Справа № 460/10985/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2025-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/10985/24 пров. № А/857/10071/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Довгої О.І.,

Запотічного І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Борискін С.А.), ухвалене за правилами письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Рівне 17 лютого 2025 року у справі № 460/10985/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В :

18/09/2024 ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, просила з урахуванням уточнених позовних вимог: визнати протиправним рішення від 17.07.2024 №24 Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про відмову у зарахуванні періоду роботи в ТзОВ «Рівне» в стаж період з 02.01.1992 по 20.04.1997 та призначенні пенсії за віком; визнати протиправним та скасувати рішення від 10.09.2024 №24 Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у зарахуванні періоду роботи в ТзОВ «Рівне» в стаж період з 02.01.1992 по 20.04.1997 та призначенні пенсії за віком; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити з 18.06.2024 пенсію за віком згідно з Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до трудового стажу періоди роботи в ТзОВ «Рівне» з 02.01.1992 по 20.04.1997.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року позов задоволено частково: визнано протиправним рішення від 17.07.2024 №24 Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області; визнано протиправним та скасовано рішення від 10.09.2024 №24 Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.07.2024 про призначення пенсії за віком, зарахувавши до страхового стажу період роботи з 02.01.1992 по 20.04.1997. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Задовольняючи частково позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що згідно запису №3 в трудовій книжці колгоспника № НОМЕР_1 , позивач 02.01.1992 була прийнята на роботу до в Товариство «Рівне» та відповідно до запису №4 20.04.1997 звільнена з роботи згідно поданої заяви. Суд першої інстанції вказав, що записи у трудовій книжці позивача не містять недопустимих (таких, що внесені всупереч Інструкції) виправлень чи дописок, які б змінювали їх суть або перекручували б їх зміст, а натомість внесені у відповідності із встановленими правилами, тому підстави для неврахування цих записів при визначенні періоду страхового стажу позивача відсутні. Суд першої інстанції зазначив, що той факт, що в трудовій книжці позивача не зазначено дату та номер трудового договору (контракту) на підставі якого її прийнято на роботу, не є виною позивача. Суд першої інстанції зауважив, що наявність сумнівів у відповідача щодо підстав для зарахування періодів роботи до страхового стажу, може бути підставою для перевірки, в ході якої має бути встановлено обставини, які перешкоджають зарахуванню періоду роботи до стажу, однак не можуть нівелювати відомості трудової книжки та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого нею трудового стажу. Суд першої інстанції врахував позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 08.02.2024 у справі № 500/1216/23, згідно з якою дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, яким у цьому випадку є Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області, тому у задоволенні позовних вимог до ГУ ПФУ в Рівненській області позивачу відмовив. Також через неможливість втручання в дискреційні повноваження Пенсійного органу, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача в частині зобов`язання призначити пенсію за віком задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви, страховий стаж ОСОБА_1 склав 30 років 9 місяців 28 днів (стаж враховано по 08.11.2022). Скаржник вказує, що за наданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи з 02.01.1992 по 20.04.1997 у товаристві «Рівне», оскільки запис про прийняття у трудовій книжці колгоспника №196 від 15.12.1981 дати заповнення внесено з порушенням Інструкції 58 - не зазначено номер та дату видачі документа, на підставі якого внесено запис, а також запис про звільнення завірено печаткою, яка не відповідає назві підприємства при прийнятті (запис про зміну назви підприємства відсутній). Долучена уточнююча довідка №10 від 05.05.1997, видана ТОВ «Рівне», на переконання скаржника, також не містить інформацію про реорганізацію підприємства. Скаржник вказує, що Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення (перерахунку) пенсії.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою від 09.07.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За принципом екстериторіальності подану заяву розглянуло Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області, яке рішенням від 17.07.2024 №24 відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю страхового стажу. До страхового стажу не зараховано період роботи з 02.01.1992 по 20.04.1997 у Товаристві «Рівне» за записами трудової книжки колгоспника від 15.12.1981 №196, оскільки підставою внесення запису про прийняття на роботу є трудовий договір (контракт), в якому не зазначено дату та номер; запис про звільнення з роботи засвідчено печаткою іншого підприємства та за довідкою від 05.05.1997 №10, яка видана ТОВ «Рівне», оскільки не долучено інформацію про перейменування підприємства та наявний підпис лише однієї відповідальної особи.

В подальшому, ОСОБА_1 повторно звернулася до органу Пенсійного фонду України із заявою від 03.09.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зазначену заяву за принципом екстериторіальності розглянуло Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, яке рішенням від 10.09.2024 №24 відмовило позивачу у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю страхового стажу.

За доданими документами до страхового стажу не зараховано: період роботи в колгоспі з 04.01.1991 по 01.01.1992 згідно довідки №9 від 13.06.2024, оскільки в довідці не зазначена кількість відпрацьованих трудоднів в 1991 році; періоди роботи в Товаристві «Рівне» з 02.01.1992 по 20.04.1997 згідно довідки №10 від 05.05.1997, оскільки відсутня довідка про перейменування організації в ТзОВ «Рівне» та згідно трудової книжки колгоспника № НОМЕР_1 , оскільки згідно трудової книжки заявниця прийнята на підставі договору, що не відповідає інформації згідно довідки №10 від 05.05.1997.

Вважаючи, що вищезазначені рішення прийняті без будь-яких правових підстав, з грубим порушенням конституційних принципів верховенства права, ОСОБА_1 звернулась з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, суд апеляційної інстанції враховує таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Зі змісту частини 3 статті 23 Загальної Декларації прав людини та пункту 4 частини 1 Європейської Соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислуги років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави щодо тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону № 1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «;Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Частиною 1 статті 24 Закону № 1058-IV встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з частиною 4 статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону № 1058-IV починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що страховий стаж, який безпосередньо пов`язаний зі сплатою страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, зараховується починаючи з 1 січня 2004 року.

До 1 січня 2004 року стаж вимірювався періодом роботи (трудовий стаж). Таким чином до 1 січня 2004 року трудовий стаж (періоди офіційної роботи, які підтверджуються записами в трудовій книжці) автоматично зараховується як страховий стаж.

До набрання чинності Закону №1058-IV питання пенсійного забезпечення, в тому числі й порядок обчислення стажу для призначення пенсій, регулювалися Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII), відповідно до статті 56 якого до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв, при цьому зараховується робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі Порядок № 637), в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно з пунктом 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку № 637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах. Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що позивач до заяв про призначення пенсії за віком долучала фотокопію трудової книжки колгоспника № НОМЕР_1 та фотокопію трудової книжки від 20.06.2000 серії НОМЕР_2 .

Відповідно до запису трудової книжки колгоспника від 15.12.1981 №196 позивач з 04.01.1991 по 01.01.1992 працювала в колгоспі «Мир» в швейному цеху, 02.01.1992 прийнята на роботу в Товариство «Рівне», 20.04.1997 звільнена згідно поданої заяви.

Вимоги до ведення та заповнення трудових книжок працівників у період до 1992 року включно визначала Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02.08.1985 №252; зі змінами, що внесені постановою Держкомпраці СРСР від 19.10.1990 №412; далі Інструкція №162).

Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110, затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція №58) та визначено, що з прийняттям цього наказу Інструкція №162 не застосовується.

Положення Інструкції №162 та Інструкції №58 узгоджуються за своєю структурою й змістом, а тому не потребують повторення.

Відповідно до положень пункту 1.1. глави 1 Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 2.4 Інструкції № 58 встановлено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи виконуються арабськими цифрами. Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

У пункті 2.6. глави 2 цієї ж Інструкції передбачено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Вказана трудова книжка містить всі необхідні записи, які дають можливість встановити дату прийняття та звільнення з роботи, місце роботи, записи у трудовій книжці позивача не містять недопустимих виправлень чи дописок, які б змінювали суть записів або перекручували їх зміст, записи не містять ні виправлень/підтирань, ні інших застережень, які б давали підстави сумніватися в їх достовірності.

Доказів, на підтвердження недостовірність таких записів, відповідачем суду першої та апеляційної інстанції не надано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

При цьому, пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» встановлено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця. Працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо заповнення такої. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці. Неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Вказане узгоджується з сталою та послідовною правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 лютого 2018 року у справі №687/975/17, від 04 липня 2023 року у справі № 580/4012/19, від 31 січня 2025 року у справі №120/8471/23.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідачем не враховано, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Зазначені органом Пенсійного фонду України недоліки у спірних рішеннях не можуть бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні періоду роботи позивача з 02.01.1992 по 20.04.1997 до стажу роботи.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що реалізація права особи на отримання пенсії здійснюється шляхом подання заяви до компетентного органу із зазначенням інформації та долученням документів, які передбачені вимогами чинного законодавства. В свою чергу, працівник пенсійного органу під час приймання документів від заявника перевіряє повноту поданих заявником документів та відповідність оформлення таких вимогам законодавства та приймає одне із рішень, передбачених пунктом 4.3. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (далі Порядок № 22-1).

Відповідно до частини 3 статті 44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Пунктом 4.2 Порядку № 22-1 встановлено, що при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, зокрема: уточнює інформацію про факт роботи (навчання, служби, підприємницької діяльності) і про інші періоди діяльності до 01 січня 2004 року, що можуть бути зараховані до страхового стажу. У разі необхідності роз`яснює порядок підтвердження страхового стажу, повідомляє про право особи на здійснення доплати до мінімального страхового внеску відповідно до частини третьої статті 24 Закону, та/або на добровільну участь у системі загальнообов`язкового пенсійного страхування; надсилає запити про отримання необхідних відомостей з відповідних державних електронних інформаційних реєстрів, систем або баз даних згідно з пунктом 2.28 розділу II цього Порядку.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів належного виконання органом Пенсійного фонду повноважень щодо отримання відповідних документів від підприємств, організацій і окремих осіб, виданих ними для оформлення пенсії, а також щодо перевірки обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. Відсутні докази направлення відповідачами запитів, листів та здійснення інших повноважень щодо отримання додаткових документів/надання позивачу допомоги в їх отриманні, які були б достатніми для зарахування спірних періодів роботи до загального стажу з матеріалів справи не встановлено.

Скаржник, як суб`єкт владних повноважень, не довів правомірності рішення про відмову у зарахуванні до страхового стажу спірних періодів роботи, а також того, що позивач у спірні періоди роботи не працювала в зазначеному підприємстві.

Вказані органами Пенсійного фонду недоліки в заповненні трудової книжки позивача не можуть бути самодостатньою підставою для виключення спірного періоду з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії, у зв`язку з тим, що працівник не може відповідати за неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки.

Водночас на позивача не може перекладатись обов`язок доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що відмова у зарахуванні до страхового стажу позивача вказаного періоду роботи, є протиправною.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, враховуючи позицію Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в межах спірних правовідносин належними та допустимими доказами, якими є трудова книжка та записи у ній підтверджується робота з 02.01.1992 по 20.04.1997 в ТзОВ «Рівне», а з огляду на те, що обов`язок належного оформлення трудової книжки та іншої документації покладається не на працівника, а на роботодавця, вищезазначені недоліки трудової книжки не можуть бути підставою для відмови у зарахуванні зазначеного періоду до страхового стажу позивача.

Отже, встановлена судом першої інстанції протиправність рішень про відмову в призначенні пенсії, з якою погоджується суд апеляційної інстанції, має наслідком зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області повторно розглянути заяву позивача від 09.07.2024 про призначення пенсії за віком, зарахувавши до страхового стажу період роботи з 02.01.1992 по 20.04.1997.

Оскільки сторони не оскаржують рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволені позовних вимог, в силу приписів статті 308 КАС України, рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави часткового задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року у справі №460/10985/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний