Справа № 120/1701/20-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2025-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

18 грудня 2025 р. Справа № 120/1701/20-а
Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши в порядку письмового провадження заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених відповідачем-суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду в адміністративній справі
за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
про: визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 31.08.2020 позов задоволено частково, зокрема визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо не проведення ОСОБА_1 перерахунку та виплати щомісячного довічного грошового утримання з 19.02.2020; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду у Вінницькій області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області від 19.02.2020 № 4-35/0355 з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19.02.2020 щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 84% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. Вказаним рішення стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 420 грн 40 коп.

26.10.2020 в даній справі виписано виконавчі листи.

27.11.2023 до суду надійшла заява ОСОБА_2 про заміну стягувача у виконавчому листі у зв`язку зі смертю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 27.12.2023 заяву ОСОБА_2 про заміну стягувача у виконавчому листі задоволено, замінено у виконавчому листі №120/1701/20-а, виданому Вінницьким окружним адміністративним судом 26.10.2020, стягувача - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), яка вибула внаслідок смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , на її правонаступника - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ).

20.01.2025 за вх.№3824/25 до суду від ОСОБА_2 надійшла заява в порядку ст. 383 КАС України щодо виконання рішення суду від 31.08.2020. Заява мотивована тим, що відповідач ухиляється від виконання рішення суду від 31.08.2020 у справі № 120/1701/20-а, яке набрало законної сили 01.10.2020. Заявниця вказує, що попри офіційне визнання за нею статусу спадкоємця заборгованості в сумі 409 763,86 грн та заміну стягувача ухвалою суду від 22.12.2023, відповідач протиправно змінив черговість виконання рішення, перенісши дату відліку з жовтня 2020 року на грудень 2023 року. Заявниця наголошує, що така маніпуляція датами не має законних підстав, оскільки заміна сторони у виконавчому провадженні є лише процесуальним кроком, який не змінює дати виникнення основного зобов`язання держави. Враховуючи, що ПФУ здійснив фінансування виплат за рішеннями, що набрали чинності по листопад 2020 року, заявниця стверджує, що її законне право на отримання коштів було б уже реалізоване за умови дотримання вірної черговості, а тому просить визнати бездіяльність відповідача протиправною та постановити окрему ухвалу.

Ухвалою суду вказану заяву призначено до розгляду та надано відповідачеві строк для подання пояснень.

На виконання вимог ухвали відповідачем до суду надано пояснення, в яких вважає заяву ОСОБА_2 необґрунтованою, вказуючи на те, що рішення суду від 31.08.2020 виконано в межах наявних повноважень. На виконання згаданого рішення управлінням проведено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання, за результатами якого за період з 19.02.2020 по 31.10.2020 нараховано заборгованість у розмірі 409 763,86 грн, яку включено до відповідного Реєстру судових рішень. Відповідач наголошує, що виплата цих коштів здійснюється виключно за рахунок асигнувань з Державного бюджету України в порядку черговості, яка, згідно з Порядком № 21-2, визначається датою набрання рішенням законної сили. У своїх поясненнях ГУ ПФУ акцентує увагу на тому, що ухвала про заміну стягувача на ОСОБА_2 набрала законної сили 22.12.2023, тоді як наразі за рахунок виділених на 2024 рік коштів здійснюються виплати за судовими рішеннями, що набрали чинності лише по 19.11.2020. Відповідач зазначає, що вживає всіх можливих заходів для виконання судового рішення, проте виплата заборгованості безпосередньо залежить від бюджетних призначень на відповідний рік. Оскільки власні кошти Пенсійного фонду мають цільове призначення і не можуть бути спрямовані на виконання рішень суду, ГУ ПФУ вважає свою бездіяльність обґрунтованою відсутністю фінансового забезпечення та стверджує, що діє виключно на підставі та у спосіб, визначений Бюджетним кодексом України та ст. 19 Конституції України.

Вирішуючи заяву позивача по суті суд керується такими мотивами.

Відповідно до ст. 1291 Конституції України Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч. 2-4 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Аналогічні норми передбачені ст. 14 КАС України.

Крім того, в силу приписів ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами.

В абзаці 3 пункту 2.1 мотивувальної частини рішення від 26.06.2013 року № 5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Також у рішенні від 26.06.2013 Конституційний Суд України врахував практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України", заява № 60750/00, зазначив, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбачений статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

В пункті 2.1 мотивувальної частини рішення від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019, на підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку, Конституційний Суд України вказав на те, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі "Горнсбі проти Греції" наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України"), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 1291 Конституції України.

Тому обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню стороною, на яку покладено відповідний обов`язок.

Це означає, що учасник справи, якому належить виконати судовий акт, повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Судом встановлено, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 31.08.2020 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо не проведення ОСОБА_1 перерахунку та виплати щомісячного довічного грошового утримання з 19.02.2020; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду у Вінницькій області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області від 19.02.2020 № 4-35/0355 з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19.02.2020 щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 84% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. Вказаним рішення стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 420 грн 40 коп.

26.10.2020 в даній справі виписано виконавчі листи.

27.11.2023 до суду надійшла заява ОСОБА_2 про заміну стягувача у виконавчому листі у зв`язку зі смертю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 27.12.2023 заяву ОСОБА_2 про заміну стягувача у виконавчому листі задоволено, замінено у виконавчому листі №120/1701/20-а, виданому Вінницьким окружним адміністративним судом 26.10.2020, стягувача - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), яка вибула внаслідок смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , на її правонаступника - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ).

На виконання вищезазначеного судового рішення Головним управлінням за період з 19.02.2020 по 31.10.2020 нараховано заборгованість у розмірі 409 763,86 грн, донараховані кошти включено до Реєстру судових рішень, який ведеться органами Пенсійного фонду України.

Оцінюючи доводи сторін та надані докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог заявниці та протиправну бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, з огляду на таке.

Ключовим аргументом відповідача щодо відсутності його вини у невиконанні рішення суду є посилання на зміну дати черговості його виконання з 01.10.2020 (дата набрання чинності рішенням суду) на 22.12.2023 (дата набрання чинності ухвалою про заміну стягувача).

Проте такий підхід суб`єкта владних повноважень є хибним та таким, що прямо суперечить нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи та їхніх правонаступників.

Процесуальне правонаступництво (ст. 379 КАС України) за своєю суттю є переходом прав та обов`язків від однієї особи до іншої у вже існуючому правовідношенні. Заміна стягувача у виконавчому листі не створює нового зобов`язання і не змінює суті чи часу виникнення боргу держави; вона лише підтверджує, що право вимоги за рішенням від 31.08.2020 перейшло до ОСОБА_2 .

Суд наголошує, що ухвала про заміну стягувача не є рішенням про стягнення коштів у розумінні бюджетного законодавства - вона є процесуальним актом, що супроводжує виконання основного рішення. Відповідач офіційно визнав, що ним здійснюються виплати за рішеннями, які набрали чинності по 19.11.2020.

Враховуючи, що рішення у справі № 120/1701/20-а набрало чинності 01.10.2020, воно підлягало безумовному фінансуванню у поточному періоді.

Самовільне перенесення відповідачем цієї заборгованості у "чергу 2023 року" лише на підставі факту правонаступництва є штучним відтермінуванням виконання судового акта.

Така бездіяльність ГУ ПФУ порушує не лише національне законодавство, а й статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини, оскільки стягувач (як спадкоємець) має законне очікування на отримання присуджених коштів у порядку черговості, встановленої для основного рішення.

З огляду на викладене, суд констатує, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, оскільки за наявності відповідного фінансування для рішень 2020 року свідомо не виконав обов`язок перед правонаступником, маніпулюючи датами реєстрації зобов`язання.

Ст. 383 КАС України передбачено право особи-позивача, на користь якої ухвалено рішення суду, подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень-відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу (ч. 6 ст. 383 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Отже, окрема ухвала є формою реагування суду на порушення норм права, причини та умови, що спричинили (зумовили) ці порушення, з метою їх усунення та запобігання таким порушенням у майбутньому.

Відтак, враховуючи встановлену судом протиправну бездіяльність пенсійного органу щодо виплати донарахованих на виконання рішення суду від 31.08.2020 у справі №120/1701/20-а сум, суд вважає за необхідне постановити окрему ухвалу та направити її керівнику Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області для вжиття відповідних заходів реагування.

За змістом ч. 5 ст. 249 КАС України з метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.

Тому на виконання приписів ч. 5 ст. 249 КАС України Головному управлінню Пенсійного фонду України у Вінницькій області слід встановити місячний строк з дати отримання окремої ухвали для повідомлення суду про вжиті заходи щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Керуючись ст.ст. 248, 249, 256, 294, 383 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_2 про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених відповідачем-суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду в адміністративній справі № 120/1701/20-а задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо невиконання рішення суду від 31.08.2020 у справі №120/1701/20-а сум.

Постановити окрему ухвалу і направити її до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Про вжиті Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області заходи повідомити Вінницький окружний адміністративний суд не пізніше одного місяця після надходження окремої ухвали.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Маслоід Олена Степанівна