Справа № 240/21749/25
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року м. Житомир справа № 240/21749/25

категорія 112010203

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Лавренчук О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним рішення, зобов`язаня вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, у якому просить:

- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на умовах, визначених статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», із зменшенням пенсійного віку;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи» з 05.03.2024 та при призначенні пенсії врахувати вимоги ст. 56 Закону №796-XII щодо збільшення позивачу пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку.

В обґрунтування позову вказує, що 05.03.2024 звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком, з урахуванням ст. 55 Закону №796. Рішенням тримала відповідь від Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області за №0600-0209-8/34069 від 21.03.2024 в якій підставою для відмови у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на підставі ст. 55 Закон №796-XII вказано те, що Позивачем не підтверджено факт проживання (роботи) станом на 01.01.1993р. не менше 3 років у зоні гарантованого добровільного відселення. Оскільки такі дії щодо відмови у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку згідно ст. 55 Закону № 796-XII порушували законні права позивача на отримання даної пенсії, а тому позивач звернулася до суду з позовом для захисту своїх порушених прав. Зазначає, що 21.11.2024 Житомирський окружний адміністративний суд по справі №240/7601/24 винесено рішення яким позовні вимоги позивача задоволені, однак постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2025 рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2024 року скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов позивача задоволено частково. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону № 796-XII, з урахуванням висновків викладених в даній постанові. Позивач зазначає, що Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (надалі - відповідач) повідомленням №0600-0209-8/43478 від 12.05.2025 повідомило позивачу, що згідно постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду №240/7601/24 від 22.04.2025, повторно розглянуто заяву позивача від 05.03.2024 та подані документи про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону № 796-XII. У вищевказаному повідомленні про відмову у призначенні пенсії №0600-0209-8/43478 від 12.05.2025 з підстав, що не підтверджено факт проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення періоду, необхідного для зниження пенсійного віку на 6 років». Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вважає, що вказані дії відповідача є протиправними та порушують законні права позивача на отримання даної пенсії, а тому позивач змушений повторно звернутися до суду з позовом для захисту своїх порушених прав. Позивач вважає, що видавши йому посвідчення серії Б категорії 3, держава визнала та підтвердила факт того, що позивач станом на 1 січня 1993 прожила у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років. На переконання позивача, наявність у неї посвідчення громадянки, який постійно працював чи працює, або проживає чи проживав у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення у 1986-1990 роках, підтверджує факт проживання або роботи станом на 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, оскільки наведена обставина є умовою для видачі такого посвідчення відповідно до пункту 10 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 №501. Крім того, як зазначає у позові позивач, зміст довідки виконавчого комітету Маневицької селищної ради №13-185 від 05.02.2024 свідчить, що позивачка у період з 20.02.1968 по 15.02.1990 була зареєстрована та постійно проживала в с. Череваха, Камінь-Каширського району, Волинської області, тобто в населеному пункті, який входить до переліку населених пунктів, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи та належить до зони гарантованого добровільного відселення. Враховуючи зазначені обставини, позивач просить позов задовольнити.

Суддя своєю ухвалою від 10.09.2025 прийняла позовну заяву до розгляду, відкрила спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи та зобов`язала Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області надати до суду у термін, протягом п`ятнадцяти днів, з дня отримання даної ухвали, належним чином завірені копії матеріалів відмовної пенсійної справи ОСОБА_1 та копію рішення від 28.04.2025 про відмову у призначенні пенсії.

Через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС відповідачем 26.09.2025 подано відзив (вх. №72544/25 від. 29.09.2025). Заперечуючи позовні вимоги відповідач вказує, що згідно наданих документів станом на 01.01.1993 Позивач прожила 03 роки 09 місяців 20 днів в зоні гарантованого добровільного відселення, що дає право на пенсію зі зниженням пенсійного віку на 4 роки, за умови наявності страхового стажу 27 років (31-4). Зазначаємо, що відповідно в описовій частині Постанови від 22.04.2025 по справі №240/7601/24 вказано, що «…позивач постійно проживала у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії по 31.07.1986 та відноситься до осіб, які постійно проживали або постійно проживають у зоні гарантованого добровільного відселення, які станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років (вказаний період складає 3 роки 9 місяців 21 день, а тому зменшення пенсійного віку позивача за цей період складає 4 роки (3 роки + 1)). Крім того колегія суддів зазначає, що в період з 01.01.1993 доказів проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення матеріали справи не містять…». Відповідач зазначає, що за наданими документами та згідно даних індивідуальних відомостей про застраховану особу, що містяться в системі персоніфікованого обліку страховий стаж становить 24 роки 7 місяців 14 днів. Отже, дії Управління є правомірними та вмотивованими, а позов є необґрунтованим, тому підлягає залишенню без задоволення.

Відповідь на відзив надійшла до суду 17.10.2025 (вх. №76640/25 від 20.10.2025). Заперечуючи викладені у відзиві аргументи представник позивача зазначає, що пільги щодо обчислення стажу роботи (служби) визначені у статті 56 Закону №796-XII, згідно з частиною другою якої право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовами для виникнення в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII є: 1. Наявність відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу; 2. Факт постійного проживання чи роботи в цій зоні станом на 1 січня 1993 року не менше трьох років; 3. Досягнення необхідного віку для призначення пенсії, зменшеного на відповідну кількість років відповідно до статті 55 Закону №796-XII. Звертає увагу суду, що всі вищевказані умови для призначення пенсії ОСОБА_1 , виконані. Просить позов задовольнити.

У період із 29.10.2025 по 13.11.2025 головуюча у справі суддя перебувала у відпустці.

Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтями 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Встановлено, що 05 березня 2024 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії за віком.

Після реєстрації заяви позивачки та сканування копій документів засобами програмного забезпечення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Вінницькій області її розглянуто за принципом екстериторіальності.

За результатами розгляду заяви Головним управлінням Пенсійного фонду України в Вінницькій області прийнято рішення №83 від 12.03.2024 про відмову у призначенні пенсії.

Встановлено, що рішенням Житомирського окружного адміністратвиного суду від 21.11.2024 у справі №240/7601/24 ухвалено: "Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №83 від 12.03.2024 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-ХІІ. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ, починаючи з 05.03.2024".

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2025 у справі №240/7601/24 вирішено: "Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2024 року скасувати. Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №83 від 12.03.2024 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-ХІІ. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-XII, з урахуванням висновків викладених в даній постанові. В задоволенні решти вимог адміністративного позову ОСОБА_1 , відмовити."

З матеріалів справи вбачається, що на виконання постанови суду апеляційної інстанції у справі №240/7601/24, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянуло заяву ОСОБА_1 від 05.03.2024 та прийняло рішення від 28.04.2025 №83 яким відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 27 років (а.с. 42)

У рішенні вказано: "Страховий стаж особи становить 24 роки 07 місяців 14 днів.

Згідно наданих документів гр. ОСОБА_1 станом на 01.01.1993 прожила 03 роки 09 місяців 20 днів в зоні гарантованого добровільного відселення, загальний період проживання становить 03 років 09 місяців 20 днів, що дає право на пенсію зі зниженням пенсійного віку на 4 роки. Враховуючій вищевикладене, для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на роки необхідний страховий стаж повинен становити не менше 27 років."

Вважаючи таке рішення протиправним, а свої права та інтереси порушеними, позивач звернулась до суду.

За приписами ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так у постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2025 у справі №240/7601/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, судом встановлено наступні обставини: " З урахуванням вказаного, колегія суддів дійшла висновку, що позивач постійно проживала у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії по 31.07.1986 та відноситься до осіб, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення, які станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років (вказаний період складає 3 роки 9 місяців 21 день, а тому зменшення пенсійного віку позивача за цей період складає 4 роки (3 роки + 1 рік))"

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, єдиною підставою для відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком є відсутність страхового стажу, який, на переконання відповідача, повинен становити не менше 27 років.

При цьому, відсутній спір щодо тривалості проживання позивачки на території, що відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Ключовим питанням у цій справі є визначення наявності у позивачки права на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до вимог частини першої статті 55 Закону №796-XII.

Згідно з положеннями статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право на пенсію за віком мають особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017.

Починаючи з 01.01.2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01.01.2018 по 31.12.2018 - не менше 25 років; з 01.01.2019 по 31.12.2019 - не менше 26 років; з 01.01.2020 по 31.12.2020 - не менше 27 років; з 01.01.2021 по 31.12.2021 - не менше 28 років; з 01.01.2022 по 31.12.2022 - не менше 29 років; з 01.01.2023 по 31.12.2023 - не менше 30 років; з 01.01.2024 року по 31.12.2024 року - не менше 31 року; з 01.01.2025 по 31.12.2025 - не менше 32 років; з 01.01.2026 по 31.12.2026 - не менше 33 років; з 01.01.2027 по 31.12.2027 - не менше 34 років; починаючи з 01.01.2028 - не менше 35 років.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону №1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Закон №796-XII визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, визначені у статті 55 Закону № 796-XII, частиною першою якої передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII встановлено, зокрема, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку - 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років. При цьому початкова величина зниження пенсійного віку (на 3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Відповідно до частини третьої статті 55 Закону № 796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.

Пільги щодо обчислення стажу роботи (служби) визначені у статті 56 Закону №796-XII, згідно з частиною другою якої право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку.

Верховний Суд у своїй постанові від 27 листопада 2025 року у справі №240/25327/24 висновує, що наліз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовами для виникнення в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 4 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII є:

1) наявність відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу;

2) факт проживання та (або) праці такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01.01.1993;

3) досягнення необхідного віку для призначення пенсії, зменшеного на відповідну кількість років відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.

Суд також зауважує, що судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Верховного Суду в постанові від 25.02.2020 у справі № 344/9747/17 сформувала правовий висновок згідно з яким, відповідно до статті 56 Закону № 796-ХІІ, громадянам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, надано державою право саме на пенсію в повному розмірі - у розмірі не меншому за мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений статтею 28 Закону № 1058-ІV.

Із аналізу вказаних правових норм та висновків Верховного Суду, наданих у подібних правовідносинах, суд висновує, що особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії має право на призначення пенсії за наявності стажу роботи не менше 15 років.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09.07.2024 у справі № 240/16372/23.

Отже, ОСОБА_1 , яка має статус особи, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії (посвідчення серії НОМЕР_1 ), яка станом на день звернення до відповідного територіального органу Пенсійного фонду України досягла віку 56 років, мала страховий стаж понад 15 років та проживала в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 більше 3 років, - має право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 4 роки (обставини, встановлені Сьомим апеляційним адміністративним судом від 22.04.2025 у справі №240/7601/24 ) відповідно до статті 55 Закону № 796-XII, у зв`язку з чим відмова пенсійного органу в призначенні позивачці такої пенсії є протиправною.

Враховуючи вищезазначене правове регулювання та встановлені судом обставини справи суд приходить до висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", яке було обґрунтоване саме відсутністю страхового стажу, є безпідставним, а тому підлягає скасуванню.

Щодо обраного способу захисту порушеного права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

З практики Європейського суду витікає наступне: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

Однак, відповідачем при розгляді заяви позивача не було враховано, що повноваження державних органів не є дискреційними у даному випадку, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.11.2019 у справі №509/1350/17, оцінюючи ефективність обраного судом способу захисту (зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву), зазначила, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення ( Постанова Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі 826/4418/14).

Водночас, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відповідно до частини 4 статті 245 КАС України суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Судом під час розгляду справи встановлено, що позивач має право на застосування норм статті 55 Закону №796, оскільки досягла пенсійного віку, має необхідний страховий стаж, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом зобов`язання призначити пенсію.

Відповідно до приписів п.1 ч. ст. 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Належними доказами підтверджується, що пенсійного віку позивач досяг 20.02.2024, а із заявою про призначення пенсії звернувся 05.03.2024, тобто не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Отже, позивач набула права на призначення пенсії саме із 21.02.2024, а не із 05.03.2024, як зазначає у прохальній частині позову.

Отже, належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 21.02.2024.

При цьому, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині, що стосується "та при призначенні пенсії врахувати вимоги ст. 56 Закону №796-XII щодо збільшення позивачу пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку", з огляду на наступне.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає, що положення певного акту впливають на його правове становище.

Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи дійсно щодо особи має місце факт порушення права, свободи чи інтересу, та це право, свобода або інтерес порушені відповідачем.

При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Право на захист - це суб`єктивне право певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав. Воно випливає з конституційного положення: "Права і свободи людини і громадянина захищаються судом" (ст. 55 Конституції України).

Отже, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин та за наявності неврегульованих питань.

Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Тобто, судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 01.12.2015 у справі №800/134/15 та постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №820/3327/16.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є передчасними, адже спору в цій частині фактично не існує, а тому не підлягають задоволенню.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

При зверненні до суду з адміністративним позовом позивачем сплачений судовий збір у розмірі 968,82 грн.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог та сплатою судового збору за одну позовну вимогу немайнового характеру, суд дійшов висновку, що судові витрати, понесені позивачем, належать відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у повному розмірі.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Частково задовольнити позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, 7, м. Житомир, 10003, ) про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 28 квітня 2025 року №83 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Житомирській області призначити ОСОБА_1 із 21 лютого 2024 року пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати у сумі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 82 копійки.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Лавренчук

18.12.25