Справа № 380/4180/20
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2025-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 380/4180/20

адміністративне провадження № К/990/40954/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача - Желтобрюх І.Л.,

суддів: Білоуса О.В., Блажівської Н.Є.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 березня 2025 року (суддя: Потабенко В.А.) та на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2025 року (судді: Хобор Р.Б., Бруновська Н.В., Шавель Р.М.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський авіаційний завод «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Акціонерне товариство "Українська оборонна промисловість", до Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

установив:

Державне підприємство «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» (далі - ДП «ЛДАРЗ», позивач) звернулося до суду із позовом, у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Офісу великих платників податків Державної податкової служби (далі -Офіс ВПП ДПС, відповідач) від 14 січня 2020 року №, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на 346784,00 грн та застосовано штрафну (фінансову) санкцію у розмірі 173 392,00 грн та № про зменшення підприємству розміру від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, у сумі 3 902 628,00 грн; від 12 лютого 2020 року №, яким ДП «ЛДАРЗ» зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ на 819 441,00 грн та застосовано штрафну (фінансову) санкцію у розмірі 409 720,00 грн, та № про зменшення підприємству розміру від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, у сумі 3 504 064,00 грн.

Справа неодноразово переглядалась судами різних інстанцій.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 липня 2021 року, адміністративний позов було задоволено.

Постановою Верховного Суду від 24 серпня 2024 року рішення судів попередніх інстанцій були скасовані, а справу № 380/4180/20 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення судів у даній справі Верховний Суд вказав, що у спірних правовідносинах судам важливо більш ретельно перевірити всі доводи податкового органу, в тому числі з посиланням на дані інформаційних систем з урахуванням того, що завод спеціалізується на ремонті авіаційної техніки військового призначення, а товари, які придбавались для ремонту (авіаційні запчастини), не є товарами широкого споживчого вжитку, мають особливості виготовлення, доставки, експлуатації, тощо.

За наслідками нового судового розгляду справи Восьмий апеляційний адміністративний суд рішенням постановою від 09 вересня 2025 року залишив рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 березня 2025 року без змін, погодившись із висновками і мотивами окружного суду, які слугували підставою до задоволення позовних вимог Товариства.

Не погодившись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій Західне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати прийняті судами рішення й ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі скаржником зазначено неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадку, передбаченому пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

У розрізі заявленої підстави касаційного оскарження контролюючий орган звертає увагу на застосування судами попередніх інстанції норми права без урахування висновків, висловлених Верховним Судом у справах за подібних правовідносин, а саме: у постанові від 05.05.2023 року у справі №1340/5998/18, у постанові від 28.02.2024 року у справі №280/546/22, у постанові від 12.03.2021 року у справі №810/5871/15, у постанові від 05.09.2018 року у справі №826/20258/13-а, у постанові від 14.02.2020 року у справі №826/1255/16, у постанові від 07 липня 2020 року у справі №№240/5868/19 та у постанові від 22.01.2015 у справі №815/2592/13-а, в яких касаційний суд досліджував наслідки господарських правовідносин платників податків з суб`єктами господарювання, які мали ознаки фіктивної діяльності.

У світлі наведених вище постанов Верховного Суду та мотивів оскаржуваних судових рішень скаржник вказує на відсутність доказів на підтвердження реального виконання позивачем господарських операцій з ПП «НВП «Спецтех Капітал», ТОВ «Укравіапром», ТОВ «Авіатехкомплект», ТОВ «Компанія інженерної взаємодії в авіації», ТОВ «Імпера Груп», ТОВ «СЕ-ЕН», ТОВ «Промелектроніка», ТОВ «Радіосфера», ТОВ «Рейлсервіс», ТОВ «Укрспецкомплект» та ТОВ «Лев на стрілі». Зокрема, відсутні належним чином оформлені первинні документи, в тому числі сертифікати відповідності та сертифікати якості на товари, документи на перевезення ТМЦ. Крім того, на ПП «НВП «Спецтех Капітал» та ТОВ «Укравіапром» контактними особами, які здійснювали відправлення товару, зазначено осіб, які не перебували у трудових або цивільно-правових відносинах. За результатами дослідження ланцюга придбання позивачем ТМЦ встановлено, що ПП «НВП «Спецтех Капітал», ТОВ «Укравіапром» та інші контрагенти при проведенні фінансово-господарських операцій здійснювали підміну позицій товарних груп та були задіяні у схемах формування ризикового податкового кредиту з ПДВ для реального сектору економіки, в ланцюгу постачання якого відсутній виробник та/або імпортер товару, який поставлявся позивачу, що також підтверджується наявними кримінальними провадженнями.

Від Товариства надійшов відзив на касаційну скаргу контролюючого органу, в якому позивач, поділяючи висновки судів першої та апеляційної інстанцій, просить залишити їх рішення без змін. У своїх доводах позивач зазначає, що наведені відповідачем постанови Верховного Суду ухвалені за інших фактичних обставин, установлених судами в тій чи іншій справі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій з`ясовано, що контролюючим органом проведено документальну позапланову виїзну перевірку ДП «ЛДАРЗ» з питання достовірності декларування від`ємного значення з ПДВ за вересень 2019 року, результати якої оформлено Актом від 20 грудня 2019 року №43/28-10-52-07/07684556.

Перевіркою встановлено порушення платником податків вимог: ст. ст.198, 200 Податкового кодексу України (далі - ПК України), що призвело до завищення суми податкового кредиту на 4 249 412,00 грн за рахунок відображення операцій з контрагентами-постачальниками ПП «НВП «Спецтех Капітал», ТОВ «Укравіапром», ТОВ «Авіатехкомплект», ТОВ «Компанія інженерної взаємодії в авіації», ТОВ «Імпера Груп», ТОВ «Укрпостач», ТОВ «Промелектроніка», ТОВ «Радіосфера», ТОВ «Рейлсервіс», ТОВ «Укрспецкомплект» та ТОВ «Лев на стрілі»; завищення суми бюджетного відшкодування на 346 784,00 грн; завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, за вересень 2019 року у сумі 3902628,00 грн.

Окрім того, відповідачем було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ДП «ЛДАРЗ» з питання достовірності декларування від`ємного значення з ПДВ за жовтень 2019 року, за результатами якої складено Акт від 17 січня 2020 року №3/28-10-52-07/07684556.

Під час проведеної перевірки контролюючим органом зроблено висновок про порушення платником податків ст.ст .198, 200 ПК України, що призвело до завищення суми податкового кредиту на 4 323 342,00 грн за рахунок відображення операцій з контрагентами-постачальниками ПП «НВП «Спецтех Капітал», ТОВ «Укравіапром», ТОВ «Авіатехкомплект», ТОВ «Компанія інженерної взаємодії в авіації», ТОВ «Імпера Груп», ТОВ «СЕ-ЕН», ТОВ «Промелектроніка», ТОВ «Радіосфера», ТОВ «Рейлсервіс», ТОВ «Укрспецкомплект», ТОВ «Лев на стрілі»; завищення суми бюджетного відшкодування на 819 441,00 грн; завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, за жовтень 2019 року у сумі 3 504 064,00 грн.

На підставі означених вище актів перевірок податковим органом були прийняті спірні податкові повідомлення-рішення:

1) від 14 січня 2020 року №, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на 346784,00 грн та застосовано штрафну (фінансову) санкцію у розмірі 173 392,00 грн; № про зменшення підприємству розмір від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, у сумі 3 902 628,00 грн;

2) від 12 лютого 2020 року №, яким ДП «ЛДАРЗ» зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ на 819 441,00 грн та застосовано штрафну (фінансову) санкцію у розмірі 409 720,00 грн; № про зменшення підприємству розміру від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, у сумі 3 504 064,00 грн.

Вважаючи вищевказані податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що прийняті всупереч нормам податкового законодавства, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Висновки судів попередніх інстанцій про визнання зазначених податкових повідомлень-рішень протиправними і їх скасування обґрунтовані тим, що позивач надав як до перевірки, так і до суду належним чином оформлені первинні документи, які в сукупності з іншими доказами свідчать про факт вчинення реальних господарських операцій, які стали передумовою для формування позивачем податкових вигод за спірними господарськими операціями, тоді як доводи контролюючого органу є невмотивованими, такими, що ґрунтуються на недоведених припущеннях про порушення податкової дисципліни з боку третіх осіб, узагальненій податковій інформації, припущеннях про "ризиковість" контрагентів, і формальних недоліках супровідних документів без проведення зустрічних звірок та без дослідження первинних матеріалів попередніх ланок постачання.

Суди також встановили, що придбання товарно-матеріальних цінностей було зумовлене реальною виробничою потребою для виконання робіт з ремонту авіаційної техніки, що свідчить про наявність ділової мети. Доказів удаваності правочинів, узгоджених дій з метою одержання необґрунтованої податкової вигоди або «замкненої» схеми руху коштів не подано.

Перевіряючи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених ними фактичних обставин справи, колегія суддів КАС ВС виходить з наступного.

Згідно з підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

За змістом пп. 14.1.181 п. 14.1 ст.14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно положень статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Пунктом 201.1 статті 201 ПК України встановлено, що платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну.

Положеннями п. 201.10 ст. 201 ПК України визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Наведені норми податкового законодавства дають підстави для висновку, що дохід, витрати, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток та податком на додану вартість мають бути підтверджені фактично здійсненими господарськими операціями, належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність цих операцій, які є підставою для формування податкового обліку платника.

Реальність (фактичне вчинення) господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності виникає у результаті руху активів, зміни зобов`язань чи власного капіталу платника, відповідності економічному змісту господарських операцій, оформлених належним чином первинними документами.

Отже, проведення будь-якої господарської операції підприємства має бути зафіксоване у порядку, встановленому правилами податкового та бухгалтерського законодавства, підтверджуватись первинними і розрахунковими документами, якими відображено зміст операцій, порядок їх виконання, зміни майнового стану платника податків.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, у періоді, що перевірявся, ДП «ЛДАРЗ» було укладено договори на поставку товарно-матеріальних цінностей з ПП «НВП «Спецтех Капітал», ТОВ «Укравіапром», ТОВ «Авіатехкомплект», ТОВ «Компанія інженерної взаємодії в авіації», ТОВ «Імпера Груп», ТОВ «СЕ-ЕН», ТОВ «Промелектроніка», ТОВ «Радіосфера», ТОВ «Рейлсервіс» та ТОВ «Укрспецкомплект», ТОВ «Лев на стрілі», за умовами яких придбавались необхідні для проведення ремонтних робіт та технічного обслуговування військової повітряної техніки матеріали, комплектуючі та запасні частини.

На підтвердження реальності господарських операцій із вказаними контрагентами ДП «ЛДАРЗ» були надані договори постачання товару та надання послуг, а також: видаткові накладні, податкові накладні, зареєстровані у ЄРПН, товарно-транспортні накладні, експрес-накладні "Нової пошти", рахунки на оплату, платіжні доручення, сертифікати якості, акти приймання-передачі ТМЦ та інші документи бухгалтерського обліку ТМЦ.

Оцінивши надані позивачем документи первинного бухгалтерського обліку, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про те, що такі є належними та достатніми доказами того, що фінансово-господарські операції між позивачем та його контрагентами були спрямовані на настання реальних наслідків фінансово-господарської діяльності.

Судами також з`ясовано, що відповідач не заперечує відповідність даних поданої податкової звітності даним первинного бухгалтерського обліку позивача, а також факт реєстрації контрагентів позивача, на час здійснення господарської операції, платниками ПДВ та, відповідно, їх права на складання та реєстрацію податкових накладних.

Податковий орган також не заперечує те, що заявлена до бюджетного відшкодування сума не перевищує суми обчисленої відповідно до п. 2001.3 ст. 2001 розділу V ПК України на момент подання декларацій, а також факт наявності платіжних доручень, якими підтверджується сплата позивачем постачальникам у попередніх та звітному податковому періоді сум податку на додану вартість, які були заявлені до бюджетного відшкодування.

Висновки податкового органу про недостовірність відображених ДП "ЛДАРЗ" із зазначеними контрагентами операцій, обґрунтовуються твердженнями про відсутність та/або недоліки у сертифікатах якості та товарно-транспортних документах, неможливістю проведення операцій у зв`язку із відсутністю у контрагентів основних засобів, невелику кількість працюючих, відсутність реального (законного) джерела походження ідентифікованого товару (відсутність дійсного формування цього активу), що унеможливлює його рух за ланцюгом всіх платників податків, які брали участь у здійсненні взаємопов`язаних нереальних господарських операцій, зокрема до контрагентів постачальника, постачальника та наступного за ними платника податків ДП "ЛДАРЗ", реалізацію постачальниками у ланцюгу постачання товарів за номенклатурою, відмінною від номенклатури документального оформлення попереднього придбання; відсутністю ділової мети у вказаних операціях, що також підтверджується наявними кримінальними провадженнями.

Аналізуючи такі доводи податкового органу суди попередніх інстанцій правомірно вказали на те, що чинне законодавство не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, наявності чи відсутності у останніх основних фондів, тощо. Відсутність у контрагентів добросовісного платника податку, яким є позивач, матеріальних та трудових ресурсів, не виключає можливості реального виконання такими платниками господарських операцій, та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем (замовником).

Можливі порушення суб`єктами господарювання в ланцюгу постачання товарів так само не можуть бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог законодавства щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток та податку на додану вартість, тому платник податків (покупець товарів) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів у ланцюгу постачання за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.

Також, норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог законодавства щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.

Аналогічний правовий висновок було викладено у постанові Верховного Суду від 16.04.2019 у справі №804/6909/17 та від 21.02.2020 у справі №815/253/16.

Однак у справі, що переглядається, податковим органом не доведено, а судами попередніх інстанцій не встановлено існування таких обставин.

Також судами вказано, що відповідачем не надано документальних підтверджень відсутності фактичного виконання господарських операцій за спірними договорами, узгодженості дій позивача з контрагентами з метою незаконного отримання податкової вигоди були визнані необґрунтованими, оскільки позиція податкового органу щодо суперечності спірних угод інтересам держави не підкріплена відповідними доказами чи судовими рішеннями.

Оцінюючи доводи податкового органу щодо ненадання позивачем товарно-транспортних документів за окремими видатковими накладними ТОВ "Компанія інженерної взаємодії в авіації", ТОВ "Промелектроніка" та ТОВ "Радіосфера", а також щодо недоліків у наданих експрес-накладних "Нової пошти", суди попередніх інстанцій з посиланням на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 02.03.2023 у справі № 804/644/16, виходили з того, що товарно-транспортна накладна є доказом факту перевезення (переміщення) товару, тому є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами саме перевезення. Натомість факт передання товару та, відповідно, набуття права власності на нього має підтверджуватись видатковою накладною.

Колегія суддів погоджується із таким висновком судів попередніх інстанцій, з огляду на сталу правову позицію Верховного Суду про те, що сама по собі відсутність товарно-транспортного документа, за наявності сукупності інших належних документів, якими підтверджуються фактичний рух активів та зміни у капіталі та зобов`язаннях платника податку, дійсно, не свідчить про нереальність господарської операції (постанова Верховного Суду від 19.04.2023 у справі №420/20757/21).

Посилання відповідача на непідтвердження фактів транспортування товарно-матеріальних цінностей наданими під час перевірки експрес-накладними «Нова пошта», ТОВ «ТК САТ» у зв`язку з незазначенням повного найменування (номенклатури) товару в описі відправлення, так само були відхилені судами попередніх інстанцій, з огляду на те, що експрес-накладні є документами, які підтверджують лише факти поставки (руху) ТМЦ, а не зміст та обсяг господарських операцій. Відтак, зазначення у експрес накладних загального опису вмісту відправлення не є обставиною, що унеможливлює процес ідентифікації придбаних позивачем ТМЦ, адже інформація щодо повного найменування товару міститься у наданих позивачем видаткових накладних.

Оцінюючи доводи відповідача про те, що у експрес-накладних, оформлених ПП "НВП "Спецтех Капітал", ТОВ "Імпера Груп" та ТОВ "Рейлсервіс" контактними особами відправника зазначено осіб, які згідно з опрацьованою податковою інформацією не перебували у трудових відносинах з контрагентами, суди обґрунтовано вказали на необхідність розмежування призначення документів перевізника та первинних документів постачання, зазначивши, що факт передання товару і переходу права на нього підтверджується належно оформленими видатковими накладними та іншими первинними документами, тоді як експрес-накладні лише фіксують фізичний рух відправлення. Узагальнений опис вантажу у документах перевізника сам по собі не нівелює можливість ідентифікації товару, якщо номенклатура, кількість і вартість узгоджені та відтворені у видаткових і податкових накладних, а також кореспондують платіжним документам.

Відтак, враховуючи, що доводи відповідача зводяться до формальних претензій до транспортних документів і не підтверджені доказами, які б спростовували узгодженість і достовірність первинних документів постачання (зокрема, відсутні встановлені розбіжності за номенклатурою, кількістю чи вартістю, докази непоставки або невідповідності руху активів у позивача), колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що сам факт відсутності окремих товарно-транспортних документів, за наявності сукупності належних первинних документів постачання, не свідчить про нереальність господарських операцій.

Відхиляючи посилання відповідача на відсутність або неналежність наданих позивачем до перевірки сертифікатів якості, як на підставу визнання господарських операцій нереальними, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що позивач надав сертифікати/паспорти якості, зміст яких дозволяє ідентифікувати вироби (найменування, серійні номери, посилання на технічні умови, гарантійні зобов`язання). При цьому, відповідач не конкретизував, яким саме обов`язковим вимогам ці документи не відповідають, не вказав чинних регламентів, що передбачають обов`язкову сертифікацію саме для спірної номенклатури, і не довів, що відсутність сертифіката виробника, унеможливлює визначення походження товару.

При цьому, суди погодились із доводами позивача про те, що вимога про надання товариством документів, які підтверджують якість товарів, сертифікатів, тощо, за своїм змістом не можуть доводити або спростовувати факт поставки товарів, оскільки містять виключно інформацію стосовно відповідності товарів стандартам та технічним умовам і не є первинними документами в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що фіксують факти здійснення господарських операцій. Сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце.

Окремо аналізуючи доводи відповідача про на наявність кримінальних проваджень, в яких фігурують контрагенти позивача, суди зауважили про те, що сам по собі факт порушення кримінального провадження не доводить складу податкового правопорушення та не є підставою для визнання спірних господарських операцій нереальними, оскільки контролюючий орган не наділений повноваженнями щодо надання правової оцінки доказам, зібраним у кримінальному провадженні, до прийняття судового рішення (вироку) у такому кримінальному провадженні, а ухвали слідчого судді не є вироком суду в розумінні ст.369 Кримінального процесуального кодексу України, яким встановлюються визнані судом доведеними фактичні обставин із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, а є лише процесуальними рішеннями слідчого судді, на підставі яких сторона обвинувачення в порядку ст.93 Кримінального процесуального кодексу України здійснює збирання доказів у кримінальному провадженні. Крім того зазначили, що матеріали досудового розслідування по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не є доказом, а лише відомостями про джерело тих обставин, які можуть стати доказами у податковому спорі після їх закріплення належним процесуальним шляхом. Належними ж доказами можуть бути лише встановлені вироком суду обставини, у тому числі щодо причетності або обізнаності позивача у цьому. Проте доказів, які б свідчили про наявність вироку суду відносно контрагента позивача, який би набрав законної сили, контролюючим органом не надано та в матеріалах справи не міститься.

Таким чином, усі доводи й аргументи контролюючого органу, з якими він пов`язував нереальність господарських взаємовідносин позивача з контрагентом, були ретельно перевірені судами й спростовані наявними у справі матеріалами.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає обґрунтованим висновок судів попередніх інстанцій про недоведеність відповідачем факту порушення позивачем вимог податкового законодавства при формуванні показників податкового кредиту за спірними господарськими операціями та, як наслідок, наявність правових підстав до скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 14 січня 2020 року № та №, від 12 лютого 2020 року № та № є протиправними та підлягають скасуванню.

Доводи скаржника про те, що оскаржувані рішення ухвалені без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, колегія суддів вважає безпідставними. Так, аналіз наведених скаржником судових рішень дає підстави вважати, що такі рішення були ухвалені за інших фактичних обставин справи, установлених судами. У зв`язку з викладеним не можна дійти висновку про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки подібності правовідносин не встановлено.

При цьому, Верховний Суд враховує, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій є результатом оцінки наявних у їх розпорядженні доказів. Суд касаційної інстанції не може не погодитись із такими, оскільки така оцінка судами здійснена з дотриманням вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування всіх обстави справи на підставі належних та допустимих доказів. Касаційна скарга не містить доводів та доказів, які б спростовували помилковість встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи або їх неправильної оцінки.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення є обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

п о с т а н о в и в :

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 березня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2025 року залишити без змін, а касаційну скаргу Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І.Л. Желтобрюх

Судді О.В. Білоус

Н.Є. Блажівська