Справа № 460/4998/25
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2025-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/4998/25 пров. № А/857/21363/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року (головуючий суддя Зозуля Д.П., м. Рівне) у справі №460/4998/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення від 18.09.2024 за № 35 про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах згідно п.3 ч.1 ст.115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-IV та зобов`язання призначити пенсію за віком на пільгових умовах згідно п.3 ч.1 ст.115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-IV, починаючи з дати звернення за призначенням пенсії, а саме із 11.09.2024.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року позов задоволено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не взято до уваги, що спірні періоди позивача належним чином не підтверджені. Зазначає, що до страхового стажу не зараховано: період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01.01.2004 по 30.09.2004, оскільки не долучено довідку органів соціального захисту населення про отримання (неотримання допомоги); період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 17.04.2011 по 31.05.2012 згідно з довідкою №09-26/3107 від 11.07.2024, оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу форми ОК-5 від 11.09.2024; період догляду за особою з інвалідністю з 01.08.2014 по 31.12.2020 згідно з довідкою №09-26/3107 від 11.07.2024, оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу форми ОК-5 від 11.09.2024.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 04.01.2011.

Відповідно до медичних висновків ОСОБА_2 є дитиною-інвалідом.

17.07.2024 позивач звернулася до ГУ ПФУ в Рівненській області з заявою про призначення їй пенсії за віком на підставі п.3 ч.1 ст.115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" як матері, яка виховала до шестирічного віку особу з інвалідністю.

За правилами екстериторіальності матеріали заяви передано на розгляд до ГУ ПФУ у Волинській області.

18.09.2024 ГУ ПФУ у Волинській області прийнято рішення №35 про відмову в призначенні позивачу пенсії. Зазначено, що згідно з наданими до заяви документами про страховий стаж позивача стаж становить 10 років 11 місяців 10 днів. При цьому, до страхового стажу не зараховано: період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01.01.2004 по 30.09.2004, оскільки не долучено довідку органів соціального захисту населення про отримання (неотримання допомоги); період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 17.04.2011 по 31.05.2012 згідно з довідкою №09-26/3107 від 11.07.2024, оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу форми ОК-5 від 11.09.2024; період догляду за особою з інвалідністю з 01.08.2014 по 31.12.2020 згідно з довідкою №09-26/3107 від 11.07.2024, оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу форми ОК-5 від 11.09.2024.

Вважаючи протиправним рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії відповідача, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-ІV).

Відповідно до частини 1 статті 9, частини 1 статті 10 Закону №1058-ІV в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника. Особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Спір між сторонами виник з підстав правомірності відмови пенсійного органу у призначенні позивачці пенсії на підставі п.3 ч.1 ст. 115 Закону №1058-IV.

Пунктом 3 ч.1 ст. 115 Закону №1058-IV визначено, що право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому, до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.

Отже, право на дострокову пенсію за віком мають матері, які виховали осіб з інвалідністю з дитинства до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу). За змістом наведеної норми однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини з інвалідністю.

Відповідно абз.7 пп.6 п.2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1, зі змінами) документи, які підтверджують право на призначення дострокової пенсії за віком: жінкам, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матерям осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку,- документи про народження дітей (дитини), виховання їх (її) до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю.

Пунктом 2.17 Порядку №22-1 встановлено, що при призначенні пенсій жінкам, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, матерям осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до шестирічного віку, а також, у разі відсутності матері або за її згодою, чоловікам, які здійснювали виховання п`ятьох або більше дітей чи дитини з інвалідністю, факт народження дитини встановлюється на підставі свідоцтва про народження, а її виховання до зазначеного віку - на підставі свідоцтва про народження чи паспорта дитини.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі №330/2181/16-а підтримала правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 27 травня 2014 року у справі №21-133а14 щодо дострокового призначення пенсії за віком, згідно з яким мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону №1058-IV, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку ЛКК, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 травня 2019 року у справі №330/2181/16-а наголосила на тому, що визначення терміну "інвалід з дитинства" не міститься ані в Законі №875-ХІІ, ані в Законі "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю". При цьому, за змістом абзацу другого пункту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1317, інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з пунктом 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до 18-річного віку.

За висновком Великої Палати Верховного Суду у наведеній постанові, для призначення пенсії на підставі Закону №1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до шести років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Непрямим підтвердженням цього є встановлена частиною шостою статті 179 Кодексу законів про працю України можливість надання жінці в обов`язковому порядку відпустки без збереження заробітної плати у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку. Натомість за відсутності медичних показань до догляду за дитиною жінка не матиме можливості перебувати у такій відпустці і має прийняти рішення про вихід на роботу або припинення трудових відносин з роботодавцем.

Велика Палата Верховного Суду вказала на недоцільність висновку Касаційного адміністративного суду про тлумачення поняття "інвалід з дитинства" як статус дитини-інваліда, який ця дитина набуває по досягненню нею 18 років; при вирішенні питання про наявність права на призначення дострокової пенсії матері враховується не тлумачення поняття "інвалід з дитинства", а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності.

Верховний Суд від зазначеного висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах не відступав.

Відповідно до п. 2.18. Порядку №22-1 визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарської консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 виховує свого сина ОСОБА_2 , який відповідно до медичних висновків є дитиною-інвалідом, з 15.12.2010, тобто з народження,.

Згідно з медичним висновком №75 від 09.08.2016 ОСОБА_2 має захворювання (патологічний стан), який відповідає розділу І п.3 пп.3 (G 09) Переліку медичних показань, що дають право на одержання державної соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 16 років, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства фінансів України від 08.11.2001 №454/471/516.

Зі змісту оскаржуваного рішення пенсійного органу вбачається, що позивачу відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, у який не зараховано період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01.01.2004 по 30.09.2004, оскільки не долучено довідку органів соціального захисту населення про отримання (неотримання допомоги); період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 17.04.2011 по 31.05.2012 та період догляду за особою з інвалідністю з 01.08.2014 по 31.12.2020 згідно з довідкою №09-26/3107 від 11.07.2024, оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу форми ОК-5 від 11.09.2024.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач разом з заявою про призначення пенсії подала до пенсійного органу довідки Управління соціального захисту населення Сарненської районної Державної адміністрації про отримання (неотримання) допомоги №09-26/2872 від 29.05.2024, згідно з якою ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні та отримує соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю в період з 05.10.2017 до 14.12.2028, №09-26/3106 від 11.07.2024, згідно з якою ОСОБА_1 отримує таку допомогу з 05.07.2012 до 14.12.2028 та №09-26/3107 від 11.07.2024, згідно з якою ОСОБА_1 отримувала допомогу з 17.04.2011 по 15.12.2013.

Також відповідно до довідки відділу соціального захисту населення виконавчого комітету Старосільської сільської ради Сарненського району Рівненської області №2183 від 10.07.2024 ОСОБА_1 дійсно народила та виховала до шестирічного віку дитину-інваліда ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до ст. 1 Закону № 1058-IV страхові внески кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 24 Закону № 1058-IV якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною першою статті 15 Закону № 1058-IV визначено, що платниками страхових внесків до солідарної системи є, зокрема, страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону.

Відповідно до п. 1 ст. 14 Закону № 1058-IV страхувальниками відповідно до цього Закону є, зокрема, установи та організації, які виплачують допомогу, надбавку або компенсацію.

Згідно з ч. 2 ст. 20 Закону № 1058-IV обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5 - 7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

За приписами ч. 6 ст. 20 Закону № 1058-IV страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків (ч. 12 ст. 20 Закону № 1058-IV).

Відповідно до положень ст. 106 Закону № 1058-IV відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 08.07.2010 № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI).

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI страхувальники роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Частиною першою статті 4 Закону № 2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску є, зокрема, установи та організації, які виплачують допомогу, надбавку або компенсацію.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Отже, обов`язок щодо сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, оскільки він здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати (доходів) застрахованої особи.

Крім того, відповідно до п. 9 Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.98 №794 (далі - Положення № 794), страхувальники мають право доповнювати та уточнювати подані до уповноваженого органу відомості про фізичну особу відповідно до законодавства.

Згідно з п. 10 Положення № 794 страхувальники зобов`язані: в установленому порядку подавати уповноваженому органу достовірні відомості про фізичних осіб, які працюють у них; надавати на вимогу фізичної особи копії документів з відомостями про неї стосовно персоніфікованого обліку.

Для формування інформаційної бази системи персоніфікованого обліку використовуються відомості, що надходять в установленому порядку від, зокрема, страхувальників (п. 13 Положення № 794).

Отже, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що застрахована особа не повинна відповідати за неналежне виконання страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства за страховими внесками не може бути підставою для незарахування до страхового стажу такої особи періодів її роботи.

Висновки аналогічні за змістом викладені Верховним Судом у постановах від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 20.03.2019 у справі № 688/947/17, від 30.09.2019 у справі № 414/736/17 та від 23.07.2019 у справі № 617/927/17.

Згідно з листом від 27.11.2024 №05-Ч-239 Департамент соціальної політики Рівненської обласної державної адміністрації повідомив, що з грудня 2010 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні як отримувач допомоги як отримувач допомоги при народженні дитини з грудня 2010 року та як одержувач державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю за надбавкою на догляд з 05.07.2012.

За період перебування на обліку в управлінні, позивач підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та нею сплачувалися страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Управлінням з 01.12.2010 по даний час подавалися персоніфіковані відомості до Управління Пенсійного Фонду України Рівненської області про нарахування та сплату єдиного внеску. Однак, через технічні проблеми, які виникли при транспортуванні файлу з бази даних отримувачів допомог до звіту Пенсійного Фонду України, сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період 2011 - 2020, їх не було зараховано.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що незарахування до страхового стажу періодів догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 17.04.2011 по 31.05.2012 та періоду догляду за особою з інвалідністю з 01.08.2014 по 31.12.2020 у зв`язку з відсутністю інформації про сплату страхових внесків згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу форми ОК-5, є протиправним, оскільки такі обставини не залежали від дій чи рішень позивача, а тому тягар наслідків щодо невідображення таких даних не може покладатися на неї.

Суд також звертає увагу, що відповідно до ч.3 ст.44 Закону №1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

На підставі п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління ПФУ 25.11.2005 за №22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі - Порядок №22-1) при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж.

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів направлення відповідачем запитів, листів та здійснення відповідачем інших повноважень щодо отримання додаткових документів/надання позивачу допомоги в їх отриманні, які були б достатніми для зарахування спірних періодів до страхового стажу.

Таким чином, оскільки позивач досягла необхідного віку (50 років), у неї наявний необхідний страховий стаж (не менше 15 років) та вона надала разом із заявою від 22.11.2021 всі необхідні документи, які передбачені пунктом 2.18 Порядку №22-1, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право на призначення дострокової пенсії за віком на підставі п.3 ч.1 ст.115 Закону №1058-IV.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року у справі №460/4998/25 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
М.А. Пліш