Справа № 260/827/25
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2025-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

19 грудня 2025 року м. Ужгород№ 260/827/25
Суддя Закарпатського окружного адміністративного суду Микуляк П.П., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, яким просить суд:

- визнати протиправними і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №34 від 26.04.2024 року про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , для обчислення розміру пенсії, в повному обсязі період роботи з 01.01.1992 року по 30.06.2000 року в колгоспі «Перемога» / колективному сільськогосподарському підприємстві «Перемога» / сільськогосподарському виробничому кооперативі «Перемога», та призначити йому пенсію за віком, починаючи з 24 вересня 2023 року.

Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Міжгірського об`єднаного управління ПФУ Закарпатської області від 16.11.2018 року №38 Позивачу було відмовлено у призначенні пенсії, оскільки згідно наданих документів його загальний стаж становив 15 років 0 місяці 02 дні. У підсумку Міжгірське об`єднане управління ПФУ Закарпатської області видало позивачу довідку про наявний страховий стаж від 21.12.2018 року №3673/07, згідно якої позивач отримає право на пенсійну виплату 25.09.2023 року.

Оскільки у позивача був наявний страховий страж більше 15 років, на підставі вищевказаної довідки він звернувся до Управління соціального захисту населення Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області із відповідною заявою та його було взято на облік і призначено тимчасову допомогу відповідно до Порядку призначення тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату, затвердженого постановою КМУ від 27.12.2017 року №1098.

Загалом соціальна допомога виплачувалася позивачу у період з 25.09.2018 року по 24.09.2023 року.

22 вересня 2023 року позивач звернувся до Міжгірського сектору обслуговування громадян із заявою про призначення пенсії, яка була зареєстрована за №1834.

В рішенні відповідача про відмову в призначенні пенсії №34 від 29.09.2023 року було зазначено, що загальний стаж становить 12 років 10 місяців 15 днів, до загального страхового стажу не зараховано період роботи з 01.07.2000 по 19.02.2002 року по причині відсутності даних в ОК-5. При цьому у даному рішенні відповідача не зазначено про причини неврахування до стажу позивача у повному обсязі період з 01.01.1992 по 31.12.1993 року, з 01.01.1995 по 31.12.1997 року.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.01.2024 року у справі №260/10550/23 було визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 від 29 вересня 2023 року № 34 та зобов`язано ГУ ПФУ в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01 липня 2000 року по 19 лютого 2002 року та повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 22 вересня 2023 року із врахуванням висновків суду.

У мотивувальній частині рішення суду від 17.01.2024 року судом було встановлено, що відповідно до рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області від 16.11.2018 року №38 по наданих документах, зокрема трудової книжки, архівних довідок, довідки про проходження строкової військової служби страховий стаж ОСОБА_1 становить 15 років 00 місяців 02 дні.

Таким чином, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, приймаючи рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії від 29 вересня 2023 року № 34, діяло всупереч вимог закону, що спричинило порушення права ОСОБА_1 на соціальний захист та отримання пенсійних виплат.

Відтак, вказане рішення є протиправним та підлягає скасуванню. Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.01.2024 року у справі №260/10550/23 набрало чинності 16.02.2024 року.

На виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.01.2024 року по справі №260/10550/23 боржником зараховано до стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.07.2000 по 19.02.2002 року повторно розглянуто заяву від 22.09.2023 року та прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за віком від 26.04.2024 року №34, згідно якого страховий стаж ОСОБА_1 складає 14 років 4 місяці 28 днів.

Представник позивача вважає, що рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 26.04.2024 року №34 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком, згідно якого його страховий стаж складає 14 років 4 місяці 28 днів, так само як і рішення від 29.09.2023 року №34, є незаконним та необґрунтованим.

Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області до суду було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги позивача вважають необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зокрема зазначили, що на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.01.2024 по справі № 260/10550/23, яке 16.02.2024 набрало законної сили, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01 липня 2000 року по 19 лютого 2002 року, повторно розглянуто заяву про призначення пенсії за віком від 22 вересня 2023 року та 26.04.224 прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком за № 34.

Статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зі змінами внесеними Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій від 03.10.2017 № 2148-VIII, визначено, що починаючи з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу не менше 30 років.

У разі відсутності, страхового стажу, передбаченого частиною першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 65 років з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 15 до 20 років. Вік заявника 65 рік

Як вбачається з матеріалів позовною заяви позивачем, після прийняття Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області рішення від 29.09.2023 про відмову у призначення пенсії за № 34, яке рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.01.2024 по справі № 260/10550/23 скасовано, отримано додаткові архівні довідки.

Позивач із заявою про призначення пенсії та новим пакетом документів у відповідності до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (зі змінами) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846 (далі Порядок № 22-1), до територіального органу Пенсійного фонду України не звертався, та, відповідно, рішення про призначення/відмову у призначенні пенсії відносно позивача на підставі додаткових документів не приймалося, матеріали електронної пенсійної справи не формувалися відтак, відповідач не мав підстав для здійснення призначення пенсії та відповідно здійснювати зарахування спірних періодів стажу на підставі архівних довідок, які наявні в матеріалах позовної заяви.

Згідно зі ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до п.10 ч.1 ст.4 КАС України, письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що рішенням Міжгірського об`єднаного управління ПФУ Закарпатської області від 16.11.2018 року №38 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії, оскільки згідно наданих документів його загальний стаж становив 15 років 0 місяці 02 дні.

У підсумку Міжгірське об`єднане управління ПФУ Закарпатської області видало позивачу довідку про наявний страховий стаж від 21.12.2018 року №3673/07, згідно якої позивач отримає право на пенсійну виплату 25.09.2023 року.

22 вересня 2023 року позивач звернувся до Міжгірського сектору обслуговування громадян із заявою про призначення пенсії, яка була зареєстрована за №1834.

В рішенні відповідача про відмову в призначенні пенсії №34 від 29.09.2023 року було зазначено, що загальний стаж становить 12 років 10 місяці 15 днів, до загального страхового стажу не зараховано період роботи з 01.07.2000 по 19.02.2002 року по причині відсутності даних в ОК-5. При цьому у даному рішенні відповідача не зазначено про причини неврахування до стажу позивача у повному обсязі період з 01.01.1992 по 31.12.1993 року, з 01.01.1995 по 31.12.1997 року.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.01.2024 року у справі №260/10550/23 було визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 від 29 вересня 2023 року № 34 та зобов`язано ГУ ПФУ в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01 липня 2000 року по 19 лютого 2002 року та повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 22 вересня 2023 року із врахуванням висновків суду.

У мотивувальній частині вказаного рішення суду від 17.01.2024 року судом було встановлено, що відмова у зарахуванні до страхового стажу позивача періодів роботи з 01.07.2000-19.02.2002 є протиправною, оскільки вищевказаний період підтверджується записами в трудовій книжці позивача.

Крім того, у рішенні зазначено, що відповідно до рішення Головного управління ПФУ в Закарпатській області від 16 листопада 2018 року №38 по наданих документах, зокрема трудової книжки, архівних довідок, довідки про проходження строкової військової служби страховий стаж ОСОБА_1 становить 15 років 00 місяців 02 дні

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.01.2024 року у справі №260/10550/23, не було оскаржено та набрало законної сили 16.02.2024 року.

На виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.01.2024 року по справі №260/10550/23 відповідачем зараховано до стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.07.2000 по 19.02.2002 року, повторно розглянуто заяву від 22.09.2023 року та прийнято оскаржуване рішення про відмову в призначенні пенсії за віком від 26.04.2024 року №34, згідно якого страховий стаж ОСОБА_1 складає 14 років 4 місяці 28 днів.

Оскільки рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.01.2024 року у справі №260/10550/23 не було належним чином виконане ГУ ПФУ в Дніпропетровській області з урахування висновків суду, наведених у мотивувальній частині даного судового рішення, 12.09.2024 року представник позивача звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із заявою про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду у справі №260/10550/23 від 23.09.2024 року було відмовлено у задоволенні клопотання про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду від 17.01.2024 року.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2024 року у справі №260/10550/23 апеляційну скаргу представника позивача було залишено без задоволення, а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 23.09.2024 року без змін.

В ухвалі Закарпатського окружного адміністративного суду у справі №260/10550/23 від 23.09.2024 року суд дійшов висновку, що судове рішення від 17 січня 2024 року відповідачем - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області - виконано, з прийняттям рішення про відмову у призначенні пенсії за віком, підстави відмови за яким мають бути предметом окремого судового оскарження.

Ухвала по справі №260/10550/23 від 23.09.2024 року (Суддя Скраль Т.В.) набрала законної сили 19 грудня 2024 року.

Відтак, у лютому 2025 року представник позивача звернувся з даним позовом до суду (справа №260/827/25, суддя Микуляк П.П.) щодо оскарження рішення №34 про відмову в призначенні пенсії за віком від 26.04.2024 року.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст.46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) встановлено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Згідно із ч.2 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч.4 ст.24 Закону №1058-IV).

Відповідно до ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно ст.48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Всі записи в трудовій книжці підтверджуються у всіх розділах за час роботи на колгоспі з підписом керівника колгоспу або спеціально уповноваженого правління колгоспу особи та печатки (п.6).

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено "Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній". Пунктом 1 даного Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях № 162 від 20.06.1974р., у тому разі, коли в трудовій книжці заповнені усі сторінки відповідних розділів, вона доповнюється вкладишем. Вкладиш вшивається в трудову книжку, заповнюється і ведеться адміністрацією підприємства за місцем роботи працівника у такому самому порядку, що і трудова книжка.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (п.3 Порядку).

Постановою Держкомтруда СРСР від 20.06.1974 №162 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, згідно п.1.1 якої, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.

Наказом Міністерства праці України за №58 від 29.07.1993 року затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників.

Відповідно до пункту 1.1 "Загальні положення" Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Як вбачається із трудової книжки колгоспника ОСОБА_1 НОМЕР_2 від 17 лютого 1980 року позивач у період:

- з 17.02.1980 по 29.02.2000 працював у колгоспі «Перемога».

Суд констатує, що записи в трудовій книжці виконано без перекреслень, виправлень, у чіткій послідовності та у відповідності дати, який завірений підписом та печаткою роботодавця.

Із відмовного рішення відповідача вбачається, що стаж позивача становить 14 років 4 місяці 28 днів, без зазначення обґрунтування такого обрахунку.

З наданих позивачем до пенсійного органу документів вбачається, що у спірний період позивач працював на відповідній посаді у колгоспі «Перемога».

Тобто, трудова книжка позивача, яка була надана відповідачу із заявою про призначення пенсії, містить необхідні відомості, для врахування спірного періоду до страхового стажу, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

За таких підстав, часткове врахування періоду роботи, суд вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються зібраними по справі доказами.

Водночас, спірне рішення взагалі не містить покликань на порушення певних норм пенсійного законодавства в частині відсутності інформації про встановлений мінімум трудової участі в громадському господарстві, чи відсутності будь-якої іншої інформації, а отже є необґрунтованим.

Статтею 56 Закону України Про пенсійне забезпечення передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Таким чином, стаж роботи в колгоспі враховується за фактичною тривалістю за двох умов, які мають існувати одночасно: невиконання встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві та відсутність поважних підстав такого невиконання.

Відтак, відповідачем не доведено наявності обставин, передбачених статтею 56 Закону України Про пенсійне забезпечення.

Крім того, відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20 липня 1974 року №162, та Інструкція про ведення трудових книжок, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110 (далі - Інструкція №58), які містять аналогічні положення про те, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до пунктів 2.3, 2.4, 2.8 глави 2 Інструкції №58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення. Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму. Аналогічні за змістом положення містила також Інструкція №162.

Аналіз вказаних норм свідчить, що законодавством визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку. Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством. Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено.

Із зазначеного можна зробити висновок, що обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган.

Також слід зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 року по справі №654/890/17 (провадження №К/9901/22832/18), яка в силу положень частини п`ятої статті 242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

В постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 (провадження №К/9901/110/17) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист.

Отже, з вищенаведеного слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, відсутність необхідних записів не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.

Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповненням роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення її трудової книжки.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

При цьому, що позивача має відповідні записи у трудовій книжці та ці записи є належними та допустимими доказами для підтвердження трудового стажу.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія по інвалідності призначається з дня встановлення інвалідності, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня встановлення інвалідності.

За результатами розгляду даної адміністративної справи судом встановлено, що доказів, які б свідчили про невідповідність записів у трудовій книжці відповідачем не надано, тому суд вважає за можливе вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача зарахувати до стажу всі періоди роботи зазначені в трудовій книжці НОМЕР_2 від 17 лютого 1980 року.

Крім того, архівною довідкою від 11.09.2018 року №454/28 та витягом зі Списку колгоспників, які не виробили встановленого мінімуму людино-днів по поважній причині по колгоспу «Перемога» за 1992, 1993, 1994 роки, затвердженого протоколом зборів колгоспників №2 від 25.06.1995 року підтверджується факт невироблення Позивачем встановленого мінімуму людино-днів по поважній причині, а тому період з 01.01.1992 по 31.12.1993 року мав бути врахований до страхового стажу Позивача у повному обсязі.

Окрім того, архівна довідка від 11.09.2018 року №454/28 та копії протоколів зборів членів колгоспу «Перемога» с. Новоселиця Міжгірського району Закарпатської області та витягів зі Списків колгоспників за 1981-1995 роки підтверджують факт прийняття позивача у члени колгоспу «Перемога».

Згідно архівної довідки №140/01-24, виданої 20.10.2023 року архівним відділом Хустської РВА Закарпатської області, на підставі розпорядження голови Міжгірської РДА №75 від 25.02.1993 року колгосп «Перемога» було реорганізовано та перейменовано в колективне сільськогосподарське підприємство «Перемога» (КСГП «Перемога»), а згідно протоколу загальних зборів КСГП «Перемога» від 29.02.2000 року №1 дане підприємство було реорганізовано та перейменовано у сільськогосподарський виробничий кооператив «Перемога» на основі земельного і майнового паїв колишніх членів КСГП.

Згідно ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996 р., ратифікована Законом України №137-V від 14.09.2006 р., яка набрала чинності з 01.02.2007 р. (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складової частини права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

При цьому, право на отримання пенсії є об`єктом захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. (далі - Конвенція).

Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1 (далі Порядок №22-1) органом, що приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії є відповідні управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі.

Порядком №22-1 встановлено, що орган, який призначає пенсію, надає допомогу особам, щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії шляхом: доведення до відому заявника переліку відсутніх документів які йому слід подати; або шляхом витребування від підприємств, установ та організацій в тому рахунку і від (архівних установ, контролюючих органів) подання додаткових документів, яких не вистачає.

Такий підхід узгоджується із нормою ч.1 ст.3 Конституції України, відповідно до якої саме людина, визнається в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до цієї Конституційної норми, діяльність органів державної влади, зокрема Пенсійного фонду України, повинна бути спрямована на сприяння у реалізації прав людини, а не на обмеження таких прав із формальних підстав.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують, як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Згідно з пунктом 71 вказаного рішення державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Також, суд зазначає, що орган, який призначає пенсію перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особі, даних паспорта і документів про стаж, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, фіксує і засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію за наявності сумнівів має право вимагати від фізичної особи дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і поданих документів.

Однак, як встановлено судом, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не здійснено жодних дій на отримання відомостей або додаткових документів, на підставі яких можна було б переконатися у достовірності поданих документів.

З наведеного можна дійти висновку, що у випадку якщо поданих позивачем документів про призначення пенсії було не достатньо, то орган пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, провести перевірку, зустрічну перевірку для з`ясування спірних обставини, повідомити позивача про те, які документи необхідно подати додатково, в тому числі запропонувати йому надати інформацію щодо двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

За таких обставин, суд вважає, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області протиправно прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії, оскільки у позивача, на момент звернення із заявою був наявний необхідний страховий стаж для призначення пенсії по віку.

За результатами розгляду даної адміністративної справи, суд вважає за можливе задовольнити позов шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №34 від 26.04.2024 року, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 в повному обсязі період роботи у колгоспі «Перемога» з 17.02.1980 року по 29.02.2000 року, згідно трудової книжки колгоспника НОМЕР_2 від 17 лютого 1980 року.

Щодо зобов`язання Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити пенсію з 24 вересня 2023 року, суд зазначає наступне.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.01.2024 року у справі №260/10550/23 було визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 від 29 вересня 2023 року № 34 та зобов`язано ГУ ПФУ в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01 липня 2000 року по 19 лютого 2002 року та повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 22 вересня 2023 року із врахуванням висновків суду.

У мотивувальній частині вказаного рішення суду від 17.01.2024 року судом було встановлено, що відмова у зарахуванні до страхового стажу позивача періодів роботи з 01.07.2000-19.02.2002 є протиправною, оскільки вищевказаний період підтверджується записами в трудовій книжці позивача.

Крім того, у рішенні зазначено, що відповідно до рішення Головного управління ПФУ в Закарпатській області від 16 листопада 2018 року №38 по наданих документах, зокрема трудової книжки, архівних довідок, довідки про проходження строкової військової служби страховий стаж ОСОБА_1 становить 15 років 00 місяців 02 дні.

Суд констатує, що рішення Головного управління ПФУ в Закарпатській області від 16 листопада 2018 року №38 не було оскаржене ні в адміністративному ні в судовому порядку та є чинним.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 07 червня 2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, заява № 30779/04).

На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Згідно із частинами другою четвертою статті 13 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом.

Відповідно до приписів ч.2 ст.14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності - за її межами.

Частиною 2 ст.6 КАС України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі також Конвенція) та практики Європейського Суду з прав людини (далі також ЄСПЛ) як джерела права. Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина судового процесу для цілей статті 6 Конвенції.

ЄСПЛ у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини» дійшов висновку, що із принципу верховенства права видно, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури.

Отже, для цілей статті 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

З аналізу рішень ЄСПЛ (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП Фея та інші проти України»), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.

Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Відповідно ч.1 ст.83 Закону України "Про Пенсійне забезпечення" пенсії призначаються з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсії призначаються з більш раннього строку:

а) пенсії за віком та по інвалідності призначаються з дня досягнення пенсійного віку або відповідно встановлення інвалідності органами медико-соціальної експертизи, якщо звернення за пенсією надійшло не пізніше 3 місяців з дня досягнення пенсійного віку або встановлення інвалідності.

Так суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Судом встановлено, що позивачу 24 вересня 2023 року виповнилося 65 років.

Оскільки позивач звернувся до пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії в межах 3-ох місяців з дня досягнення пенсійного віку, і на момент звернення у позивача був наявний необхідний страховий стаж 15 років, що підтверджується рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.01.2024 року у справі №260/10550/23, слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити пенсію ОСОБА_1 з дня досягнення пенсійного віку, а саме з 24 вересня 2023 року.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно ч.1 ст.72 КАС України, доказами у справі є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, враховуючи принципи адміністративного судочинства та з огляду на положення ч.2 ст.77 КАС України, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення.

На підставі наведеного та керуючись ст.5, 19, 77, 139, 243, 246 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №34 від 26.04.2024 року про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в повному обсязі період роботи у колгоспі «Перемога» з 17.02.1980 року по 29.02.2000 року, згідно трудової книжки колгоспника НОМЕР_2 від 17 лютого 1980 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком у відповідності до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з моменту первинного звернення 24 вересня 2023 року .

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя П.П.Микуляк