Справа № 990/136/25
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2025-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

11 грудня 2025 року

м. Київ

справа №990/136/25

адміністративне провадження № П/990/136/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючий - Стародуб О.П.,

судді - Єзеров А.А., Коваленко Н.В., Кравчук В.М., Чиркін С.М.,

секретар судового засідання - Іщук В.С.

за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача Сорокового Д.А., представника відповідача Нарольської Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні справу №990/136/25 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

02.04.2025 ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя №439/0/15-25 від 06.03.2025 «Про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області»;

- зобов`язати Вищу раду правосуддя повторно розглянути рекомендацію Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 25.03.2024 № 75/ко-24 про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

Ухвалою Верховного Суду від 07.04.2025 відкрито провадження в адміністративній справі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Під час розгляду справи судом встановлено, що Указом Президента від 17.01.2014 №13/2014 позивачку (на той час її прізвище ОСОБА_1 ) призначено на посаду судді Єнакіївського міського суду Донецької області строком на п`ять років.

На підставі рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - Комісія, ВККС) від 09.04.2015 №16/зп-15 позивачку тимчасово прикріплено до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області.

31.03.2015 позивачка склала присягу судді, а Указом Президента України від 21.04.2015 №226/2015 її переведено на роботу на посаді судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області в межах п`ятирічного строку.

Рішенням Комісії від 01.02.2018 №8/зп-18 призначено кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, в т.ч. позивачки.

05.10.2019 Громадська рада доброчесності (далі - ГРД) затвердила висновок про невідповідність судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики.

Із дня набрання чинності Законом України від 16.10.2019 № 193-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» припинено повноваження членів Комісії, що унеможливило завершення процедури кваліфікаційного оцінювання стосовно судді ОСОБА_1 Кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді відновлено після формування 01.06.2023 повноважного складу Комісії.

На підставі рішення Комісії від 20.07.2023 № 34/зп-23 здійснено повторний автоматизований розподіл справ між членами ВККСУ, зокрема, стосовно осіб, п`ятирічний строк призначення яких на посаду судді закінчився, у тому числі справи судді ОСОБА_1

11.12.2023 до ВККСУ надійшов висновок ГРД від 10.12.2023 (у новій редакції) про невідповідність судді критеріям доброчесності та професійної етики, що також містить інформацію ГРД, яка сама по собі не стала підставою для висновку, але потребує пояснень судді.

Рішенням Комісії у складі колегії від 18.12.2023 №61/ко-23 визначено, що суддя Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді набрала 672 бали та визнано її такою, що відповідає займаній посаді.

У рішенні також вказано, що воно набирає чинності відповідно до пункту 124 Регламенту Комісії згідно з яким, рішення про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді (відповідність судді займаній посаді), за наявності висновку ГРД, приймається Комісією у пленарному складі згідно з абзацом 2 частини 1 статті 88 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

25.03.2024 Комісія у пленарному складі провела співбесіду із позивачкою, під час якої обговорила рішення Комісії, ухвалене у складі колегії, про підтвердження її відповідності займаній посаді, висновок ГРД про невідповідність судді критеріям доброчесності та професійної етики від 10.12.2023 та надання Комісії інформації, пояснень судді, інші обставини, документи та матеріали.

Рішенням Комісії у пленарному складі від 25.03.2024 №75/ко-24 визнано позивачку такою, що відповідає займаній посаді та вирішено внести рекомендацію Вищій раді правосуддя щодо призначення її на посаду судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

За результатами попереднього розгляду матеріалів член Вищої ради правосуддя ОСОБА_3 склав висновок про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

На засіданні ВРП 06.03.2025, за результатами розгляду рекомендації, викладеної в рішенні Комісії від 12.03.2024 №313/дс-24, матеріалів особової справи (досьє) судді ОСОБА_1 , додатково здобутих Радою відомостей у сукупності з поясненнями позивачки, ВРП дійшла висновку, що Комісія не дала належної оцінки зазначеним вище відомостям в межах процедури кваліфікаційного оцінювання позивачки, які, у своїй сукупності, дають підстави для обґрунтованого сумніву у відповідності судді критерію доброчесності (особистої, майнової, професійної).

У підсумку, за наслідками розгляду рекомендації Комісії, рішенням ВРП від 06.03.2025 за №439/0/15-25 відмовлено у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

Не погоджуючись з вказаним вище рішенням ВРП, вважаючи його протиправним, позивачка звернулася до суду з позовом.

ДОВОДИ СТОРІН

Доводи позивача

1.

На обґрунтування позовних вимог позивачка покликається на необґрунтованість та незаконність висновку ВРП про невідповідність позивачки критерію особистої доброчесності, зокрема, в контексті відвідування нею тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим після лютого 2014 року без нагальної потреби.

Зокрема, позивачка покликається на те, що відповідачем не взято до уваги те, що такі відвідування були пов`язані із супроводженням малолітньої дитини, яка потребує оздоровлення, або необхідністю перевірки майна родини. Покликається на те, що відповідач не навів аргументів, за яких, на думку ВРП, життєві обставини позивачки у 2014-2015 роках не можуть бути враховані як такі, що відповідають поняттю «нагальної потреби». Наголошує на тому, що з позиції дотримання високих стандартів суддівської етики та свідомої громадянської позиції, не відвідувала АР Крим після літа 2015 року.

Покликається на те, що відповідач, оцінюючи правомірність відвідування позивачкою тимчасово окупованої території АР Крим після лютого 2014 року, не тільки не виявив повагу до права позивачки на приватне та сімейне життя, а й проявив не передбачене законом втручання у гарантоване Конвенцією право за статтею 8 ЄКПЛ, оскільки оцінив, в контексті «доброчесності», правомірність дій Позивачки, спрямованих на захист найкращих інтересів дитини, підтримання сімейних зв`язків, підтримання майнового інтересу родини.

Покликається на те, що відсутність на законодавчому рівні заборони відвідування території АР Крим окремій категорії громадян, в тому числі, суддям, в 2014-2015 роках свідчить про те, що така поведінка не сприймалася державою як суспільно небезпечна чи така, що суперечить національним інтересам чи інтересам безпеки держави, а отже позивачка, відвідуючи АР Крим, діяла в межах дозволеного та у відповідності до тодішніх суспільних і правових уявлень про прийнятність таких вчинків.

Покликається на безпідставність висновків відповідача про порушення позивачкою порядку в`їзду/виїзду на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим з огляду на неточність та неповноту відомостей, які містяться в матеріалах суддівського досьє, а уповноваженими державними органами не виявлено та не встановлено такого порушення.

2.

Стверджуючи про необґрунтованість підстав оцінки відповідачем професійної доброчесності, позивачка покликається на те, що ВРП фактично поклала власну оцінку ухвалених позивачкою судових рішень на предмет їх законності, не навівши мотивів, належного обґрунтування висновку щодо непрофесійної доброчесності позивачки, в той час як Рада, в межах процедури кваліфікаційного оцінювання судді, не наділена повноваженнями щодо перевірки законності чи обґрунтованості судових рішень, ухвалених цим суддею при здійсненні правосуддя.

Зокрема, покликається на те, що встановлення Радою факту незастосування позивачкою, у справах про притягнення осіб до адміністративної відповідальності, покарання, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП (позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік), не є свідченням порушення норм матеріального чи процесуального права, оскільки при ухваленні судового рішення, позивачкою враховано щире розкаяння осіб у скоєнні вчинених правопорушень як обставину, що пом`якшує відповідальність за вчинене правопорушення, згідно із вимогами статті 34 КУпАП, а також інші обставини, такі як наявність на утриманні особи похилого віку і те, що основним джерелом доходу таких осіб, що вчинили адміністративні правопорушення, була робота на посаді водія.

Крім того, покликається на необґрунтованість висновку ВРП про безпідставність застосування позивачкою аналогії закону (статті 69 Кримінального кодексу України), при вирішенні вказаних вище справ про адміністративні правопорушення.

3.

Також позивачка покликається на невмотивованість висновку Ради щодо наявності сумніву у майновій доброчесності позивачки, а саме невжиття нею достатніх зусиль для того, щоб бути поінформованою про майнові інтереси свого чоловіка, допущення недбалого ставлення до обов`язку декларування в частині відображення у майновій декларації земельної ділянки.

Не заперечуючи обов`язку судді повно та своєчасно декларувати нерухоме майно, яке перебуває у власності судді та членів його родини, позивачка покликається на те, що недекларування за 2019 рік земельної ділянки, що належала її чоловіку ОСОБА_4 , не є результатом умислу, а органи, уповноважені виявляти факти неповного чи несвоєчасного декларування, не встановили порушення ОСОБА_1 вимог антикорупційного законодавства.

В контексті викладеного позивачка покликається на те, що оскаржуване рішення ВРП від 06.03.2025 не містить чітких мотивів, за якими ВРП дійшла висновку про наявність обставин, з якими пов`язується обґрунтований сумнів щодо відповідності позивачки критерію майнової доброчесності.

4.

Покликається на те, що Вища рада правосуддя грубо порушила право позивачки бути заслуханою, зокрема, Рада, в засіданні 06.03.2025, не розглянула її клопотання про відкладення засідання.

Крім того, покликається на те, що Рада безпідставно розглянула заяву члена ВРП ОСОБА_5 про самовідвід від 07.10.2024, при цьому проігнорувавши вже раніше подану заяву позивачки про відвід від 03.10.2024 цього ж члена ВРП (яка, зрештою, була залишена без розгляду).

При цьому, покликається на те, що в основу прийнятого ВРП рішення від 06.03.2025 були покладені відомості та аргументи, які сформовані за активної участі ОСОБА_5 , водночас, усунення останнього на завершальній стадії розгляду рекомендації від голосування, не може відновити порушене право позивачки на неупереджений та безсторонній суд та свідчить про порушення принципу справедливого розгляду.

Також покликається на порушення відповідачем принципу безсторонності та неупередженості, в контексті висловлювань у ЗМІ членом ВРП ОСОБА_7. свого негативного ставлення у питаннях оцінювання суддів за показником доброчесності, а саме моральної складової, зокрема, щодо відвідування суддею тимчасово окупованої території АР Крим, у зв`язку з чим наявний сумнів стосовно неупередженості члена ВРП ОСОБА_7. при розгляді питання про внесення Президенту України подання про призначення позивачки на посаду судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

Доводи відповідача

Відповідач позов не визнав з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Покликається на те, що ухвалюючи оскаржуване рішення, ВРП керувалась положеннями Конституції України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та Законом України «Про Вищу раду правосуддя», а саме рішення містить посилання на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків та ухвалене повноважним складом ВРП та підписано всіма її членами, які брали участь у його ухваленні.

Спростовуючи доводи позивачки про обґрунтовану необхідність відвідування нею тимчасово окупованої території АР Крим у 2014 - 2015 роках, відповідач покликається на те, що відвідування Криму не були викликані нагальною потребою, оскільки позивачка не змогла чітко обґрунтувати й згадати причини поїздок, що ставить під сумнів їхню життєву необхідність. При цьому вона надала суперечливі пояснення щодо мети й обставин цих візитів, зокрема заперечувала поїздки після складення присяги судді, але пізніше визнала два візити.

Конкретизуючи наведене вище, відповідач покликається на аналітичні матеріали від СБУ та ГУР МОУ, відповідно до яких, жодна «нагальна потреба» не може бути виправданням таким візитам, оскільки ризики для життя, здоров`я і безпеки держави є надто високими, а особливої уваги потребують представники судової влади, які мають доступ до конфіденційної інформації, а також перебувають у колі інтересу спецслужб російської федерації, адже призначення таких осіб на відповідальні посади підвищує ризики інфільтрації російських агентів у держструктури.

Таким чином, ВРП покликається на те, що судді мають бути зразком дотримання закону й високих етичних стандартів, адже це ключ до довіри до судової влади, водночас, у цьому контексті, поїздки ОСОБА_1 , їх обставини, а також спосіб в`їзду на окуповану територію викликають обґрунтовані сумніви щодо її особистої доброчесності.

Стосовно доводів позивачки про необґрунтованість підстав оцінки відповідачем професійної доброчесності, в контексті виявлених ВРП порушень під час розгляду позивачкою справ про адміністративні правопорушення за частиною 1 статті 130 КУпАП, відповідач покликається на те, що порядок накладення адміністративних стягнень за такі правопорушення чітко регулюється КУпАП, і застосування аналогії кримінального права в адміністративному процесі є неправомірним, що призвело до уникнення правопорушниками передбаченої законом відповідальності.

На думку ВРП, такі дії судді створюють обґрунтований сумнів у її професійній доброчесності, оскільки вони свідчать про недотримання принципу законності, відсутність належного розуміння галузі права, в якій вона здійснює правосуддя, та можливу заангажованість.

Щодо доводів позивачки про невмотивованість висновку Ради щодо наявності сумніву у майновій доброчесності, відповідач покликається на те, що суддя ОСОБА_1 проявила недбалість у виконанні свого обов`язку декларування, оскільки не вжила належних зусиль для своєчасного виявлення та відображення у декларації за 2019 рік інформації про право власності її чоловіка на земельну ділянку площею 0,1 га, отриману ним на підставі рішення Кам`янської міської ради, що своєю чергою дає підстави вбачати ознаки недобросовісності в діях судді ОСОБА_1 , пов`язаних із неналежним відображенням майнового стану у деклараціях, а також участі її чоловіка у сумнівних правочинах з нерухомістю.

Таким чином, Комісією, на думку ВРП, в межах процедури кваліфікаційного оцінювання не надано належної оцінки фактам та матеріалам, що викликають обґрунтований сумнів у доброчесності позивачки.

В процесі розгляду справи позивачка позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

ВИСНОВКИ СУДУ

Законом України від 02.06.2016 № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (Закон №1401) Перехідні положення Конституції України, серед іншого, доповнено пунктом 16-1.

Відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.

Також 02.06.2016 прийнято Закон України № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (Закон №1402-VIII).

Відповідно до пункту 20 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII, в редакції станом на час прийняття цього Закону, відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом.

Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

В подальшому, Законом України від 09.12.2023 № 3511-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» (Закон № 3511-IX), серед іншого, пункт 20 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII викладено в новій редакції.

Так, відповідно до пункту 20 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII, в редакції Закону № 3511-IX, відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом, за правилами, які діяли до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри», та з урахуванням особливостей, передбачених цим розділом.

За результатами такого оцінювання колегія Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, а у випадках, передбачених цим Законом, - пленарний склад Комісії, ухвалює рішення про відповідність або невідповідність судді займаній посаді. Таке рішення ухвалюється за правилами, передбаченими цим Законом для ухвалення рішення про підтвердження або про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.

Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії або пленарного складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. Відмовою від проходження оцінювання судді на відповідність займаній посаді вважається систематична (тричі) неявка судді на будь-який з етапів такого оцінювання за відсутності для цього поважних причин або за відсутності інформації про причини неявки.

Відповідно до абзацу 2 частини 4 статті 37 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» (Закон №1798-VIII) Вища рада правосуддя може ухвалити рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду відповідно до пункту 1 частини 19 статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» тільки на підставі обґрунтованих відомостей, які були отримані Вищою радою правосуддя в передбаченому законом порядку, якщо:

1) такі відомості не були предметом розгляду Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

2) Вища кваліфікаційна комісія суддів України не дала належної оцінки таким відомостям в межах процедури кваліфікаційного оцінювання щодо відповідного кандидата.

Відповідно до частини 2 статті 79-6 Закону № 1402-VIII Вища рада правосуддя відмовляє у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду виключно з таких підстав:

1) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням;

2) порушення визначеного законом порядку призначення на посаду судді.

Підстави, зазначені у пункті 1 цієї частини, Вища рада правосуддя визначає, керуючись власною оцінкою обставин, пов`язаних із кандидатом на посаду судді, та його особистих якостей.

Щодо особистої доброчесності

Відповідно до статті 83 Закону №1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.

Критеріями кваліфікаційного оцінювання є:

1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо);

2) професійна етика;

3) доброчесність.

Рішенням ГРД від 11.01.2019 затверджено Індикатори визначення невідповідності суддів (кандидатів на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики (далі - індикатори). Відповідно до індикаторів доброчесність оцінюється за такими критеріями: незалежність; неупередженість (безсторонність); чесність і непідкупність; дотримання етичних норм; рівність; старанність.

У листопаді 2023 року ВККС України та ГРД оголосили про погодження переліку індикаторів, які свідчать про невідповідність судді чи кандидата на посаду судді критеріям доброчесності та професійної етики, а також принципів їх застосування.

Зокрема, серед індикаторів, які вказують на недоброчесність, ВККС України та ГРД передбачили такий: «Суддя вчинив діяння, що свідчить про підтримку агресивних дій інших держав проти України, колаборацію з представниками таких держав, окупаційної адміністрації або їх пособниками (наприклад, без нагальної потреби відвідував російську федерацію після початку збройної агресії, тимчасово окуповані території)». Однак поїздки в РФ, Автономну Республіку Крим чи на іншу окуповану територію з нагальної потреби до близьких родичів, для владнання майнових питань самі по собі не свідчать про наявність цього індикатора.

1.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.09.2022 у справі № 9901/230/19 сформувала висновок про те, що легітимна мета вимірювання доброчесності полягає в здобутті доказів саме умисного порушення норм суддівської етики чи свідомого нехтування стандартами поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, а також допущення поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя.

Крім того, вирішуючи питання якості правового забезпечення оцінювання доброчесності суддів і кандидатів на посаду судді, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2024 у справі №990/2/24 сформувала наступні висновки:

«Не заперечуючи того, що високий статус суддів зумовлює підвищену увагу до них з боку суспільства, а отже і певні обмеження щодо їх поведінки, зокрема і в особистому житті, які могли б здатися обтяжливими пересічному громадянину, Велика Палата Верховного Суду наполягає, що такі обмеження все ж не можуть бути неосяжними, що не сумісно з принципом верховенства права.

Якщо певна не заборонена законом поведінка судді (кандидата на посаду судді) може розглядатися компетентними органами, зокрема ВРП, як така, що не відповідає вимогам доброчесності та професійної етики судді (кандидата на посаду судді), тоді законом або ж цим органом мають бути сформульовані достатньо чіткі об`єктивні критерії (показники / індикатори) для оцінки відповідності поведінки судді (кандидата на посаду судді) вимогам доброчесності та професійної етики.

Проаналізувавши наведене вище правове забезпечення оцінювання доброчесності суддів і кандидатів на посаду судді, Велика Палата Верховного Суду вимушена констатувати, що законодавство, яке врегульовує відносини у процедурі суддівської кар`єри, у питанні переліку критеріїв доброчесності та індикаторів, що свідчать про їх (не)дотримання, якими керуються ВККС, ГРД, ВРП, не є достатньо чітким і передбачуваним, а отже, не відповідає вимогам щодо «якості закону», як їх розуміє ЄСПЛ.».

Крім того, досліджуючи питання дотримання критерію особистої доброчесності в контексті відвідування суддею території держави-агресора та тимчасово окупованих територій України Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2024 у справі №990/2/24 сформувала наступні висновки та підходи:

«…дії, з якими у цій частині Рада пов`язала підстави для відмови у внесенні Президентові України подання про призначення позивачки на посаду судді, вона вчинила у серпні 2014 року, коли саме поняття «доброчесність» ще не було запроваджено в законодавство України, а чіткі критерії цього поняття не сформовані й до цього часу. Водночас ВККС та ГРД серед індикаторів, які вказують на недоброчесність судді (кандидата на посаду судді), визначають його дії, що свідчать про підтримку агресивних дій інших держав проти України, колаборацію з представниками таких держав, окупаційної адміністрації або їх пособниками (наприклад, відвідування без нагальної потреби російської федерації після початку збройної агресії, тимчасово окупованих територій). Однак поїздки в російську федерацію, Автономну Республіку Крим чи на іншу тимчасово окуповану територію України з нагальної потреби до близьких родичів, для владнання майнових питань ВККС та ГРД вважають такими, що самі по собі не свідчать про наявність порушення цього індикатора.

…Крім того, як правильно виснував суд першої інстанції, ВРП з огляду на її конституційно-правовий статус найвищого органу суддівського врядування та носія державно-владних повноважень повинна втілювати всеохоплюючі стандарти доказування й детально аргументувати кожен свій висновок, оскільки саме акти цього органу мають вирішальне значення для кар`єри судді.

…З огляду на викладене Велика Палата Верховний Суду висновує, що ВРП як орган держави, який повинен дотримуватися Конвенції, виявляючи повагу до права на сімейне життя, не мала підстав оцінювати правомірні дії позивачки, спрямовані на підтримання її сімейних зв`язків, як прояв недоброчесності (авт.).».

У справі, яка розглядається, сумніви у особистій доброчесності позивачки ВРП пов`язувала з фактами відвідування нею та членами її родини протягом 2014-2015 років території держави-агресора та тимчасово окупованої території України.

Нагальність потреб у таких поїздках позивачка обґрунтовувала необхідністю відвідування онкохворого родича та станом здоров`я сина. На підтвердження своїх пояснень позивачка надавала відповідні докази.

Такі обставини в ході співбесід у ВККС України та ВРП спростовані не були.

За таких обставин та враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №990/2/24, висновки ВРП про те, що зазначені поїздки позивачка здійснила без нагальної потреби, не можна визнати обґрунтованими.

Також під час розгляду справи встановлено, що інформація про зазначені поїздки знаходилась в матеріалах суддівського досьє позивачки, обставини і мета цих поїздок були відомі та оцінені ВККС України під час проходження нею кваліфікаційного оцінювання.

Позивачка вказаних фактів не приховувала, надавала пояснення щодо причин своєї поїздки до російської федерації та поїздок в тимчасово окуповану АР Крим як ВККС України, так і ВРП та суду. За результатами кваліфікаційного оцінювання ВККС України сумнівів щодо особистої доброчесності судді не мала.

Вчинення позивачкою інших діянь, які б свідчили про підтримку агресивних дій інших держав проти України, колаборацію з представниками таких держав, окупаційної адміністрації або їх пособниками ВРП не встановлено.

Неточності та розбіжності щодо окремих поїздок та їх потреби позивач пояснювала значним періодом, який минув з того часу, що вочевидь є об`єктивною обставиною і не давало ВРП підстав розцінювати їх як свідчення особистої недоброчесності позивачки.

Крім того, усі поїздки, які ВРП оцінила як прояв особистої недоброчесності, мали місце в період, коли позивачка уже була призначена суддею, тому момент прийняття нею присяги судді та факти окремих поїздок на тимчасово окуповану територію після цього, в контексті спірних правовідносин не є визначальним.

2.

Також в цій частині ВРП встановлено, що 13.01.2015 позивач здійснила авіавиліт рейсом 315 «ЗАПОРІЖЖЯ-ВНУКОВО» в напрямку території російської федерації, після чого 18.01.2015 повернулася на підконтрольну Україні територію через пункт пропуску «Чонгар» (код 605), що розташований на межі Херсонської області з тимчасово окупованим Кримом.

На цій підставі ВРП зроблено висновок про те, що позивачка порушила вимоги Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 №1207-VII (далі - Закон №1207-VII), оскільки в січні 2015 року вочевидь в`їхала на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим з території російської федерації.

В судовому засіданні встановлено, що такий висновок ВРП зробила на підставі наявної в матеріалах суддівського досьє наданої НАБ України листом від 05.04.2019 №02-178/11495 інформації про перетин позивачкою державного кордону України.

Водночас, в зазначеній інформації відомості про в`їзд позивачки в січні 2015 року на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим з території російської федерації відсутні.

Таким чином, як можна зрозуміти зі змісту оскаржуваного рішення, висновок про те, що позивач в`їхала на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим з території російської федерації, а відтак і про порушення нею вимог Закону №1207-VII, ВРП зробила не на підставі відповідної інформації та доказів, а виходячи з їх відсутності та очевидності порушення вимог закону.

Водночас, за відсутності доказів порушення вимог закону та враховуючи заперечення таких обставин позивачкою, висновок ВРП про очевидність порушення встановленого законом порядку не можна визнати належним чином обґрунтованим.

До того ж, в наданій НАБ України інформації відсутні відмітки про перетин позивачкою державного кордону через підконтрольні Україні пропускні пункти не лише за січень 2015 року, а й за інші періоди.

Зокрема, з вказаної інформації вбачається, що 18.06.2014 позивачка здійснила виїзд з території України, однак відмітка про в`їзд відсутня, 09.09.2014 позивачка здійснила в`їзд, однак відмітка про виїзд відсутня, 30.12.2015 - виїзд, відмітка про в`їзд відсутня.

Таким чином, надана НАБ України інформація містила низку прогалин щодо перетину позивачкою Державного кордону протягом 2014-2015 років.

Такі численні недоліки інформації НАБ України також роблять сумнівним висновок ВРП про очевидність факту в`їзду позивачки на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим з території російської федерації та порушення позивачкою Закону № 1207-VII.

Інших доказів, які б містили інформацію про перетин позивачкою державного кордону України, під час кваліфікаційного оцінювання здобуто не було.

За таких обставин та враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №990/2/24, сумніви ВРП у особистій доброчесності позивачки не можна визнати обґрунтованими.

Щодо професійної доброчесності

Сумніви у професійній доброчесності відповідач зробив виходячи з фактів незастосування позивачкою у двох справах про адміністративні правопорушення, передбачені частиною 1 статті 130 КУпАП, обов`язкового додаткового виду стягнення - позбавлення права керування транспортним засобом.

В цій частині Суд виходить з того, що недотримання суддею під час розгляду справи передбачених Главою 4 КУпАП обов`язкових правил накладення адміністративних стягнень дійсно може розглядатись ВРП як ознака професійної недоброчесності і така оцінка дій судді не може свідчити про перевірку ВРП законності чи обґрунтованості судових рішень.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово розглядала справи, предметом оскарження у яких були рішення ВРП про притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів за порушення, допущені під час розгляду ними справ по статті 130 КупАП, в т.ч. щодо звільнення порушників від покарання, і в цих справах Велика Палата Верховного Суду не вбачала з боку ВРП переоцінку судових рішень.

Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 15.05.2025 у справі №990SCGC/6/25, від 18.04.2024 у справі №990SCGC/1/24, від 10.07.2025 у справі №990SCGC/9/25, від 09.09.2021 у справі №11-21сап21.

Водночас, як вбачається з оскаржуваного у цій справі рішення, дії, які слугували ВРП підставою для сумнівів у професійній доброчесності, були вчинені позивачкою лише у двох справах, що вочевидь не є значною кількістю і систематичності таких рішень в практиці позивачки, відповідачем встановлено не було.

Крім того, внаслідок таких дій позивачки правопорушники не уникли покарання за вчинене правопорушення, були притягнуті до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу, а звільнення мало місце лише від хоч і обов`язкового, але все ж додаткового покарання.

Крім того, зазначені сумніви у професійній доброчесності слугували ВРП обґрунтуванням рішення про відмову призначити позивачку на посаду судді безстроково, внаслідок чого вона не зможе продовжити працювати суддею.

Натомість, з наведених вище рішень Великої Палати Верховного Суду вбачається, що у практиці ВРП є частими випадки притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності за вчинені ними дії під час розгляду справ по статті 130 КУпАП, однак у всіх наведених випадках практика ВРП є сталою і до суддів застосовано такий вид стягнення як попередження (навіть у випадках, коли внаслідок дій судді, порушник повністю уникнув відповідальності).

За таких обставин, сумніви відповідача у професійній доброчесності позивачки в контексті оскаржуваного рішення також не можна визнати обґрунтованими.

Щодо майнової доброчесності

У справі, яка розглядається, сумніви щодо майнової доброчесності позивачки, ВРП обґрунтувала тим, що позивачка не вживала достатніх зусиль для того, щоб бути поінформованою про майнові інтереси чоловіка, допустила недбале ставлення до обов`язку декларування в частині відображення у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2019 рік у розділі 3 «Об`єкти нерухомості» належності її чоловіку на праві власності земельної ділянки, площею 0,1000 га, яку він набув у власність на підставі рішення Кам`янської міської ради від 26.07.2019 № 1498-34/VIІ (далі - земельна ділянка).

Водночас, в оскаржуваному рішенні відсутні мотиви, з яких ВРП дійшла висновку, що позивачка не вживала достатніх зусиль для того, щоб бути поінформованою щодо майнового стану чоловіка, а також відсутні пояснення позивачки щодо причин незазначення у декларації земельної ділянки, її ставлення до цього та оцінка відповідачем таких пояснень.

Натомість, сумніви щодо майнової доброчесності позивачки ВРП обґрунтувала самим лише фактом незазначення земельної ділянки в декларації.

При цьому, в цій частині оскаржуваного рішення, ВРП значну увагу приділила обставинам набуття та втрати чоловіком позивачки прав на зазначену земельну ділянку, необґрунтувавши водночас, яким чином ця інформація врахована ВРП і чи впливає вона на висновки щодо майнової доброчесності позивачки.

В судовому засіданні позивачка пояснила, що нею вчинялись достатні дії, аби бути обізнаною щодо майнового стану чоловіка, незазначення у декларації за 2019 рік земельної ділянки не є результатом умислу з її сторони чи намаганням приховати наявне майно, однак відповідачем її пояснення з цього питання заслухані не були.

Крім того, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що протягом 2018-2019 років позивачка декларувала належний її чоловіку об`єкт нерухомості, який розташований на вказаній земельній ділянці, що свідчить про те, що заходи для того, щоб бути обізнаною про майнові інтереси чоловіка, позивачка все ж вживала, тому висновок відповідача про їх достатність/недостатність не міг ґрунтуватись на самому лише факті незазначення в декларації земельної ділянки, яка, до того ж, на відміну від задекларованого об`єкту нерухомості, перебувала у власності чоловіка позивачки менше року. Висновки НАЗК, як спеціально уповноваженого органу у питаннях декларування, щодо неналежного виконання позивачкою обов`язку декларування відсутні.

Велика Палата Верховного Суду вирішуючи питання обґрунтованості висновку про невідповідність судді критерію доброчесності через несумлінне ставлення до заповнення декларації, у постанові від 14.11.2024 у справі №990/71/24 сформувала наступні висновки:

«…несумлінне ставлення до заповнення декларації, як то констатувала ВККС у Спірному рішенні, передбачає не тільки те, що кандидат на посаду судді (декларант) мав обов`язок зазначити достовірні дані, які стосуються вартості майна, але також і те, що кандидат як декларант мав для цього підстави (можливість, передумови), але не виконав свого обов`язку з причин, які не є поважними. Іншими словами, сам факт незазначення у декларації відомостей про вартість майна, безвідносно до обставин, про які мовилося вище, не може свідчити не тільки про помилки, але й про несумлінне ставлення декларанта до заповнення декларації, на чому акцентувала Комісія й, по суті, поклала в основу висновку про невідповідність кандидатури позивачки критерію доброчесності.

…для висновку про помилку чи несумлінність у заповненні декларації видається замало зафіксувати факт незазначення відомостей у декларації, адже значення має також ставлення (поведінка) декларанта до заповнення декларації, яке (яка) мусить мати (має) певний прояв, зміст якого зі Спірного рішення не очевидний.

Велика Палата ще раз наголошує на тому, що обґрунтованість рішення передбачає належну його аргументацію, яка охоплює з`ясування обставин, які мають значення для ухвалення цього рішення. У сукупності це все надає рішенню якості вмотивованого, тобто такого, яке дозволяє з достатньою чіткістю розуміти, чим керувався суб`єкт, що його ухвалив.

Із цієї позиції покликання Комісії у Спірному рішенні на деякі факти щодо повноти декларування, а також аргументи, які наведені у цьому зв`язку, у своїй сукупності не розкрили обставин, які вказують саме на несумлінне ставлення позивачки до заповнення декларацій, із чим пов`язаний висновок про невідповідність кандидатки критерію доброчесності. Іншими словами, обсяг і зміст висловлених у Спірному рішенні тверджень у зіставленні з фактами, які зацікавили Комісію під час співбесіди, недостатні для того, щоби вважати обґрунтованим висновок про невідповідність кандидатури позивачки критерію доброчесності як однієї з умов, з якою пов`язується доступ до посади судді.»

За таких обставин, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №990/71/24, сумніви відповідача у майновій доброчесності позивачки також не можна визнати обґрунтованими.

Щодо інших порушень

1.

Відповідно до частини 5 статті 20 Закону № 1798-VIII член Вищої ради правосуддя зобов`язаний відмовитися від участі у розгляді питання, якщо:

1) він перебуває у родинних чи інших особистих стосунках із суддею, кандидатом на посаду судді чи прокурором, стосовно якого розглядається питання, а також особою, яка звернулася зі скаргою до Вищої ради правосуддя;

2) він особисто, прямо чи побічно заінтересований у справі, яку розглядає такий суддя;

3) за наявності іншого конфлікту інтересів або обставин, що викликають сумнів у його неупередженості.

Відповідно до статті 33 Закону №1798-VIII член Вищої ради правосуддя не може брати участі в розгляді питання і підлягає відводу, якщо буде встановлено, що він особисто, прямо чи побічно заінтересований у результаті справи, є родичем особи, стосовно якої розглядається питання, або якщо будуть встановлені інші обставини, що викликають сумнів у його неупередженості.

За наявності таких обставин, член Вищої ради правосуддя повинен заявити самовідвід.

За наявності обставин, передбачених частиною 1 цієї статті, відвід члену Вищої ради правосуддя може заявити особа, за поданням якої розглядатиметься питання, а також особа, стосовно якої вирішується питання, чи особа, що подала заяву, скаргу.

Головуючий на засіданні зобов`язаний ознайомити із заявою про відвід члена Вищої ради правосуддя, якому заявлено відвід.

Відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим, викладеним у письмовій формі і заявленим до початку розгляду відповідного питання, справи. Заявляти відвід (самовідвід) після початку розгляду питання, справи дозволяється лише у виключних випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) не могло бути відомо до початку розгляду.

Рішення про відвід (самовідвід) ухвалюється більшістю членів Вищої ради правосуддя, які беруть участь у засіданні Вищої ради правосуддя чи її органу, шляхом голосування в нарадчій кімнаті, за відсутності члена Вищої ради правосуддя, питання про відвід (самовідвід) якого вирішується.

На обґрунтування своїх доводів в цій частині позивачка покликається на те, що під час розгляду її справи член ВРП ОСОБА_4 діяв упереджено внаслідок чого процедура розгляду не відповідала критеріям безсторонності та неупередженості.

Під час розгляду справи судом встановлено, що засідання ВРП у справі позивачки відбулись 30.05.2024, 11.07.2024 та 06.03.2025. В інші дати призначені засідання не відбулись з підстав відсутності кворуму та заяв позивачки про оголошення перерви.

03.10.2024 позивачкою подано заяву про відвід члена ВРП ОСОБА_5

07.10.2024 членом ВРП ОСОБА_4 подано заяву про самовідвід.

Ухвалою ВРП від 06.03.2025 за наслідками розгляду заяви про самовідвід члена ВРП ОСОБА_5 від участі в розгляді матеріалів щодо позивачки відведено.

В цей же день заяву позивачки про відвід члена ВРП ОСОБА_4 залишено без розгляду та прийнято оскаржуване у цій справі рішення.

Підставою задоволення заяви про самовідвід слугувала участь ОСОБА_5 як члена ГРД в голосуванні за висновок про невідповідність позивачки критеріям доброчесності.

При цьому, заява про самовідвід членом ВРП ОСОБА_4 була подана після початку розгляду питання щодо позивачки під час перерви між засіданнями ВРП, що не відповідає приписам частини 5 статті 33 Закону № 1798-VIII.

Водночас, несвоєчасне подання заяви про самовідвід ОСОБА_5 обґрунтував тим, що через велику кількість висновків ГРД, значний проміжок часу що минув, зміну прізвища позивачкою не пам`ятав, що брав участь у голосуванні за висновок ГРД щодо неї, а згадав про такі обставини, ознайомившись із її заявою про відвід.

Судом встановлено, що 05.10.2019 було затверджено висновок ГРД щодо позивачки. Згідно з протоколом електронного голосування ОСОБА_5 брав участь у голосуванні як член ГРД.

Також судом встановлено, що станом на час голосування за вказаний висновок, у позивачки було інше прізвище - ОСОБА_2 , яке в подальшому було змінене у зв`язку з одруженням на ОСОБА_6 .

Зважаючи на такі обставини суд вважає об`єктивними причини несвоєчасно заявленого членом ВРП ОСОБА_5 самовідводу, які можна віднести до виключних випадків згідно частини 5 статті 33 Закону №1798-VIII.

До того ж, сама позивачка заяву про відвід також подала після початку розгляду її питання та проведення двох засідань ВРП.

Також судом встановлено, що усі запити щодо позивачки член ВРП ОСОБА_5 зробив до того, як позивачка заявила йому відвід і, відповідно, він з`ясував її особу.

Після заявленого відводу член ВРП ОСОБА_5 запитів у справі позивачки не робив і в результаті самовідводу участь у голосуванні за оскаржуване рішення не брав.

Той факт, що член ВРП ОСОБА_5 робив інформаційні запити щодо позивачки, не є безумовним доказом його упередженого ставлення, оскільки такі дії відповідають повноваженням членів ВРП, передбачені статтею 31 Закону № 1798-VIII.

Розгляд заяви члена ВРП ОСОБА_5 про самовідвід першою не свідчить про допущену стосовно позивачки упередженість, оскільки визначальним у питанні відводу був факт відведення члена ВРП від розгляду питання позивачки, а не те, на підставі чиєї заяви.

Крім того, відповідно до частини 4 статті 33 Закону № 1798-VIII член Вищої ради правосуддя у своїй діяльності є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання.

В обґрунтування своїх доводів в цій частині позивач також покликається на упередженість члена ВРП ОСОБА_7 , яка у публічному просторі висловила негативне ставлення у питаннях оцінювання суддів за показником доброчесності, які відвідували тимчасово окуповані території України.

Водночас, такі висловлювання є власною оцінкою та тлумаченням членом ВРП тих чи інших питань правозастосування, що є складовою незалежності та гарантією діяльності членів ВРП, тому не можуть трактуватись як їх упередженість.

За таких обставин, доводи позивачки щодо невідповідності процедури розгляду ВРП її питання критеріям безсторонності та неупередженості є безпідставними.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідач діяв без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення тобто необґрунтовано, а також без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивачки і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, тобто непропорційно, тому позовні вимоги у цій справі підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 241-246, 255, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя №439/0/15-25 від 06.03.2025 «Про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області».

Зобов`язати Вищу раду правосуддя повторно розглянути рекомендацію Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 25.03.2024 № 75/ко-24 про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

Рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

О.П. Стародуб

А.А. Єзеров

Н.В. Коваленко

В.М. Кравчук

С.М. Чиркін