Справа № 360/375/25
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2025-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 360/375/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді -Танцюри К.О.,

секретаря судового засідання Грекової К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м.Києві, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м.Києві про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м.Києва надійшов адміністративний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Печерського районного управління МВС України у місті Києві, Головного управління МВС України в місті Києві про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушено прогулу.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.01.2016 у справі №826/23270/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2016 позов задоволено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.05.2017 касаційну скаргу Головного управління МВС України в місті Києві задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.01.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2014 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.05.2017 прийнято справу до свого провадження.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 24.02.2025 справу прийнято до провадження, визначено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні); роз`єднано позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Печерського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м.Києві про визнання протиправним та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії, у самостійні провадження, виділивши з адміністративної справи № 826/23270/15 позовні вимоги ОСОБА_1 до Печерського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії; передано роз`єднані матеріали позовної заяви для здійснення реєстрації в автоматизованій системі документообігу суду.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 28.02.2025 прийнято до провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Печерського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії; розгляд справи призначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 09.04.2025 задоволено клопотання ОСОБА_1 ; адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Печерського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м.Києві про визнання протиправним та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії передано на розгляд Одеському окружному адміністративному суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.05.2025, справу передано для розгляду судді Танцюрі К.О.

Ухвалою суду від 21.05.2025 прийнято до провадження справу та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Згідно ухвали суду від 08.07.2025, яка занесена до протоколу судового засідання, було замінено відповідача з Печерського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на Головне управління Національної поліції у м. Києві.

Ухвалою суду від 16.09.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві зазначав, що в даному випадку, замість відсторонення позивача від виконання службових обов`язків на час проведення службового розслідування, його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення, підставою для чого стало порушення саме службової дисципліни, невиконання своїх службових обов`язків, що призвело до настання цієї надзвичайної події. Позивач, вважає, що його було звільнено з органів внутрішніх справ із порушенням порядку проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ та накладення дисциплінарних стягнень, просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

09.06.2025 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач вказав, що не погоджується із позовними вимогами позивача та просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідач, посилаючись на норми діючого законодавства та практику Верховного Суду, вказав, що оскаржувані позивачем накази ГУМВС України в місті Києві від 06.03.2015 та від 26.03.2015 № 232 о/с видані на відповідній підставі, в межах компетенції ГУМВС України в місті Києві з дотриманням установленого законодавством порядку. Щодо стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, відповідач зазначив, що ця справа повернута Верховним судом України на новий розгляд, а судове рішення, яким позивач поновлений на службі в ОВС України та стягнуто з Головного управління МВС України в місті Києві на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в сумі 23280,9грн набрало законної сили, виконано в повному обсязі.

24.09.2025 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач вказав, що як вбачається з відзиву на позовну заяву представник наполягає на законності та правильності результатів службового розслідування проведеним позивачем. Позивач зазначив, що він оскаржує саме звільнення з органів внутрішніх справ та відсутність в його діях дисциплінарних проступків. Враховуючи, що факт нібито здійсненого проступку є складом кримінального правопорушення, висновок службового розслідування ґрунтується на доказах зібраних в ході досудового розслідування зазначеної відповідачем кримінальної справи, отже, як вказав позивач, належним доказом вчинення позивачами правопорушення, яке полягає у неділових стосунках з метою отримання незаконної грошової винагороди є відповідний вирок суду. Також, позивач наголосив на тому, що до теперішнього часу відповідач не повернув трудову книжку та військово обліковий документ ОСОБА_1 , не поновив на службі.

Позивач підтримав позовні вимоги, викладені у позовній заяві та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача та просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходив службу на посаді оперуповноваженого відділу боротьби з незаконним обігом наркотиків Печерського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві.

05 березня 2015 року начальником ГУМВС України в місті Києві затверджено висновок службового розслідування за фактом отримання незаконної грошової винагороди позивачем та іншим працівником міліції.

Наказом Головного управління МВС України в місті Києві від 5 березня 2015 року №157(а.с.230 т.2) за вчинення дисциплінарного проступку, який виразився в ігноруванні вимог Присяги працівника органів внутрішніх справ України, ст.7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, розділу 7 Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, затверджених наказом МВС України від 22 лютого 2012 року № 155, що призвело до скоєння надзвичайної події, до оперуповноваженого відділу боротьби з незаконним обігом наркотиків Печерського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ.

Наказом Головного управління МВС України в місті Києві від 26 березня 2015 року № 232 позивача звільнено з органів внутрішніх справ відповідно до підпункту «є» (за порушення дисципліни) пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 30.03.2015. Підставою для прийняття вказаного наказу став наказ Головного управління МВС України в місті Києві від 5 березня 2015 року №157.

Спірні правовідносини регулюються Законом України "Про міліцію", Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114, Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ" (далі - Дисциплінарний статут).

Згідно ст. 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Відповідно до ст. 2 Дисциплінарного статуту Дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Статтею 5 Дисциплінарного статуту встановлено, що за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Особи рядового і начальницького складу, яких в установленому законодавством порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної або матеріальної відповідальності, водночас можуть нести і дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Особи рядового і начальницького складу не несуть дисциплінарної відповідальності в разі, якщо шкода завдана правомірними діями внаслідок сумлінного виконання наказу начальника або виправданого за конкретних умов службового ризику.

Згідно положень ст.7 Дисциплінарного статуту службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов`язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров`я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; берегти державну таємницю; у службовій діяльності бути чесною, об`єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об`єднань та інших юридичних осіб; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов`язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють; берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку.

У разі виявлення порушень законодавства, зловживань чи інших правопорушень у службовій діяльності особа рядового або начальницького складу повинна вжити заходів щодо припинення цих порушень та доповісти про це безпосередньому або старшому прямому начальникові.

Розділом 7 Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, затверджених наказом МВС України від 22 лютого 2012 року № 155 регулюється порядок запобігання проявам корупції

Відповідно до ст.14 Дисциплінарного статуту з метою з`ясування обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою начальник призначає службове розслідування, що має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником.

Так, як вбачається з висновку службового розслідування, затвердженого начальником ГУ МВС України в місті Києві 05.03.2015, за фактом отримання незаконної винагороди старшим лейтенантом міліції ОСОБА_1 , було встановлено, що:

« ОСОБА_2 та ОСОБА_1 запропонували ОСОБА_3 надати їм неправомірну грошову винагороду у сумі 5000,00 дол. СЩА за не перекваліфікацію кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України.

22.01.2015 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 отримали від ОСОБА_3 частину незаконної грошової винагороду у сумі 2500,00дол. США.

19.02.2015 о 23:00год. по вул. Г.Дніпра ОСОБА_2 та ОСОБА_1 отримали від ОСОБА_3 другу частину незаконної грошової винагороди у сумі 2500,00 дол. США, після цього були затримані.

Слідчий відділення розслідування ДТП слідчого відділу Печерського районного управління ГУМВС України в місті Києві лейтенант міліції Бондарина А.А. та оперуповноважений відділу БНОН цього ж райуправління старший лейтенант міліції ОСОБА_1 , діючи всупереч інтересам служби, вступили в неділові стосунки із ОСОБА_3 , отримавши від нього незаконну грошову винагороду. Вказана подія стала можливою внаслідок свідомого ігнорування ОСОБА_1 вимог Присяги працівника органів внутрішніх справ України, пункту 4 розділу 3 та розділу 7 Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, затверджених наказом МВС України від 22.02.2012 №155».

Відповідно до п. 4.1 розділу 3 Правил №155 працівник органів внутрішніх справ, керуючись Присягою, відповідно до службового обов`язку, дотримуючись професійних честі і гідності, бере на себе такі моральні зобов`язання: визнавати пріоритет державних і службових інтересів над особистими у своїй діяльності; бути прикладом безумовного дотримання вимог законів та службової дисципліни в професійній діяльності та приватному житті, залишатися за будь-яких обставин чесним і непідкупним, відданим інтересам служби; ставитися нетерпимо до будь-яких дій, які ображають та принижують людську гідність, заподіюють біль і страждання, являють собою тортури, жорстокість, нелюдське поводження з людьми; бути мужнім і безстрашним у небезпечних ситуаціях, які виникають під час припинення правопорушення, ліквідації наслідків аварій та стихійного лиха, проведення заходів щодо порятунку життя і збереження здоров`я людей; виявляти твердість і непримиренність у боротьбі зі злочинцями, застосовуючи для досягнення поставленої мети виключно законні і високоморальні принципи; зберігати і примножувати службові традиції органів внутрішніх справ.

Пунктом 7.2 розділу 7 Правил № 155 закріплено, що працівник органів внутрішніх справ зобов`язаний неухильно дотримуватись обмежень і заборон, передбачених антикорупційним законодавством та Законом України „Про міліцію", уникати дій, які можуть бути сприйняті як підстава підозрювати його в корупції. Своєю поведінкою він має продемонструвати, що не терпить будь-яких проявів корупції, відкидає пропозиції про незаконні послуги, чітко розмежовує службу і приватне життя, при найменших ознаках корумпованої поведінки інших осіб інформує керівника свого структурного підрозділу (пам`ятка-застереження працівника органів внутрішніх справ України про спеціальні обмеження, передбачені законодавством України (додаток)).

Суд зазначає, що в основі поведінки працівника міліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, порушення яких утворює факт порушення Присяги. Під порушенням Присяги працівника міліції слід розуміти скоєння проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження авторитету органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.

Застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням обставин у справі та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень.

При цьому, на відміну від звільнення зі служби в поліції у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, звільнення у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби не пов`язано з кримінально-правовою кваліфікацією тих самих діянь, які водночас стали підставою для службового розслідування та кримінального провадження.

Вирішення питання про правомірність притягнення поліцейського до дисциплінарної відповідальності передбачає необхідність з`ясувати саме наявність складу дисциплінарного проступку в його діяннях, незалежно від того, яку кримінально-правову кваліфікацію ці ж самі діяння отримали в рамках кримінального провадження та які наслідки, у підсумку, настали для такої особи.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини не є порушенням статті 6 Конвенції притягнення до дисциплінарної відповідальності на основі відомостей про факти, що встановлені у кримінальному провадженні, якщо такі відомості аналізувалися під кутом зору правил службової етики, навіть якщо особа була у кримінальному провадженні виправданою (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 6 жовтня 1982 року у справі «X. v. Austria» про неприйнятність заяви № 9295/81) чи таке провадження було закрите (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 7 жовтня 1987 року у справі «C. v. the United Kingdom» про неприйнятність заяви № 11882/85). Більше того, гарантована пунктом 2 статті 6 Конвенції презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною, і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі (рішення Європейського суду з прав людини від 11 лютого 2003 року у справі «Ringvold v. Norway», заява № 34964/97). Відтак, зазначена гарантія не може бути поширена на дисциплінарні й інші провадження, які згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції охоплюються поняттям спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Тож вирішення питання про правомірність притягнення працівника органів поліції до дисциплінарної відповідальності, передбачає необхідність з`ясовувати склад дисциплінарного проступку в його діях, незалежно від того, яку кримінально-правову кваліфікацію, ці ж самі дії особи отримали в рамках кримінального провадження та які наслідки, у підсумку, настали для такої особи.

Такий підхід до вирішення питання про правомірність притягнення осіб до дисциплінарної відповідальності застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17, а також Верховним Судом, зокрема у постановах від 07 лютого 2020 року у справі № 260/1118/18, від 28 лютого 2020 року у справі № 825/1398/17, від 06 березня 2020 року у справі № 804/1758/18 та від 20 жовтня 2020 року у справі № 340/1502/19 та ін.

При цьому, вимоги морального змісту віднесені до службово-трудових обов`язків працівників міліції. Приймаючи Присягу, позивач зобов`язався завжди залишатися відданим народові України, суворо дотримуватися її Конституції (888-09) та чинного законодавства, бути гуманним, чесним, сумлінним і дисциплінованим працівником, зберігати державну і службову таємницю, а також з високою відповідальністю виконувати свій службовий обов`язок, вимоги статутів і наказів, постійно вдосконалювати професійну майстерність та підвищувати рівень культури, всіляко сприяти зміцненню авторитету органів внутрішніх справ.

З матеріалів справи не вбачається, що позивач заперечував обставини позаслужбових зустрічей з гр. ОСОБА_3 щодо отримання неправомірної вигоди. Позовні вимоги позивача обґрунтовані лише посиланням на те, що замість відсторонення позивача від виконання службових обов`язків на час проведення службового розслідування, його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення.

Під час судових засідань позивач зазначив, що він мав зустрічі з гр. ОСОБА_3 , які були обумовлені тим, що вказаний громадянин був його інформатором. При цьому, відповідно до вимог діючого законодавства, зазначене мало бути зафіксовано в офіційному порядку, доказів зазначеного не було надано а ні під час службового розслідування, а ні під час судового розгляду вказаної справи.

На думку суду, така поведінка позивача як працівника органів внутрішніх справ суперечить загальним принципам, встановленим для останніх. Крім того, вчинення подібних дій призводить до встановлення негативної суспільної думки населення щодо органів правопорядку, які, у відповідності до своїх службових обов`язків, повинні неупереджено дотримуватись законодавства України, в тому числі щодо морально-етичних принципів.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року по справі №826/21809/15.

З урахуванням наведених обставин суд прийшов висновку щодо правильного висновку про підтвердження обставин недодержання ОСОБА_1 приписів ст. 7 Дисциплінарного статуту, Присяги працівника органів внутрішніх справ та Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України.

Поруч із цим, суд наголошує, що відсутність вироку суду про визнання позивача винним в інкримінованому кримінальному правопорушенні не є підставою для скасування оспорюваних наказів, адже його звільнено не за вчинення злочину, а за порушення службової дисципліни.

З урахуванням викладеного, суд приходить висновку, що відповідачем оскаржувані накази прийнято з урахуванням характеру проступку, а також його наслідків, у зв`язку з чим, застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ відповідає принципу пропорційності.

Решта доводів та заперечень висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд вважає, що адміністративний позов позивача не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295, 382 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.О. Танцюра

.