Справа № 260/6884/25
Суддя: Гебеш С.А.
Дата ухвалення: 2025-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

18 грудня 2025 року м. Ужгород№ 260/6884/25
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гебеш С.А., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, в якому просить суд:

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області №007 від 25.07.2025 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії у зв`язку з втратою годувальника;

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити ОСОБА_1 , пенсію по втраті годувальника за померлого чоловіка ОСОБА_3 з дати звернення ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка 01.07.2025 року звернулася із заявою про призначення пенсії по втраті годувальника за померлим чоловіком ОСОБА_4 , однак рішенням від 25.07.2025 повторно відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю у заявника необхідного страхового стажу, визначеного ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Вказує на те, що ч. 1 ст. 36 Закону визначено умови призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника, за яких пенсія призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, що були на його утриманні, незалежно від тривалості страхового стажу.

Позивач вважає рішення відповідача протиправними та такими, що порушує її конституційне права на соціальний захист.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.09.2025 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні.

Відповідач у відзиві на позовну заяву позовні вимоги позивача не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Заперечуючи проти позову, відповідач вказав на те, що пенсія по втраті годувальнику позивачці не призначена, у зв`язку із відсутністю у неї необхідного страхового стажу, а саме 21 рік.

Відповідно до положень ч. 5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.263 КАС України.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 , 07.04.1961 року 01.07.2025 звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії по втраті годувальника за померлого чоловіка ОСОБА_4 .

Подану заяву, за принципом екстериторіальності відповідно до Порядку, що затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Кіровоградській області.

За результатом розгляду, поданої 01.07.2021 року заяви, Головне управління Пенсійного Фонду України в Кіровоградській області прийняло рішення від 09.07.2025 про відмову у призначенні пенсії.

Вказане рішення мотивоване тим, що право на призначення пенсії, відповідно до ст. 36 Закону, з урахуванням наявних документів, відсутній, оскільки заявниця не надала документи в повному обсязі.

17.07.2025 року позивач повторно звернулась із заявою про призначення пенсії по втраті годувальника.

Разом з тим, Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 25.07.2025 позивачу повторно відмовлено у призначенні пенсії по втраті годувальника за померлого чоловіка ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Як вбачається із вказаного рішення:

дата народження заявника - ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

дата народження годувальника - ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

вік годувальника на дату смерті - 58 років;

необхідний стаж заявника (позивача) 21 рік, страховий стаж становить 17 років 4 місяці 11 днів;

до страхового стажу заявника (позивача) зараховано всі періоди трудової діяльності.

Відмовлено у призначенні пенсії по втраті годувальника згідно ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у зв`язку з відсутністю у заявника необхідного страхового стажу роботи, передбаченого ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

дата з якої особа матиме право на пенсійну виплату - 08.04.2026 року.

Отже, аналізуючи оскаржуване рішення, суд вказує на те, що позивачу відмовлено у призначенні пенсії по втраті годувальника, у зв`язку з тим, що у неї відсутній необхідний страховий стаж 21 рік.

Натомість, позивач звертаючись до суду, посилаючись на норми ч. 1 ст. 36 закону України "1058 зазначає, про те, що пенсія по втраті годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, що були на його утриманні незалежно від тривалості страхового стажу.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом шостим частини першої статті 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Так, складовою конституційного права на соціальний захист є право на пенсійне забезпечення.

У статті 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника визначені статтею 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі Закон №1058-ІV)

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону №1058-ІV визначено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), та непрацездатним членам сім`ї особи, якій відповідно до Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин" надано правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Відповідно до ч. 2 вказаної статті непрацездатними членами сім`ї вважаються:

1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону;

2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.

Діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах системи загальної середньої освіти, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, та діти-сироти - до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні;

3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону №1058 до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:

1) були на повному утриманні померлого годувальника;

2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Аналізуючи вказану статтю суд зазначає, що пенсія по втраті годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності. Разом з тим, непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Таким чином, право на призначення пенсії по втраті годувальника має особа, яка досягла 65 років, або пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону №1058-ІV.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачці на момент звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії по втраті годувальника (01.07.2025 року) виповнилося лише 64 роки.

Відповідно до ст. 26 Закон №1058-ІV:

Особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 15 до 22 років;

Отже, позивачка у віці 64 роки може набути право на пенсію за умови 22 років страхового стажу, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Як вбачається із оскаржуваного рішення страховий стаж позивачки становить 17 років 4 місяці 11 днів та до нього зараховано всі періоди її роботи.

Доказів, які б вказували на те, що позивачка відноситься до іншої категорії осіб, яка визначена ст. 36 вказаного Закону, ніж це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 36 (чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону) матеріали справи не містять.

Отже, виходячи із системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що відповідач діяв у межах повноважень, на підставі, у спосіб передбачений законодавством, що спростовує вимоги адміністративного позову щодо визнання протиправним та скасування рішення № 007 від 25.07.2025 року та у задоволенні якого слід відмовити.

Згідно із положеннями статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому, в силу положень статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.

Разом з тим, згідно з принципом змагальності позивач має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо заперечує їх обґрунтованість.

Натомість в даному випадку позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами доводи на обґрунтування підстав зазначених у позовній заяві.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу своїх дій на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України та зважаючи на доводи адміністративного позову, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог.

На підставі наведеного керуючись статтями 9, 14, 90, 139, 242-246, 255 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяС.А. Гебеш