Справа № 380/4660/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2025-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/4660/24 пров. № А/857/14405/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Довгої О.І.

Запотічного І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Гавдик З.В.), ухвалене у порядку спрощеного позовного провадження в м. Львові 31 березня 2025 року, повне судове рішення складено 31 березня 2025 року, у справі № 380/4660/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання дії та бездіяльності протиправними,

В С Т А Н О В И В :

29.02.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), просив: визнати протиправним та скасувати рішення № б/н від 25.01.2024 про відмову в перетині державного кордону України ОСОБА_1 , яким відмовлено у перетинанні державного кордону України на виїзд з України; зобов`язати уповноважених службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дозвіл на перетин державного кордону на виїзд з України.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року в задоволені позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством встановлена загальна умова для всіх громадян України для перетину державного кордону, крім паспортних документів в передбачених законодавством випадках також мати підтверджувальні документи. Суд першої інстанції вказав, що з огляду на введення в Україні воєнного стану гарантоване частиною 1 статті 33 Конституції України конституційне право на свободу пересування зазнало тимчасових обмежень на підставі дії особливого правового режиму воєнного стану в країні, що цілком узгоджується з вимогами статті 64 Основного Закону. Суд першої інстанції зазначив, що приписи Закону № 389, Закону № 2232, Закону № 3543, Закону № 1710, Правил № 55 ґрунтуються на тому, що право громадянина на перетин кордону має бути підтверджене певними документами, які дають уповноваженій службовій особі Держприкордонслужби прийняти обґрунтоване рішення. Суд першої інстанції зауважив, що матеріали справи не містять як доказів того, що позивачем було надано відповідачу належним чином засвідчену ухвалу суду з відміткою про набрання законної сили від 28.03.2023 про скасування тимчасових обмежень у праві виїзду за межі України застосовних щодо позивача. Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача від 25 січня 2024 року відповідає критеріям правомірного рішення суб`єкта владних повноважень, що визначені частиною другою статті 2 КАС України, а тому підстави для визнання його протиправним та скасування відсутні.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 28 березня 2023 року скасоване тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України застосоване відносно ОСОБА_1 . Скаржник вказує, що інших обмежень позивач ОСОБА_1 не має, під час перетину кордону надав представнику відповідача усі передбачені законом документи. Скаржник вважає, що рішення відповідача про відмову у перетинанні державного кордону України позивачу є немотивованим та необґрунтованим, та підлягає скасуванню.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що законодавством встановлена загальна умова для всіх громадян України для перетину державного кордону, крім паспортних документів в передбачених законодавством випадках також мати підтверджувальні документи. Зазначає, що спірне рішення уповноваженої посадової особи має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання, тому за наявності на те законних підстав, які дійсно надають право на перетин державного кордону на виїзд з України, оскаржуване рішення уповноваженої посадової особи жодним чином не створить перешкод для перетину позивачем кордону України.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що рішенням заступника начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип А) капітаном ОСОБА_2 від 25.01.2024 відмовлено ОСОБА_1 у перетинанні державного кордону на виїзд з України.

Підставою для відмови слугувала: «наявністю в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей, що зазначену особу ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 15.02.2010, справа 6-1-2010, тимчасово обмежено в праві виїзду з України».

Не погоджуючись із вказаним рішенням про відмову в перетині державного кордону України, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері регулює Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 № 3857-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон № 3857-XII).

Частиною першою статті 6 Закону № 3857 встановлено підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України, а саме: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду. 10) він є керівником юридичної особи або постійного представництва нерезидента (згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру, наданими відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»), що не виконує встановленого Податковим кодексом України податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу в сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, - до погашення суми такого податкового боргу, у зв`язку з яким таке обмеження встановлюється.

Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частинами першою та шостою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Вказана норма встановлює підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України безвідносно до наявності/відсутності особливих правових режимів.

Згідно з абзацом 3 пункту 12 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Правила №57) у ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.

Пунктом 13 Правил №57 встановлено, що під час здійснення прикордонного контролю уповноважені службові особи підрозділу охорони державного кордону використовують бази даних Держприкордонслужби про осіб, які перетнули державний кордон, вчинили правопорушення, протидію яким законодавством віднесено до компетенції Держприкордонслужби, яким тимчасово обмежено право виїзду з України, про недійсні, викрадені та втрачені паспортні документи, а також інші передбачені законом бази даних.

За змістом пункту 2 Правил № 57 у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Таким чином, законодавством встановлена загальна умова для всіх громадян України для перетину державного кордону, крім паспортних документів в передбачених законодавством випадках також мати підтверджувальні документи, які дають уповноваженій службовій особі Держприкордонслужби прийняти обґрунтоване рішення.

Так, рішенням від 25.01.2024 заступника начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип А) капітаном ОСОБА_2 відмовлено позивачу у перетинанні державного кордону на виїзд з України. Підставою для відмови слугувала: «наявність в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей, що зазначену особу ухв. Гадяцького райсуд Полтавська обл. 15.02.10. спр. 6-1-2010, тимчасово обмежено в праві виїзду з України».

Скаржник вказує, що ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 28 березня 2023 року було скасоване тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України застосоване відносно ОСОБА_1 . Інших обмежень позивач ОСОБА_1 не має. Під час перетину кордону надав представнику відповідача усі передбачені законом документи.

Однак, суд апеляційної інстанції зауважує, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач надав відповідачу належним чином засвідчену ухвалу суду з відміткою про набрання законної сили від 28.03.2023 про скасування тимчасових обмежень у праві виїзду за межі України застосовних відносно ОСОБА_1 .

До того ж, суд апеляційної інстанції констатує, що з долученої до матеріалів справи копії ухвали Гадяцького районного суду Полтавської області від 28 березня 2023 року убачається, що такою скасовано тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України застосоване відповідно до ухвали Гадяцького районного суду Полтавської області від 04 листопада 2009 року у цивільній справі №2- 1120/09, тоді як у рішенні про відмову зазначена ухвала Гадяцького райсуд Полтавська обл. 15.02.10. спр. 6-1-2010.

Водночас, оскаржуване рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України відповідає формі, затвердженій наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05.06.2023 № 457, адже містить: персональні дані позивача, його паспортний документ, підстави його прийняття (як нормативні, такі і фактичні).

До того ж, оскаржуване рішення має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання, тому, як це слушно зауважив суд першої інстанції, у разі пред`явлення особою документів, які надають право на перетин державного кордону на виїзд з України, оскаржуване рішення жодним чином не створить перешкод для такого перетину за наявності на те законних підстав.

Вказане відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 31 серпня 2023 року у справі № 380/572/23, від 29 листопада 2023 року у справі № 260/2807/22, від 18 квітня 2024 року у справі № 260/3528/22.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вказане, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідача від 25 січня 2024 року, яким відмовлено у виїзді з України позивачу, відповідає критеріям правомірного рішення суб`єкта владних повноважень, що визначені частиною 2 статті 2 КАС України, а тому підстави для визнання його протиправним та скасування відсутні.

Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави відмови в задоволенні позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року у справі № 380/4660/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний