Справа № 420/6557/25
Суддя: Вербицька Н.В.
Дата ухвалення: 2025-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/6557/25

Перша інстанція: суддя Хлімоненкова М.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів Джабурія О.В.,

- Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року, якою залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), третя особа ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ), про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

04 березня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 збільшеної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі до 100 000 гривень, в розрахунку на місяць пропорційно дням участі позивача у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, за періоди з 01.10.2022 року по 31.10.2022 року; з 01.11.2022 року по 09.11.2022 року; з 19.11.2022 року по 30.11.2022 року; з 01.12.2022 року по 31.12.2022 року, з урахуванням фактично сплачених сум;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 збільшену додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі до 100 000 гривень, в розрахунку на місяць пропорційно дням участі позивача у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, за періоди з 01.10.2022 року по 31.10.2022 року; з 01.11.2022 року по 09.11.2022 року; з 19.11.2022 року по 30.11.2022 року; з 01.12.2022 року по 31.12.2022 року, з урахуванням фактично сплачених сум.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2025 року адміністративний позов залишено без руху в порядку ч.13 ст.171 КАС України та надано позивачу п`ятиденний строк для усунення недоліків.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року, у зв`язку із відсутністю поважних причин для пропуску строку звернення до суду з цим позовом, позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Не погодившись із прийнятою ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та прийняти нову, якою направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом в межах тримісячного строку після отримання відповіді на запит віл військово частини НОМЕР_1 . Апелянт звернув увагу, що він вчиняв заходи досудового врегулювання спірних правовідносин шляхом направлення адвокатських запитів до відповідача, одразу після заключення договору з адвокатом про надання правничої допомоги.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, у зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів зазначає наступне.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено поважних причин для поновлення пропущеного строку звернення до суду з цим позовом.

Судова колегія частково погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною другою статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним і обмежене, передусім, встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання іншого, не менш важливого, принципу верховенства права, а точніше, одного з його елементів юридичної визначеності.

Питання строків звернення до адміністративного суду врегульовано положенням статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

За приписами частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Строк звернення до адміністративного суду це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій. Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

За правилами частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Водночас частина п`ята статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України не містить прямих приписів, які б закріплювали положення щодо стягнення належних працівникові виплат під час проходження ним публічної служби.

Проте за правилами частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України строки звернення до адміністративного суду можуть установлюватися не лише Кодексом адміністративного судочинства України, а і іншими законами, зокрема, Кодексом законів про працю України.

За приписами ч.2 ст.233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Зі змісту наведеної норми випливає, що стаття 233 Кодексу законів про працю України регулює питання строків звернення до суду у спорах щодо виплати всіх сум, які належать працівникові при звільненні. Таке регулювання є єдиним для всіх працівників незалежно від виду трудових відносин та характеру професійної діяльності.

Питання щодо застосування приписів статті 233 Кодексу законів про працю України неодноразово було предметом дослідження Верховним Судом.

Зокрема, правила застосування частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України були предметом розгляду Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23.

У цій постанові, серед іншого, Судова палата сформувала підхід до застосування частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати та вказала, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову необхідно обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.

У постанові від 19.11.2025 у справі № 420/27284/24 Судовою палатою досліджувалося питання щодо поширення приписів статті 233 Кодексу законів про працю України в частині, що стосується строку звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби, на правовідносини, пов`язані з недотриманням законодавства про оплату праці, які виникли після 19.07.2022.

Так, Судова палата дійшла висновку про поширення приписів статті 233 Кодексу законів про працю України в частині строку звернення до суду осіб, які проходять публічну службу, у зв`язку з порушенням законодавства про оплату праці.

У постанові від 19.11.2025 у справі № 420/27284/24 Судова палата вказала, що частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України містить загальне правило про те, що тримісячний строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Частина друга статті 233 Кодексу законів про працю України конкретизує це правило, зокрема, у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні. У цьому випадку тримісячний строк звернення до суду обчислюється з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Судова палата виснувала, що тримісячний строк звернення до суду осіб, що перебувають на публічній службі має обчислюватися за загальним правилом, яке закріплено у частині першій статті 233 Кодексу законів про працю України, з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Враховуючи наведені висновки Верховного Суду, у разі порушення законодавства про оплату праці тримісячний строк звернення до суду осіб, які перебувають на публічній службі, має обчислюватися з дня, коли позивач (публічний службовець) дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Натомість тримісячний строк звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати при звільненні необхідно обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.

Характерною особливістю спірних правовідносин є те, що позивачем заявлено вимоги здійснити перерахунок та виплату сум грошового забезпечення (додаткової винагороди), право на які, на переконання позивача, він набув під час проходження служби.

При цьому важливим є те, що позов про стягнення належного грошового забезпечення подано вже після звільнення позивача зі служби.

У Рішенні від 05.10.2013 № 8-рп/2013 Конституційний Суд України, аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення‚ виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Крім обов`язку оплатити результати праці робітника‚ існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо.

Конституційний Суд України зазначив, що праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому указані виплати‚ гарантовані державою‚ і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

З урахуванням викладеного Конституційний Суд України констатував, що під заробітною платою, що належить працівникові, або‚ за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу (у редакції, чинній до 19.07.2022)‚ належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Чинна редакція частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України містить поняття «суми, що належать працівникові при звільненні».

З огляду на викладене, спірні правовідносини регулюються частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України, якою визначено тримісячний строк (з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні) звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.

На переконання колегії суддів, початок перебігу строку звернення до суду у цій справі, з урахуванням частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, слід пов`язувати з моментом, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому (у період з 19.07.2022 по 13.06.2024) сум. Таким моментом може бути день вручення розрахункового листа, довідки про нараховані та виплачені суми тощо.

Такий підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23, постановленій у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, у якій Судова палата сформувала єдиний підхід до застосування частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, якого дотримується Верховний Суд і у подальшій правозастосовній практиці, зокрема, у постанові від 25.09.2025 у справі № 440/9690/24, від 11.12.2025 року у справі № 520/5720/25.

Тобто, для правильного вирішення питання дотримання позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами за період з 01.10.2022 року по 31.12.2022 слід з`ясувати наявність/відсутність у відповідача документального підтвердження ознайомлення позивача до 04.03.2025 (до моменту звернення до суду із цим позовом) з розміром та складовими нарахованого та виплаченого у спірному періоді грошового забезпечення, як-то докази направлення/видачі розрахункових листів, довідок про грошове забезпечення тощо.

З викладеного слідує помилковість висновків суду першої інстанції, що тримісячний строк звернення до суду з цим позовом обчислюється з дати звільнення позивача зі служби.

Для з`ясування вищезазначених обставин, ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2025 року витребувано від військової частини НОМЕР_1 докази вручення ОСОБА_1 грошового атестату при звільненні з військової служби, відповідно до наказу від 13.06.2024 №521-ОС або інші докази ознайомлення ОСОБА_1 із відомостями щодо нарахованого і виплаченого грошового забезпечення при звільненні.

Відповідач листом від 16.12.2025 року повідомив суд, що у разі звільнення з військової служби грошовий атестат не складається.

Витяг з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 13.06.2024 №521-ОС «Про особовий склад» вручений позивачу. Позивачу під час звільнення з військової служби були роз`яснені всі належні йому виплати при звільненні. Також, під час звільнення позивачем не порушувалось питання щодо нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабміну № 168. В будь якому випадку під час звільнення, а саме 13.06.2024, відповідач не міг повідомити про нараховані та виплачені суми за період жовтень 2022 по грудень 2022, оскільки, по перше, положення статті визначають «виплати які належать станом на день звільнення» (виплата додаткової винагорода, передбачена постановою 168 за період з жовтні 2022 по грудень 2022 не належала при звільненні); по друге, позивач з моменту отримання спірної винагороди під час проходження служби не звертався до відповідача із рапортом з проханням нарахувати та виплатити спірну допомогу або за будь яким роз`ясненням з питання не виплати.

Враховуючи надану відповідь військовою частиною, відповідачем не спростовано доводи позивача стосовно того, що про не нарахування та не виплату додаткової винагороди позивач не міг дізнатись раніше, ані ж з листа відповідача від 10.11.2024 року.

Доказів отримання листа ВЧ НОМЕР_1 від 10.11.2024 року із зазначенням дати матеріали справи також не містять, однак як вбачається з самого листа, такий за заявою представника позивача був направлений як на поштовий адрес у паперовому вигляді, так і на електронну пошту представника адвоката, разом із довідками про нараховане позивачу грошове забезпечення за 2022-2024 року.

Якщо припустити, що зазначений лист представником позивача отримано наступного робочого дня на електронну адресу, то строк звернення до суду з цим позовом сплинув 11.02.2025 року, однак викладене є припущенням і не є встановленим фактом.

Єдиним достовірним доказом із відповідною датою є лист представника позивача, направлений на адресу третьої особи по цій справі 25 листопада 2024 року, додатком до якого є лист відповідача від 10.11.2024 року.

Отже, за наявними в матеріалах справи доказами, колегія суддів може встановити, що з 25.11.2024 року у позивача розпочався тримісячний строк звернення до суду з цим позовом, який тривав до 26 лютого 2025 року.

Представник позивача звернувся до суду з цим позовом 04 березня 2025 року, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду з цим позовом, не зазначивши будь яких поважних підстав такого пропуску.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом.

Звертаючись з клопотанням про поновлення строку звернення до суду, представник позивача посилався на запровадження на території України воєнного стану.

Разом з тим, як вірно зазначив суд першої інстанції, само по собі посилання на введення воєнного стану на території України не може бути поважною причиною для поновлення або продовження відповідного процесуального строку, без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду.

Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом в постанові по справі № 520/1810/23 від 11 жовтня 2025 року.

Однак представником позивача про існування таких обставин, ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій не заявлено.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, вперше представник позивача звернувся з аналогічною позовною заявою до Черкаського окружного адміністративного суду, яка ухвалою від 13.02.2025 року по справі № 580/1655/25 залишена без руху, та ухвалою Черкаського окружного адміністративного суд від 28.02.2025 року повернута позивачу у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. Позивач не оскаржував зазначену ухвалу в апеляційному порядку, а звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з цією позовною заявою.

Навіть враховуючи встановлені судом обставини, даний позов подано представником позивача з пропущенням тримісячного строку звернення до суду та не наведено поважних підстав для поновлення такого строку.

Щодо доводів апелянта, що тримісячний строк звернення до суду потрібно обраховувати з відповіді ВЧ НОМЕР_3 від 29.11.2024 року, то колегія суддів наголошує, що відповідачем по цій справі не є військова частина НОМЕР_3 , а тому такі доводи висновків суду не спростовують.

Саме військова частина НОМЕР_1 самостійно визначена представником позивача відповідачем по цій справі та з листа військової частини НОМЕР_1 від 10.11.2024 року позивачу стало відомо про нараховані та виплачені йому кошти як у 2022 році у спірний період так і при звільненні.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності поважних підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду з цим позовом та залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із пропуском строку звернення до суду, однак невірно встановив, з якої дати повинен обраховуватись такий строк, ухвала суду першої інстанції підлягає зміні з мотивів залишення позовної заяви без розгляду. В іншій частині ухвала суду першої інстанції залишається без змін.

Керуючись ст.ст.308, 311, 312, 315, 317, 321, 328, 329 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року змінити з мотивів залишення позовної заяви без розгляду.

В іншій частині ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко