Справа № 500/6146/25
Суддя: Грицюк Роман Петрович
Дата ухвалення: 2025-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/6146/25

18 грудня 2025 рокум.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі судді Грицюка Р.П. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, у якому просить:

- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про відмову у виплаті грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до п.7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років період строкової служби з 13.06.1983 по 10.11.1985 на посаді "фельдшер" та з 10.11.1985 по 23.04.1986 на посаді "старший санінстуктор" військової частини;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області нарахувати та виплатити грошову допомогу в розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення, відповідно до п. 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що позивачу відмовлено у зарахуванні до страхового стажу, що дає право на призначення та виплату грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», періодів проходження військової служби на посаді "фельдшера" та "старшого санінстуктора" військової частини.

Позивач стверджує, що із врахуванням зарахованого до спеціального стажу періоду строкової військової служби з 13.06.1983 по 23.04.1986 на посаді "фельдшера" та "старшого санінстуктора" військової частини, розмір мого спеціального страхового стажу складає понад 35 років. Таким чином, має передбачене п. 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право на грошову допомогу в розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення.

Позивач вважає протиправною поведінку відповідача щодо не зарахування спірних періодів трудової діяльності до стажу, який дає право на призначення та виплату грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з огляду на що просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 29.10.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

12.11.2025 через підсистему «Електронний суд» від Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області надійшов відзив на позовну заяву, з якого слідує, що відповідно до витягу з послужного списку особової справи № 1842 (довідка від 06.02.2025 №925) позивач проходив строкову службу у період з 09.05.1983 по 23.04.1986. Згідно із записами трудової книжки вперше позивач працевлаштувався на посаді лікаря інтерна 01.08.1992. Одночасно зазначає, що при зверненні за призначенням пенсії позивач не надав інформації в яких медичних закладах він проходив строкову військову службу та чи відносились ці заклади до закладів охорони здоров`я. Одночасно вказує, що за період з 11.03.1983 по 29.03.1983 відсутня інформація про надання (чи не надання) позивачу відпустки без збереження заробітної плати. Таким чином на дату досягнення пенсійного віку у позивача відсутні правові підстави для нарахування та виплати грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу XV Прикінцеві положення "Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Інших заяв по суті спору на адресу суду не надходило.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

Позивачу після досягнення 60 річного віку призначено пенсію за віком на умовах Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Із розрахунку страхового стажу від 18.02.2025 (форма РС-право) за пенсійною справою №37 вбачається, що період роботи з 13.06.1983 по 23.04.1986 зарахований позивачу як «строкова військова служба» виключно до загального страхового стажу для визначення права та розрахунку пенсії за віком.

Після призначення позивачу пенсії за віком з 25.11.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою від 02.09.2025 щодо зарахування до страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», періодів проходження військової служби.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 16.09.2025 позивача повідомлено, що йому відмовлено у призначенні та виплаті грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі 10 місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У листі відповідач також зазначив, що Порядком виплати надбавки за вислугу років медичним та фармацевтичним працівникам державних та комунальних закладів охорони здоров`я, затвердженим постановою Кабінету Міністрів №1418 від 29 грудня 2009 року, передбачено, що до стажу роботи, що дає право на встановлення надбавки за вислугу років, включається час строкової військової служби, якщо працівник до призову на військову службу працював на посадах, визначених у пункті 3 цього Порядку, в державних та комунальних закладах охорони здоров`я, і протягом трьох місяців після звільнення з військової служби (без урахування часу проїзду на постійне місце проживання) був прийнятий на роботу на одну із зазначених посад в державному або комунальному закладі охорони здоров`я.

Відповідно до витягу з послужного списку особової справи № 1842 (довідка від 06.02.2025 № 925) позивач проходив строкову військову службу у період з 02.06.1983 по 23.04.1986. Згідно записів трудової книжки вперше позивач працевлаштований на посаду лікаря - інтерна 01.08.1992. Одночасно зауважено, що в матеріалах пенсійної справи відсутня інформація в яких медичних закладах позивач проходив строкову військову службу та чи відносились ці заклади до закладів охорони здоров`я.

Також відповідач зазначає, що за період роботи з 11.03.1983 по 29.03.1983 відсутня інформація чи надавались позивачу відпустки без збереження заробітної плати.

Таким чином, на дату досягнення пенсійного віку, стаж роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, становить менше 35 років, у зв`язку з чим при призначенні пенсії ОСОБА_1 не було призначено грошову допомогу.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Спірним у даній справі є виключно право позивача на отримання грошової допомоги яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення згідно з положеннями пункту 7-1 Розділу ХV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За правилами пункту 7-1 Розділу ХV Прикінцевих положень Закону №1058-IV особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали у закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV визначає Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 № 1191 (далі - Порядок № 1191).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", що передбачені: переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року № 909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років".

Згідно пункту 5 Порядку № 1191 грошова допомога надається особам, яким починаючи з 1 жовтня 2011 року призначається пенсія за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

За приписами пункту 6 Порядку № 1191 для визначення розміру грошової допомоги враховується місячний розмір пенсії, обчислений згідно із статтями 27 і 28 Закону №1058-IV.

Пунктом 7 Порядку № 1191 встановлено, що виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах і вихід на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV будь-якого іншого виду пенсії.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 02.08.2019 по справі № 724/579/17, від 20.02.2019 по справі № 462/5636/16-а, від 19.03.2019 по справі №466/5637/17.

Відповідач не заперечує, що станом на дату призначення позивачу пенсії за віком він не отримував будь-якої пенсії та працював в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", обмежуючись виключно доводами відсутності страхового стажу не менше 35 років на зазначених посадах.

Суд враховує, що пунктом «е» статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон № 1788-XII), право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі Перелік № 909).

Відповідач стверджує, що період проходження строкової військової служби на посадах «фельдшера» та «старшого санітарного інструктора», оскільки в матеріалах справи відсутня інформація в яких медичних закладах позивач проходив військову службу та чи відносились ці заклади до закладів охорони здоров`я. Відтак, вказані періоди до вислуги років зарахуванню не підлягають.

Оцінюючи правомірність дій відповідача щодо не зарахування до вислуги років позивача періоду його строкової військової служби з 13.06.1983 по 10.11.1985 на посаді "фельдшер" та з 10.11.1985 по 23.04.1986 на посаді "старший санінструктор", суд враховує наступне.

Відповідно до пункту 4 Порядку виплати надбавки за вислугу років медичним, фармацевтичним працівникам і фахівцям з реабілітації державних та комунальних закладів охорони здоров`я, який затверджений постановою кабінету Міністрів України № 1418 від 29 грудня 2009 року (надалі Порядок 1418) передбачено, що до стажу роботи, що дає право на встановлення надбавки за вислугу років, включається:

час роботи у державних та комунальних закладах охорони здоров`я України, СРСР і союзних республік СРСР на посадах, визначених у пункті 3 цього Порядку;

час роботи у будь-яких державних та комунальних установах, закладах та організаціях незалежно від підпорядкування на посадах, визначених у пункті 3 цього Порядку, за умови, що оплата праці таких працівників здійснюється відповідно до умов оплати праці медичних працівників державних та комунальних закладів охорони здоров`я;

час відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а у разі коли дитина потребує домашнього догляду, - період відпустки без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, або коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежна) - не більш як до досягнення нею 16-річного віку;

час, відведений на підвищення кваліфікації з відривом від роботи, якщо працівник до і після направлення на підвищення кваліфікації працював на посадах, визначених у пункті 3 цього Порядку, в державних та комунальних закладах охорони здоров`я;

час навчання у клінічній ординатурі;

час строкової військової служби, якщо працівник до призову на військову службу працював на посадах, визначених у пункті 3 цього Порядку, в державних та комунальних закладах охорони здоров`я, і протягом трьох місяців після звільнення з військової служби (без урахування часу проїзду на постійне місце проживання) був прийнятий на роботу на одну із зазначених посад в державному або комунальному закладі охорони здоров`я;

час військової служби, служби в органах і підрозділах цивільного захисту, служби у Держспецзв`язку, служби у підрозділах Держспецтрансслужби, служби осіб рядового і начальницького складу на зазначених у пункті 3 цього Порядку посадах у Збройних Силах, інших військових формуваннях та правоохоронних органах України і колишнього СРСР;

час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплачуваного вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

У пункті 5 вище зазначеного Порядку - 1418, зазначено: стаж, який дає право на одержання надбавки за вислугу років, визначається на підставі трудової книжки (у разі наявності) або відомостей про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та інших документів, які відповідно до законодавства підтверджують стаж роботи.

Отже, час військової служби відповідно до Порядку №1418 включається до вислуги років медичним, фармацевтичним працівникам і фахівцям з реабілітації державних та комунальних закладів охорони здоров`я.

Згідно зі ст. 2 ч. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" час проходження служби зараховується громадянам до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Пунктом 1 ст. 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх загального і безперервного трудового стажу, а також до стажу роботи за спеціальністю.

Згідно п. 4 Положення "Про порядок обчислення стажу для призначення пенсії за вислугу років працівникам освіти і охорони здоров`я", затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР № 1397 від 17.12.1959, вчителям, лікарям та іншим працівникам освіти і охорони здоров`я в стаж роботи за спеціальністю, окрім роботи в установах, організаціях та на посадах, робота в яких давала право на пенсію за вислугу років, зараховується служба у складі Збройних Сил СРСР, якщо не менше, 2/3 стажу, необхідного для призначення пенсії, приходиться на роботу в установах, організаціях та на посадах, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років.

До 01.01.1992 питання пенсійного забезпечення було врегульовано Законом СРСР "Про державні пенсії", ст. 58 якого визначено, що пенсії за вислугу років, установлені Постановами Уряду СРСР для окремих категорій спеціалістів (учителів, медичних працівників, та інших), призначених до введення в дію цього Закону, зберігаються. Раді Міністрів СРСР доручено визначити порядок подальшого призначення та виплати пенсій за вислугу років.

На виконання ст. 58 вказаного Закону, постановою Ради Міністрів СРСР від 17.12.1959 № 1397 затверджено "Положення про порядок обрахунку стажу для призначення пенсій за вислугу років працівникам освіти та охорони здоров`я" (далі Положення № 1397).

Постановою № 1397, яка діяла на час проходження позивачем військової служби у лавах Радянської армії, передбачено, що до складу переліку установ, організацій і посад, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років віднесено лікарняні установи всіх типів і найменувань, в тому числі клініки і клінічні частини, госпіталі, лепрозорії, психіатричні колонії, амбулаторно-поліклінічні заклади всіх типів і найменувань (поліклініки, амбулаторії, диспансери всіх профілів, установи швидкої медичної допомоги і переливання крові, медсанчастини, оздоровчі пункти, медичні кабінети і пункти, фельдшерські та фельдшерсько-акушерські пункти, станції санітарної авіації, рентгенівські станції і пункти, медичні лабораторії та інші).

Пунктом 1 вказаного Положення передбачено, що служба в лавах Збройних Сил СРСР зараховується до стажу роботи за спеціальністю, що дає право на призначення пенсій за вислугу років лікарям та іншим працівникам охорони здоров`я.

Таким чином, період військової служби зараховується до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо особа на момент призову на строкову військову служби працювала за професією, що дає право на пенсію на пільгових умовах. Період військової служби в армії СРСР до 1 січня 1992 року підлягає зарахуванню до стажу роботи на посадах працівників охорони здоров`я, який дає право на пенсію за вислугу років на підставі пункту "е" статті 55 закону України "Про пенсійне забезпечення".

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права при вирішенні питання зарахування до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту "е"статті 55 закону України "Про пенсійне забезпечення", періоду проходження строкової військової служби в Збройних Силах СРСР, була викладена Верховним Судом у постановах від 06.02.2019 у справі №577/2537/17, від 18.06.2020 у справі № 676/3013/17.

З трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , дата заповнення 14.03.1983, слідують наступні записи:

- запис №1 від 11.03.1983 прийнятий на посаду зав. ФАП с. Тагачин Турійського району;

- запис №2 від 29.03.1983 звільнений згідно п. 3 ст. 36 КЗоТ УССР у зв`язку з військовою службою.

Суд зауважує, що з вищенаведеного випливає те, що позивач на момент призову на строкову військову служби працював за професією.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області при розгляді поданих позивачем документів зауважень до записів трудової книжки не висувалось, призначено пенсію за віком, з чого можна зробити висновок, що вказані записи у трудовій книжці оформлені належним чином та мають необхідні реквізити.

Крім цього, суд зауважує, що частиною 3 статті 44 Закону № 1058 передбачено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Водночас, жодних доводів та/або належних та допустимих доказів на їх підтвердження щодо вчинення відповідачем дій в межах наведених повноважень у законодавчо встановлений спосіб з отримання відомостей, необхідних для виконання відповідачем функцій, передбачених зазначеними Законами України, відповідачем суду не наведено та не надано.

Наведена бездіяльність відповідача свідчить про недбале ставлення пенсійного органу до вирішення такого важливого питання, як пенсійне забезпечення особи, яке гарантується статтею 46 Конституції України і визначено законодавцем як джерело існування громадянина держави.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, враховуючи наведені вище висновки та правову позицію Верховного Суду, суд вважає, що період проходження позивачем військової служби з 09.05.1983 по 23.04.1986 відповідачем зарахований до страхового стажу, тому правові підстави для виключення періоду військової служби позивача фельдшером військової частини НОМЕР_2 з 13.06.1983 по 10.11.1985 і старшим санітарним інструктором військової частини НОМЕР_3 з 10.11.1985 по 23.04.1986 із спеціального стажу відсутні.

Щодо позовної вимоги про зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області нарахувати та виплатити грошову допомогу в розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення, відповідно до п. 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", суд зазначає наступне.

Згідно частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка; за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами; у разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків; за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Судом досліджено витяг з послужного списку особової справи архівного зберігання №1842 від 06.02.2025, а саме згідно відомостей про проходження дійсної військової служби у Збройних Силах СРСР з 13.06.1983 по 10.11.1985 на посаді "фельдшер" та з 10.11.1985 по 23.04.1986 на посаді "старший санітарний інструктор".

Тому, суд вважає необґрунтованою бездіяльність відповідача, яка полягає у не зарахуванні до спеціального стажу як медичного працівника періоду проходження строкової військової служби з 13.06.1983 по 10.11.1985 на посаді "фельдшер" та з 10.11.1985 по 23.04.1986 на посаді "старший санітарний інструктор".

Як було зазначено судом, відповідно до пункту 7-1 Розділу Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону № 1788-ХІІ, і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Тобто, обов`язок відповідача виплатити грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій, встановлений наведеною нормою закону, при призначенні особі пенсії.

Відповідно, відсутність виконання такого обов`язку на користь позивача є свідченням вчинення відповідачем протиправної бездіяльності. У листі від 16.09.2025 відповідачем наведені лише підстави вчинення такої бездіяльності.

Частиною першою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод та інтересів людини і громадянина з боку суб`єктів владних повноважень.

Відтак, з метою ефективного захисту порушеного права позивача на належний розмір пенсії, суд, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не зарахування до спеціального стажу, який дає право на виплату одноразової грошової допомоги передбаченої пунктом 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону № 1058-IV періоду строкової військової служби з 13.06.1983 по 10.11.1985 на посаді "фельдшер" та з 10.11.1985 по 23.04.1986 на посаді "старший санітарний інструктор".

З метою відновлення порушених прав та інтересів позивача, враховуючи заявлені позовні вимоги та дискреційні повноваження Пенсійного органу, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача зарахувати до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугою років та відповідно виплату грошової допомоги, періоду військової служби з 13.06.1983 по 10.11.1985 на посаді "фельдшер" та з 10.11.1985 по 23.04.1986 на посаді "старший санітарний інструктор" та повторно розглянути подані позивачем документи для вирішення питання про виплату йому передбаченої пунктом 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення, з урахуванням висновків суду.

Відповідно до частини першої, другої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Так, в ході судового розгляду адміністративної справи відповідачі не виконали процесуального обов`язку доказування та не підтвердили правомірності своїх дій, натомість позивачем частково доведено ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, а тому позов належить задовольнити частково.

Відповідно до частини четвертої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Так, за подання даного адміністративного позову сплачено судовий збір в сумі 1211,20 грн, відтак за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області слід стягнути на користь позивача витрати зі сплати судового збору в розмірі 605,60 грн.

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо не зарахування до спеціального стажу ОСОБА_1 , який дає право на виплату одноразової грошової допомоги передбаченої п. 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, періоду служби з 13.06.1983 по 10.11.1985 на посаді фельдшера військової частини НОМЕР_2 та з 10.11.1985 по 23.04.1986 на посаді старшого санітарного інструктора військової частини НОМЕР_3 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути подану заяву ОСОБА_1 про виплату передбаченої пунктом 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону № 1058-IV грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, зарахувавши ОСОБА_1 до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугою років та відповідно виплату грошової допомоги період служби з 13.06.1983 по 10.11.1985 на посаді фельдшера військової частини НОМЕР_2 та з 10.11.1985 по 23.04.1986 на посаді старшого санітарного інструктора військової частини НОМЕР_3 із урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області судовий збір в сумі 605,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 18 грудня 2025 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_4 );

відповідач:

- Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: майдан Волі, 3, м. Тернопіль, Тернопільський р-н, Тернопільська обл., 46001 ).

Головуючий суддя Грицюк Р.П.