Справа № 160/18259/25
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2025-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2025 року Справа№160/18259/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Голошивця І.О., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними бездіяльність, дії та зобов`язання вчинити певні дії.

03.06.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить суд:

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 14 діб невикористаної додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2022-2023 роки, надбавку за проходження військової служби із використання показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022 року, та 01.01.2023 року та шляхом множення його на тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1-14 до постанови КМУ №704 за період з 23.07.2022 року по 13.07.2023 року, з урахуванням раніше виплачених сум;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, як учасника бойових дій, за 2023 рік, яка передбачена п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування вимог абзаців 3-6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 при нарахуванні індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 23.07.2022 року по 31.12.2022 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 за період 23.07.2022 року по 31.12.2022 року індексацію грошового забезпечення, що розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу відповідно до вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач 23.07.2022 року був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач) на посаду солдат резерву та відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 його було виключено зі списків особового складу №194 від 13.07.2023 року. Позивач зауважив, що його грошове забезпечення за період з 23.07.2022 по 13.07.2023 року розраховано на підставі показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018, а не на 01 січня кожного нового поточного календарного року. Також позивач вважає, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення за період 23.07.2022 року по 31.12.2022 року повинна була здійснюватися.

Відповідач 12 грудня 2025 року надав відзив на позовну заяву разом із витребуваними судом доказами, в якому зазначив, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №206 від 23.07.2022 року позивач був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 який був призваний за мобілізацією та прибув з військової частини НОМЕР_2 . Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №194 від 13.07.2023 року позивача було виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . Відповідач зауважив, що позивач має посвідчення учасника бойових дій серія НОМЕР_3 дата видачі 04.08.2022 року, яким підтверджує свій статус та відповідно до п.12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасникам бойових дій надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. Відповідач зазначив, що позивачу було нараховано та виплачено індексацію із застосуванням базового місяця березень 2018 року за період з 23.07.2022 по 31.12.2022 року. Фінансово-економічною службою військової частини НОМЕР_1 , відповідно до довідок ФЕС позивачу було нараховане грошове забезпечення відповідно до законодавства України. В свою чергу, позивач відповідно до п.14 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» не звертався стосовно виплат та компенсацій до свого безпосереднього начальника та відповідних рапортів не подавав. Відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивача до нього у повному обсязі.

02.07.2025 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду адміністративний позов ОСОБА_1 - залишено без руху, оскільки до своєї позовної заяви позивач не додав жодного належного доказу на підтвердження його місця проживання, що зареєстроване у встановленому законом порядку (копії паспорту, довідки з Єдиного державного демографічного реєстру, тощо), так як і не зазначив жодних підстав та не надав доказів щодо наявності підстав розгляду цього позову за територіальною підсудністю саме у Дніпропетровському окружному адміністративному суді.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.07.2025 року адміністративну справу №160/18259/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними бездіяльність, дії та зобов`язання вчинити певні дії передано на розгляд до Донецького окружного адміністративного суду.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06.08.2025 року адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними бездіяльність, дії та зобов`язання вчинити певні дії прийнято до свого провадження.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06.08.2025 року позовну заяву було залишено без руху. Встановлений позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви 10 днів з дня отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом надання заяви про поновлення строку звернення до суду за період з 23.07.2022 по 13.07.2023 року, з обов`язковим зазначенням обставин, які були б об`єктивно непереборними та не залежали від його волевиявлення, були б пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення у справі процесуальних дій, або докази дотримання строку звернення до суду.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 15.08.2025 року звільнено позивача від сплати судового збору. Ухвалено питання дотримання строків звернення суд вирішить під час надання додаткових доказів від відповідача. Відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Встановлений відповідачу строк для надання на адресу Донецького окружного адміністративного суду: відзиву на позовну заяву та усіх наявних доказів на підтвердження зазначеного у ньому; належним чином засвідчені копії: витяг із наказу командира військової частини про зарахування позивача до списків особового складу та на всі види забезпечення; витяг із наказу командира військової частини про виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення; відомості про нараховане та виплачене позивачу грошове забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення, одноразові види грошового забезпечення) за період з 23.07.2022 по 13.07.2023 року (включно) в розрізі місяців; детальний розрахунок нарахованого та виплаченого позивачу при звільненні грошового забезпечення; пояснення з приводу чи було письмово ознайомлено позивача про суми, нараховані та виплачені йому під час несення ним служби у період з 23.07.2022 по 13.07.2023 при звільненні із наданням відповідних доказів.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 18.11.2025 року продовжений строк Військовій частині НОМЕР_1 по 21.11.2025 року (включно) для виконання вимог ухвали Донецького окружного адміністративного суду від 15.08.2025 року по справі №160/18259/25. Попереджено відповідача про відповідальність щодо не надання витребуваних судом доказів у відповідності до приписів п.3 ч.2 ст.149 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 19.12.2025 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 щодо застосування заходів штрафу до відповідача за його адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними бездіяльність, дії та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Позивач та відповідач про наявність по справі процесуальних документів були повідомлені належним чином, про що свідчить відповідна відмітка про наявність у них реєстрації кабінету електронного суду та відповідної відмітки «доставлено».

Розглянувши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_5 виданим від 22.01.1997 року Артемівським РВ УМВС України в Донецькій області.

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_6 виданим Управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_7 від 04.08.2022 року.

Відповідач Військова частина НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_8 ) є юридичною особою та є суб`єктом владних повноважень у відповідності до приписів п. 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як встановлено судом та не заперечується учасниками справи, підтверджується копіями: витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.07.2022 року №206 позивач був зарахований до списків особового складу частини та до всіх видів забезпечення; витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.07.2023 №194 позивача було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення та вважано таким, що вибув для подальшого проходження військової служби до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вищезазначене підтверджується також наявною в матеріалах справи копією військового квитка позивача серії НОМЕР_9 , з якого судом встановлено, що позивач проходив військову службу з 15.06.1988 по 01.06.1990 року та з 18.09.2020 року проходив у військовій частині НОМЕР_2 до 22.07.2022 року.

З урахуванням позовних вимог позивача спірними питаннями в даній справі є нарахування та виплата індексації грошового забезпечення за період з 23.07.2022 по 13.07.2023 року, а також грошової компенсацію за 14 діб невикористаної додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2022-2023 роки, надбавки за проходження військової служби із використання показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022 року, та 01.01.2023 року.

Відповідно до довідки про доходи виданої Військової частиною НОМЕР_1 позивач за період з серпня 2022 року по грудень 2022 року отримав індексації поточної у наступних розмірах: липень 309,48 грн.; серпень 1281,80 грн.; вересень 1281,80 грн.; жовтень 1281,80 грн.; листопад 1424,80 грн.; грудень 1470,83 грн.

Вищенаведене також підтверджується наявною в матеріалах справи копією довідки про нарахування та виплату індексації позивачу від 27.11.2025 року №7020, в якій зазначено, що нараховано та виплачено індексацію із застосуванням базового місяцю березень 2018 року за період з 23.07.2022 по 31.12.2022 року.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі частин 1-4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-ХІІ визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 1282-ХІІ (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин), індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

На підставі частини першої статті 4 Закону № 1282-ХІІ, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Відповідно до статті 6 Закону № 1282-ХІІ, у разі виникнення обставин, передбачених ст. 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок № 1078 (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру: грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Згідно з пунктом 1-1 Порядку № 1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

На підставі пункту 4 Порядку № 1078, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

Пунктом 5 Порядку № 1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу.

Базовим місяцем при обчислені індексу для проведення індексації слід вважати місяць підвищення заробітної плати за рахунок зростання її постійних складових, зокрема, тарифних ставок (окладів). Якщо сума підвищення заробітної плати за рахунок постійних складових менша від суми індексу нарахованої відповідно до Порядку, то місяць такого підвищення не вважається базовим і індексація продовжується. При порівнянні суми підвищення заробітної плати та суми індексації при визначені базового місяця береться заробітна плата в частині постійних складових в розрахунку за повний відпрацьований місяць.

Таким чином, місяць, у якому підвищено заробітну плату, вважають базовим для індексації за дотримання таких умов: заробітна плата зросла за рахунок її постійних складових; сума підвищення більша, ніж можлива індексація.

Отже, на підприємства, установи, організації, незалежно від форм власності, покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації. При цьому, базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» (далі - Постанова № 1294), яка набрала чинності 01.01.2008 та втратила чинність 01.03.2018, встановлено підвищені посадові оклади військовослужбовців, які визначені, зокрема, Додатками № 1-7 до Постанови № 1294.

01.03.2018 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704), якою було затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

В постанові від 23 березня 2023 року у справі № 400/3826/21 Верховний Суд сформував висновок, згідно якого внаслідок внесених змін Порядок проведення індексації грошових доходів населення у редакції, що застосовується з 1 грудня 2015 року, не містить поняття базовий місяць і передбачає уніфікований підхід до обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації всіх працівників. Для проведення індексації з 1 грудня 2015 року замість терміну базовий місяць використовується поняття місяць підвищення доходу, яке має інший зміст.

Місяць підвищення доходу - це місяць, у якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Місяць підвищення доходу при зростанні заробітної плати визначається тільки в разі, якщо підвищена тарифна ставка (оклад).

Тож, з 1 грудня 2015 року зростання заробітної плати за рахунок інших постійних її складових, без підвищення тарифної ставки (окладу), не призводить до визначення нового місяця підвищення доходу.

У цьому полягає одна з основних відмінностей поняття місяць підвищення доходу від терміну базовий місяць, позаяк визначення останнього залежало також від факту зростання заробітної плати за рахунок будь-якої її постійної складової.

Водночас вилучення терміну базовий місяць та запровадження поняття місяць підвищення доходу не вплинуло на правило обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації. Як у базовому місяці, так і у місяці підвищення доходу індекс обчислення споживчих цін приймається за 1 або 100 відсотків, а обчислення цього індексу для проведення подальшої індексації здійснюється наростаючим підсумком із наступного місяця.

Отже, з урахуванням наведених нормативних положень, розрахунок індексації грошового забезпечення позивача як військовослужбовця з 1 грудня 2015 року не прив`язаний до місяця прийняття (виходу) на військову службу.

Відправною точкою для визначення місяця підвищення доходу позивача та початку обчислення індексу споживчих цін наростаючим підсумком є місяць останнього підвищення тарифної ставки (окладу) за посадою, яку він займав.

Таким чином, для обчислення поточної індексації грошового забезпечення позивача за період з 23.07.2022 до 31.12.2022 місяцем підвищення доходу є березень 2018 року.

В постанові від 29.11.2021 по справі № 120/313/20-а Верховний Суд зазначив, що місяць, у якому відбулося підвищення тарифної ставки (окладу), є базовим для проведення індексації (пункт 26 постанови від 5 лютого 2020 року у справі № 825/565/17) та за змістом пункту 5 Порядку № 1078, підставою для встановлення чи зміни базового місяця при проведенні індексації грошового забезпечення є підвищення тарифної ставки (окладу) військовослужбовця, отже, базовий місяць для такої індексації визначається нормативно і відповідач не наділений повноваженнями діяти на свій розсуд, обираючи інакший місяць базовим, ніж той, у якому відбулося підвищення тарифної ставки (окладу).

Тому, у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний вчинити конкретну дію на користь позивача - провести індексацію його грошового забезпечення, враховуючи нормативно визначений місяць підвищення доходу. Якщо відповідач цієї дії не вчиняє, останнього можна зобов`язати до її вчинення у судовому порядку.

Згідно абзаців 4, 5 пункту 5 Порядку № 1078, у разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

Верховний Суд в постанові від 23 березня 2023 року у справі № 400/3826/21 дійшов висновку, що Закон № 1282-ХІІ і Порядок №1078 не містять терміну фіксована індексація, тому з 1 грудня 2015 року в абзацах 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078 по суті йде мова про поняття індексації-різниці, право на яку виникає тільки тоді, коли у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) розмір доходу менший суми можливої індексації, визначеної в цьому місяці.

Абзаци 3, 4 пункту 5 Порядку № 1078 у редакціях, які застосовувалися з 1 грудня 2015 року до 1 квітня 2021 року, передбачали обставини, за наявності яких у місяці підвищення доходу індексація (не)нараховується, а саме: сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу (абзац 3); сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу (абзац 4).

Якщо у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) сума цієї індексації нараховується, то абзац 6 пункту 5 Порядку № 1078 додатково указує, що ця сума індексації-різниці виплачується до наступного підвищення тарифних ставок (окладів) і до неї надалі додається поточна індексація, яка складається, коли величина індексу споживчих цін перевищує поріг індексації у розмірі 103 відсотки. Системний аналіз пункту 1, абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дає суду підстави зробити висновок, що нарахування й виплата індексації-різниці має щомісячний фіксований характер, гарантується законом і є обов`язковими для підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності і господарювання, а також для фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

З огляду на абзац 4 пункту 5 Порядку № 1078 військовослужбовець має право на отримання суми індексації-різниці за умови, якщо розмір підвищення доходу в березні 2018 року дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року. Якщо ця умова наявна, то розмір належної індексації-різниці визначається як різниця між сумою можливої індексації і розміром підвищення доходу.

Отже, буквальний спосіб тлумачення цих норм свідчить, що для їхнього застосування суд повинен встановити: розмір підвищення доходу позивача в березні 2018 року (А); суму можливої індексації грошового забезпечення позивача в березні 2018 року (Б); чи перевищує розмір підвищення доходу (А) суму можливої індексації (Б).

Розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) визначається як різниця між сумою грошового забезпечення в березні 2018 року та сумою грошового забезпечення в лютому 2018 року.

В обидві ці суми враховуються складові грошового забезпечення, які не мають разового характеру (речення 2 абзацу 5 пункт 5 Порядку № 1078).

Сума можливої індексації грошового забезпечення в березні 2018 року (Б) визначається як результат множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, актуального для березня 2018 року, на величину приросту індексу споживчих цін у березні 2018 року, поділений на 100 відсотків (абзац 5 пункту 4 Порядку № 1078).

Якщо розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року (Б), то це є підставою для нарахування й виплати позивачу індексації-різниці до чергового підвищення тарифних ставок (окладів) або до дати звільнення зі служби.

Відповідно до п.п. 2, 8 розділу І «Загальні положення» Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, чинного на час прийняття позивача на військову службу, до щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: надбавки; доплати; премія.

Грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; […].

Відповідно до п.п.1, 2 розділу II. «Посадові оклади» Порядку № 260, посадові оклади виплачуються у розмірах, визначених додатками 1, 2, 12 і 13 до Постанови № 704.

Посадові оклади виплачуються залежно від займаних посад і тарифних розрядів, передбачених у штаті військової частини.

Пунктом 1 розділу III «Оклади за військовими званнями» Порядку № 260 установлено, що оклади за військовими званнями виплачуються в розмірах, визначених у додатку 14 до Постанови № 704.

Поряд з цим, Порядком № 260 передбачено встановлення низки надбавок та доплат, зокрема: надбавка за вислугу років, яка виплачується у відсотках посадового окладу (за основною чи тимчасово займаною посадою) з урахуванням окладу за військовим званням у таких розмірах залежно від вислуги років, надбавка за службу в Силах спеціальних операцій Збройних Сил України, надбавка за кваліфікацію, надбавка за кваліфікаційну категорію військовослужбовцям медичного і фармацевтичного складу, надбавка за виконання функцій державного експерта з питань таємниць і фахівців, які залучаються до підготовки рішень і висновків державних експертів з питань таємниць, надбавка військовослужбовцям, які працюють в умовах режимних обмежень, надбавка за безперервний стаж на шифрувальній роботі, надбавка за особливості проходження служби, надбавка за почесні звання, надбавка за спортивні звання, доплата за науковий ступінь та за вчене звання, надбавка військовослужбовцям, які працюють в умовах режимних обмежень.

Пунктами 1, 2 розділу XVI «Преміювання» установлено, що командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право щомісяця здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) відповідно до їх особистого внеску в загальні результати служби.

Виплата щомісячної премії військовослужбовцям здійснюється на підставі наказу командира військової частини, який видається до 05 числа місяця, наступного за місяцем преміювання, з урахуванням військової дисципліни, наявності дисциплінарних стягнень, показників виконання службових обов`язків.

Аналіз вищезазначених нормативно-правових актів свідчить, що грошове забезпечення військовослужбовця має персоналізований, суб`єктивний характер, а його постійні складові залежать від низки факторів, зокрема, військового звання, вислуги років, кваліфікації, характеру умов служби, наявності певних навичок, знань, звань, особистого внеску в загальні результати служби тощо.

Таким чином, для обчислення індексації-різниці підлягає порівнянню та аналізу грошове забезпечення конкретного військовослужбовця, а обчислення індексації-різниці за певною посадою, тим більш за вакантною, є неможливим.

Поряд з цим, для військовослужбовців, які станом на дату підвищення посадових окладів (01 березня 2018 року) проходили службу, обчислення величини приросту індексу споживчих цін здійснювалось з місяця наступного після останнього підвищення окладу, тобто з лютого 2008 року і нараховувалось наростаючим підсумком до наступного підвищення посадового окладу, тобто до березня 2018 року.

Таким чином, величина приросту індексу споживчих цін нарахована на момент підвищення тарифних ставок у березні 2018 року припиняє свій розрахунок та на підставі неї обчислюється фіксований розмір індексації-різниці для кожного військовослужбовця, який на час підвищення тарифних ставок проходив військову службу та отримував грошове забезпечення, за умови якщо розмір підвищення його доходу в березні 2018 року дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року.

Відповідно до роз`яснення Міністерства соціальної політики України від 04.07.2017 № 58/0/66-17 порівняння суми підвищення грошового забезпечення із сумою індексації здійснюється в умовах місяця, у якому відбулося таке підвищення (тобто, порівнюються не попередні місяці нарахованого грошового забезпечення з поточним місяцем нарахованого грошового забезпечення, а в умовах місяця підвищення грошового забезпечення, в якому враховані всі його складові, встановлені з 01.03.2018 - для посадового окладу до 01.03.2018 та для посадового окладу з 01.03.2018 (приклад обчислення індексації зазначений в додатку № 4 до Порядку).

Надалі, відповідно до абз.1 п. 5 Порядку № 1078, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, тобто у березні 2018 року, приймається за 1 або 100 відсотків та обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення посадового окладу, тобто з квітня 2018 року.

Матеріали справи свідчать, що на момент підвищення тарифних ставок в березні 2018 року позивач не проходив військову службу взагалі та відповідно не отримував доходу, а отже в спірних правовідносинах не можливо розрахувати розмір підвищення доходу позивача в березні 2018 року (А) та дослідити перевищення розміру підвищення доходу (А) суми можливої індексації (Б), оскільки розмір підвищення доходу позивача в березні 2018 року має обчислюватись виходячи з суми грошового забезпечення позивача (включно зі всіма складовими грошового забезпечення, які не мають разового характеру), яке в лютому та березні 2018 року йому не нараховувалось і не виплачувалось.

В свою чергу, підвищення посадових окладів відповідно до Постанови № 704 в березні 2018 року не вплинуло на розмір грошового забезпечення позивача в контексті його зменшення або збільшення по відношенню до розміру грошового забезпечення у попередньому місяці, оскільки по-перше, позивач станом на березень 2018 року не проходив військову службу, по-друге, на момент початку військової служби позивача означена постанова вже була чинною та підлягала застосуванню до позивача, підвищення посадового окладу під час проходження служби внаслідок підвищення тарифних ставок у нього не відбулось.

Поряд з цим, слід врахувати, що Постанова № 1294, з набранням чинності якою пов`язано початок обчислення величини приросту індексу споживчих цін (січень 2008 року) для обчислення індексації-різниці у березні 2018 року, була чинною у період з 01.01.2008 по 01.03.2018, що виключає можливість будь-якого її застосування до спірних правовідносин з 23.07.2022 до 31.12.2022.

Отже, застосування положень абз.4-6 п. 5 Порядку № 1078 можливе тільки у разі якщо підвищення тарифних ставок (посадових окладів) відбулось під час проходження служби військовослужбовцем, якщо розмір підвищення його доходу дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у місяці підвищення доходу.

Враховуючи викладене, до спірних правовідносин підлягають застосуванню тільки приписи п.10-2 Порядку № 1078, згідно яких для новоприйнятих військовослужбовців обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (посадового окладу), за посадою, яку займає військовослужбовець.

Згідно матеріалів справи, поточна індексація позивачу сплачувалась у період з 23 липня 2022 року по 31 грудня 2022 року, проте, дії відповідача щодо правомірності та правильності її нарахування не є спірними відповідно до заявлених позовних вимог.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування вимог абзаців 3-6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 при нарахуванні індексації грошового забезпечення позивача за період з 23.07.2022 року по 31.12.2022 року, та як похідна вимога, зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити позивачу за період 23.07.2022 по 31.12.2022 року індексацію грошового забезпечення, що розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу відповідно до вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 задоволенню не підлягають у зв`язку з необґрунтованістю та відсутності доказів щодо порушення прав позивача.

Щодо позовних вимог позивача в частині зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за 14 діб невикористаної додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2022-2023 роки, надбавку за проходження військової служби із використання показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022 року, та 01.01.2023 року та шляхом множення його на тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1-14 до постанови КМУ №704 за період з 23.07.2022 року по 13.07.2023 року, з урахуванням раніше виплачених сум, суд зазначає наступне.

Верховний Суд у своїй постанові №420/14817/23 від 15.10.2025 року виснував наступне: - «19. Згідно з пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ (далі - Закон № 3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

20. Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

21. Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

22. Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

23. Абзацом третім пунктом 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

24. Відповідно до пунктом 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

25. Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

26. Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

27. При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

28. Так, за визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

29. Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

30. Крім того, у статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

31. Відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

32. За правилами пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.

У разі звільнення з військової служби на військовослужбовця оформлюється службова характеристика, в якій відповідний командир (начальник) визначає посаду для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил України. Зазначена характеристика додається до особової справи військовослужбовця.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

33. Розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою (пункт 6 розділу XXXI Порядку № 260).

34. Спірні правовідносини, які склались у цій справі, зводяться до питання щодо правомірності невиплати грошової компенсації за невикористані позивачем календарні дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за період з 2021 року по 2023 рік та грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення, станом на день виключення позивача зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1.

Водночас невиплата грошової компенсації за всі дні невикористаних щорічної та додаткової відпусток відбулась у зв`язку зі звільненням позивача з посади військової служби в ІНФОРМАЦІЯ_1 для подальшого проходження ним військової служби у Службі безпеки України.

35. Аналіз наведених вище правових норм свідчить, що учасникам бойових дій відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Разом з цим військовослужбовцям відповідно до статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надається протягом календарного року щорічна основна відпустка із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

36. У справі, що розглядається, позивач проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1, маючи статус учасника бойових дій.

Водночас у період з 2021 року по 2023 рік позивач не використав усі календарні дні додаткової відпуски, а також щорічної основної за 2022 рік, що слугує підставою для виплати грошової компенсації у разі звільнення зі служби.

37. Загальновідомо, що в Україні діє особливий період, який розпочався з моменту оголошення рішення про мобілізацію у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні.

Такий період започаткував особливе функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

38. В особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

39. Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII, пунктом 8 частини першої статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку № 260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18.

40. Повертаючись до обставин цієї справи, наказом Міністра оборони України від 17 травня 2023 року № 585 капітана ОСОБА_1, офіцера відділення запобігання, виявлення злочинів та інших правопорушень ІНФОРМАЦІЯ_1, звільнено від займаної посади, припинено дію контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, виключено зі списків особового складу Збройних Силах України та направлено до подальшого проходження військової служби до Служби безпеки України.

На підставі вказаного наказу начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) видав наказ від 17 червня 2023 року № 167, яким капітана ОСОБА_1, офіцера відділення запобігання, виявлення злочинів та інших правопорушень, увільненого від займаної посади наказом Міністра оборони України від 17 травня 2023 року № 585 та направленого для подальшого проходження військової служби у розпорядження голови Служби безпеки України, визначено таким, що посаду і справи здав і вибув до нового місця служби АДРЕСА_1. З 17 червня 2023 року позивача виключено із списків особового складу зонального відділу та всіх видів забезпечення.

У наказі також передбачено, що щорічна основна відпустка за 2022 рік використана позивачем тривалістю 3 доби з 21 лютого 2022 року по 23 лютого 2022 року. Щорічна основна відпустка за 2023 рік використана тривалістю 10 діб з 20 лютого 2023 року по 29 лютого 2023 року. Грошову допомогу для оздоровлення за 2023 рік позивач отримав. Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, не отримав.

41. Отже, за обставинами цієї справи, під час звільнення позивача від займаної посади в ІНФОРМАЦІЯ_1, припиненні дії контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та виключені зі списків особового складу Збройних Силах України позивачу не проведено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2021 по 2023 рік та грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2022 рік.

З наведеного висновується, що позивач має право на отримання відповідних виплат.

42. За арґументами відповідача, останній не заперечує наявність у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні основної та додаткової відпусток.

Водночас, не здійснивши таку грошову компенсацію на момент виключення позивача зі списків особового складу, відповідач керувався тієї обставиною, що проходження військової служби позивачем закінчено не було.

43. Дійсно, як уже зазначалось, позивача звільнено для подальшого проходження ним військової служби у Службі безпеки України.

44. Варто зауважити, що на момент видання наказів від 17 червня 2023 року та від 17 травня 2023 року в Україні діяв та діє воєнний стан, у зв`язку з чим звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється лише на підставах, зазначених у пункті 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII.

Натомість, у справі, що розглядається, у позивача відсутні підстави для звільнення відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII, що, насамперед, свідчить про цілком обґрунтоване направлення позивача для подальшого проходження військової служби до Служби безпеки України згідно з наказом Міністра оборони України від 17 червня 2023 року № 585.

45. Враховуючи, що у період з 2021 по 2023 роки позивач проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1, тому саме відповідач на день виключення ОСОБА_1 з особового складу мав нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпусток.

46. Відмовляючи у позові, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про передчасність заявлених позивачем вимог про виплату компенсації за всі невикористані ним дні щорічної основної та додаткової відпустки.

47. З цього приводу варто зазначити, що на підставі наказу Міністра оборони України від 17 травня 2023 року № 585 начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) видав наказ від 17 червня 2023 року № 167, яким позивача виключено із списків особового складу зонального відділу та всіх видів забезпечення, з 17 червня 2023 року.

48. Як свідчать матеріали справи, позивач як на момент звернення до суду з цим позовом, так і на момент розгляду цієї справи судами попередніх інстанцій, не отримав грошової компенсації за період служби 2021-2023 роки, яка, насамперед, має бути виплачена саме ІНФОРМАЦІЯ_1, з яким позивач з 17 червня 2023 року не перебуває у трудових відносинах.

49. За таких обставин та правового врегулювання відповідач порушив право позивача при звільненні з військової служби у запас на отримання ним грошової компенсації за невикористану ним додаткову відпустку як учасника бойових дій за період 2021 року по 2023 рік, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII та грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2022 рік.

Протиправна бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1, яка полягла у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 такої компенсації, є підставою для зобов`язання відповідача її виплатити.».

Відповідно до приписів ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд не вбачає підстав для відступу та з урахуванням висновку Верховного Суду зазначає, що позивач має статус учасника бойових дій з 04.08.2022 року, що підтверджується копією посвідчення та не заперечується відповідачем враховуючи зазначене ним у його відзиві, отже позивач має право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік як учасник бойових дій.

Матеріалами справи встановлено, що позивач проходив військову службу у відповідача з 23.07.2022 по 13.07.2023 року, отже має право на 14 календарних днів у 2022 році та 14 календарних днів у 2023 році.

З наявних в матеріалах справи доказів судом не встановлено, доказів з боку відповідача до суду не надано, що при звільненні відповідач нарахував та виплатив позивачу компенсацію додаткової відпустки як учаснику бойових дій, оскільки навіть у витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.07.2023 року №194 позивача виключено зі списків особового складу військової частини, а саме, вважано таким що справу та посаду здав і вибув для подальшого проходження військової служби.

Як свідчать матеріали справи, позивач як на момент звернення до суду з цим позовом, так і на момент розгляду цієї справи не отримав грошової компенсації за період служби 2022- 2023 роки, яка, насамперед, має бути виплачена саме Військовою частиною НОМЕР_1 , з яким позивач з 13 липня 2023 року не перебуває у трудових відносинах.

За таких обставин та правового врегулювання, відповідач порушив право позивача при виключенні його зі списків особового складу на отримання ним грошової компенсації за невикористану ним додаткову відпустку як учасника бойових дій за період 2022 та 2023 роки, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII, чим допустив протиправну бездіяльність, яка полягла у ненарахуванні та невиплаті позивачу такої компенсації, що є підставою для зобов`язання відповідача її виплатити.

Суд зауважує, що у відповідності до приписів ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

З урахуванням наведеного та враховуючи заявлені позовні вимоги позивача, суд дійшов висновку визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2022 та 2023 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , та як похідна вимога, зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2022 та 2023 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .

Щодо позовних вимог позивача зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, як учасника бойових дій, за 2023 рік, яка передбачена п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» задоволенню не підлягає оскільки це питання вже вирішено судом, про що зазначається вище та охоплює ці позовні вимоги.

Щодо позовних вимог позивача в частині зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію та надбавку за проходження військової служби із використання показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022 року, та 01.01.2023 року та шляхом множення його на тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1-14 до постанови КМУ №704 за період з 23.07.2022 року по 13.07.2023 року, з урахуванням раніше виплачених сум, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З аналізу викладеного суд зазначає, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин 1, 2 статті 55 Конституції України, статей 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Визначення обсягу вимог, що підлягають судовому захисту є диспозитивним правом позивача. При цьому, підстави, з якими позивач пов`язує виникнення у нього права на звернення до суду і для задоволення його вимог визначаються позивачем самостійно. Суд під час прийняття постанови вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються і яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин (стаття 244 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи вищезазначене, судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення в майбутньому.

З матеріалів справи слідує, що предметом оскарження до суду є зобов`язання здійснити нарахування та виплату позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій та надбавку за проходження військової служби.

Суд зазначає, що наразі жодних спорів з приводу не нарахування та невиплати відповідачем позивачу грошової компенсації у неналежному розмірі немає.

Так само як надбавка за особливості проходження військової служби розраховується в розмірах до 100 відсотків посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років, в свою чергу спірних питань між позивачем та відповідачем стосовно нарахування та виплати йому посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років у не відповідному розмірі наразі між сторонами немає.

З урахуванням наведеного, позовні вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки суд вважає їх передчасними, враховуючи що є заявленими на майбутнє, що не відповідає задачам та принципам адміністративного судочинства.

Стосовно строку звернення суд зазначає наступне.

Суд в своїй ухвалі від 15.08.2025 року зазначав, що з матеріалів доданих до позовної заяви судом не встановлено, що позивача письмово повідомлено про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, що передбачено приписами ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої - Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

За відсутністю цих даних питання строку звернення суд вирішить під час надання додаткових доказів від відповідача, а саме в частині часу коли було письмово ознайомлено позивача про суми, які нараховані та виплачені йому при звільненні.

В даному випадку, під час розгляду даної справи суд встановив протиправну бездіяльність відповідача в частині нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій, тобто, ця компенсація взагалі не була нарахована та виплачена позивачу.

Відповідно до правових висновків викладених в постанові Верховного Суду від 29.11.2024 по справі №120/359/24, Суд зазначив наступне: - «Проходження особою військової служби, призваною по мобілізації у Збройні Сили України, може бути підставою для поновлення строку звернення до суду з кількох причин, пов`язаних із особливим статусом військовослужбовців та характером їхньої служби:

1.Обмеження доступу до правової допомоги: під час служби військовослужбовці можуть перебувати у віддалених, в тому числі й небезпечних місцях, де відсутній доступ до адвокатів чи інших правових ресурсів, що обмежує можливість своєчасного звернення до суду.

2.Виконання обов`язків служби: військовослужбовці, особливо в умовах воєнного стану, часто перебувають у стані, коли фізично або психологічно неможливо займатися приватними справами, зокрема ініціювати судові спори.

3.Фактор часу: участь військовослужбовця у довготривалих операціях, навчаннях або відрядженнях може унеможливити дотримання, визначеного процесуальним законом, строку для звернення до суду.

4.Повага до особливого статусу військовослужбовців: враховуючи виконання військовослужбовцями важливої функції із захисту держави, законодавство та судова практика мають враховувати обставини, пов`язані з проходженням військової служби, як вагому підставу для поновлення строку.

5.Обов`язок держави забезпечувати реалізацію принципу рівного доступу до правосуддя: проходження військової служби може суттєво ускладнити реалізацію особами цього права, а отже, з метою належного забезпечення зазначеного принципу, може визнаватися об`єктивною причиною пропуску процесуального строку.».

Окрім цього, у відповідності до приписів ч.1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

З урахування вищенаведеного, відсутністю взагалі нарахування та виплати позивачу належної компенсації, а також керуючись принципом верховенства права, суд вважає не пропущеними строки звернення позивача до суду з даними позовними вимогами.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приписами ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до приписів ч.1 ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З урахуванням наведеного позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Керуючись ст.ст. 2, 5-10, 72-90, 139, 242-246, 255, 257-263, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ: НОМЕР_8 ) про визнання протиправною бездіяльність, дії та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_8 ), яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2022 та 2023 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_8 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2022 та 2023 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .

У задоволенні решти позовних вимог позивача відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 19 грудня 2025 року.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Голошивець