Справа № 440/84/24
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2025-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

18 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 440/84/24

адміністративне провадження № К/990/50651/25

Суддя Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Загороднюк А. Г., перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року у справі № 440/84/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся із позовом до Головного управління ДПС у Полтавській області, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати висновок, затверджений наказом Головного управління ДПС у Полтавській області від 11 грудня 2023 року № 446 "Про затвердження висновку щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців у 2023 році" у частині застосування до начальника управління оподаткування фізичних осіб ОСОБА_1 негативної оцінки;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС у Полтавській області "Про звільнення ОСОБА_1 " від 18 грудня 2023 року № 468-о;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління оподаткування фізичних осіб Головного управління ДПС у Полтавській області;

- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 грудня 2023 року.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді задоволено.

Визнано протиправним та скасовано висновок, затверджений наказом Головного управління ДПС у Полтавській області від 11 грудня 2023 року № 446 "Про затвердження висновку щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців у 2023 році", в частині оцінювання результатів службової діяльності начальника управління оподаткування фізичних осіб ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДПС у Полтавській області від 18 грудня 2023 року № 468-о про звільнення ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління оподаткування фізичних осіб Головного управління ДПС у Полтавській області з 19 грудня 2023 року.

Стягнуто з Головного управління ДПС у Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 грудня 2023 року по 27 серпня 2025 року в сумі 370285 (триста сімдесят тисяч двісті вісімдесят п`ять) гривень 50 копійок.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду 27 серпня 2025 року по справі № 440/84/24 скасовано в частині стягнення з Головного управління ДПС у Полтавській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19 грудня 2023 року до 27 серпня 2025 року в сумі 370285 (триста сімдесят тисяч двісті вісімдесят п`ять) гривень 50 копійок та прийнято в цій частині нове судове рішення, яким стягнуто з Головного управління ДПС у Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 грудня 2023 року по 27 серпня 2025 року в сумі 449072,00 грн (чотириста сорок дев`ять тисяч сімдесят дві гривні) 00 коп.

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року по справі № 440/84/24 залишено без змін.

01 грудня 2025 року Головне управління ДПС у Полтавській області звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року, та ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову.

Під час перевірки зазначеної касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що доводи касаційної скарги викладені у спосіб, який унеможливлює встановити по якій саме підставі оскаржуються судові рішення в касаційному порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Із системного аналізу наведених положень процесуального закону слідує, що під час касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення ним (ними) норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

Перевіркою змісту поданої касаційної скарги установлено, що скаржник як на підставу касаційного оскарження покликається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування абзацу четвертого пункту 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 у подібних правовідносинах.

Суд зазначає, що за приписами частини четвертої статті 328 КАС України оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 цієї норми КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду та який вплив такий висновок буде мати для вирішення спору по суті.

Аналізуючи доводи касаційної скарги в цій частині, Верховним Судом установлено, що відповідач фактично не погоджується із здійсненим розрахунком середньої заробітної плати, оскільки судами попередніх інстанцій взято до уваги два місяці, які не передували звільненню, що вплинуло на загальний розмір стягнутої суми.

Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд неодноразово формував висновки щодо окремих положень Порядку № 100 та висловлював правові позиції щодо указаного нормативно-правового акту, зокрема у справах № 200/9093/20-а, № 640/23266/19 та інших.

Отже, формально зазначивши про відсутність такого висновку, заявник не навів підстав, що свідчать про необхідність формування ще одного висновку Верховного Суду щодо указаних норм, за обставин установлених судами саме у цій справі, що мають індивідуальні ознаки.

Інші доводи касаційної скарги зводяться переоцінки доказів, посилань на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Проста констатація самого факту наявності або відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у справі з подібними правовідносинами не є достатньою підставою для відкриття касаційного провадження, оскільки норми КАС України вимагають визначення такої норми, щодо якої наявний або відсутній висновок Верховного Суду та викладення обґрунтувань неправильного застосування/ не застосування цієї норми права.

Лише загальні посилання на застосування норми права без урахування висновку щодо її застосування, викладеного у постанові Верховного Суду або відсутність такого висновку, без вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Отже, у скарзі не наведено обґрунтованих мотивів, за яких суд може відкрити касаційне провадження на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Варто зазначити, що відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин касаційну скаргу необхідно повернути як таку, що не містить підстав касаційного оскарження.

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року у справі № 440/84/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, - повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя: А.Г. Загороднюк