Справа № 320/32395/23
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2025-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2025 року справа №320/32395/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Київського міського центру зайнятості про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі позивач та/або ОСОБА_1 ) з позовом до Київського міського центру зайнятості (далі відповідач та/або центр зайнятості), в якому просить суд:

- поновити пропущені процесуальні строки звернення до суду і прийняти заяву до розгляду;

- скасувати рішення (наказ) Дніпровської районної філії Київського міського центру зайнятості від 10.06.2021 стосовно припинення реєстрації безробітного ОСОБА_2 ;

- зобов`язати Дніпровську районну філію Київського міського центру зайнятості провести донарахування належних до виплати грошових коштів ОСОБА_2 за квітень та березень 2021 року та виплатити ОСОБА_1 недоодержану ОСОБА_2 суму матеріального забезпечення на випадок безробіття у зв`язку з смертю ОСОБА_2 .

Мотивуючи позовні вимоги позивач стверджує про протиправність рішення Дніпровської районної філії Київського міського центру зайнятості від 10.06.2021 стосовно припинення реєстрації безробітного ОСОБА_2 та наявність у позивача права на отримання (виплати відповідачем) недоодержаної суми матеріального забезпечення на випадок безробіття у разі смерті безробітного, її матері ОСОБА_2 .

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.01.2024 поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовною заявою до Київського міського центру зайнятості про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії. Відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Витребувано від відповідача докази у справі.

У зв`язку з невиконанням Київським міським центром зайнятості вимог ухвали суду від 22.01.2024, ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.11.2025 повторно витребувано докази у справі.

На виконання вимог ухвали суду від 07.11.2025 представником відповідача, сформовано та подано через підсистему «Електронний суд» запитувані судом документи. Одночасно представником відповідача подано суду письмові пояснення по суті спору. Однак письмового відзиву на позовну заяву не подано, причини не подання відзиву на позовну заяву суду не повідомлені.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України, серія НОМЕР_2 , виданого Дніпровським РВ ГУ ДМС України в м. Києві 21.05.2015.

Місце проживання позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , з 09.12.2023.

ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що не заперечувалось відповідачем, яка відповідно до довідки від 30.10.2014 № 3004-1251 була взята на облік внутрішньо переміщеної особи з фактичним місцем проживання / перебуванням: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 13).

З матеріалів справи слідує, що 15.12.2020 до Дніпровської районної філії Київського міського центру зайнятості (з 15.12.2022 Дніпровське управління Київського міського центру (з 15.12.2022 Дніпровське управління Київського міського центру звернулась громадянка ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) з заявами про надання (поновлення) статусу безробітної та про призначення (поновлення) виплати допомоги по безробіттю.

Відповідно до статті 43 Закону України «Про зайнятість населення», частини першої статті 22 та частини першої статті 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», наказом Дніпровської районної філії Київського міського центру зайнятості № НТ201215 від 15.12.2020 гр. ОСОБА_2 надано статус безробітної та призначено виплату допомоги по безробіттю з 15.12.2020.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 гр. ОСОБА_2 померла, про що 10.05.2021 складено відповідний актовий запис № 11587 Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) та видано свідоцтво про смерть серія НОМЕР_4 (т. 1, а.с. 12).

Разом з цим відповідно до наказу Дніпровської районної філії Київського міського центру зайнятості від 10.06.2021 № НТ210610 «Про прийняття рішень службою зайнятості, передбачених Законами України «Про зайнятість населення», «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття та нормативними актами щодо їх застосування», наказано припинити виплату допомоги по безробіттю гр. ОСОБА_2 у зв`язку з невідвідуванням без поважних причин центру зайнятості протягом 30 робочих днів з дати прийняття рішення про таке відвідування відповідно до абзацу другого підпункту 2 пункту 30 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 вересня 2018 року № 792 (далі оскаржуване та/або спірне рішення, наказ).

Між тим матеріалами справи підтверджено, що позивач звернулась до центру зайнятості з заявою від 29.06.2021 (вх. № Л-21/266-3ВГ/21 від 15.07.2021), в якій просила згідно зі статтею 37 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», з огляду на смерть її матері ОСОБА_2 , з якою вони проживали разом однією сім`єю, виплатити позивачу суму недоотриманого на день смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) матерів матеріального забезпечення (т. 1, а.с. 17-18).

Листом від 23.07.2021 № 266.5-2061/21 відповідач повідомив заявника про те, що реєстрація безробітної гр. ОСОБА_2 припинена наказом від 10.06.2021, у зв`язку з невідвідуванням без поважних причин центру зайнятості протягом 30 робочих днів відповідно до абзацу другого підпункту 2 пункту 30 Порядку з 24.04.2021.

У листі наголошено, що на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 вже не перебувала на обліку в службі зайнятості як безробітна (реєстрація припинена 24.04.2021), відтак підстави для зміни прийнятих рішень Дніпровською районною філією Київського міського центру зайнятості відсутні.

Позивач, як член сім`ї (донька) померлої гр. ОСОБА_2 вважає спірне рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню. При цьому ОСОБА_1 наполягає на наявності в неї права стосовно виплати недоодержаної суми матеріального забезпечення на випадок безробіття у разі смерті безробітного своєї матері.

Вирішуючи спір по суті, суд керується положеннями чинного законодавства, яке діяло станом на час виникнення спірних правовідносин та звертає увагу на наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Зазначені норми означають, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

У той же час, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

У Рішенні від 7 листопада 2018 року № 9-р/2018 Конституційний Суд зазначив, що право громадян на соціальний захист є комплексним, його зміст визначають як Конституція, так і закони України. Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України складовими права громадян на соціальний захист є право на забезпечення їх у разі: 1) повної, часткової або тимчасової втрати працездатності; 2) втрати годувальника; 3) безробіття з незалежних від них обставин; 4) старості; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Крім того, у Рішенні від 28 квітня 2009 року № 9-рп/2009 Конституційний Суд України дійшов наступних висновків, що соціальний захист пов`язується з неможливістю мати заробіток (трудовий дохід), його втратою чи недостатнім рівнем життєвого забезпечення громадянина і непрацездатних членів його сім`ї, зокрема у випадку безробіття як соціально-економічного явища.

Загальнообов`язкове державне соціальне страхування становить систему прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом, громадянами, а також бюджетних та інших джерел, передбачених законом (стаття 1 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування) (16/98-ВР) (далі Основи). Держава є гарантом забезпечення застрахованих осіб та надання їм відповідних соціальних послуг (частина друга статті 8 Закону)

(1533-14). Державні гарантії реалізації застрахованими громадянами своїх прав та законодавче визначення умов і порядку здійснення загальнообов`язкового державного соціального страхування є принципами загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 5 Основ) (16/98-ВР).

Відповідно до Конституції України (254к/96-ВР) і Основ (16/98-ВР) Закон (1533-14) визначив правову базу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян, зокрема на випадок безробіття. Загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - це система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття (пункт 1 статті 1 Закону) (1533-14). Одним із принципів, за яким здійснюється страхування на випадок безробіття, є надання державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав (стаття 2 Закону) ( 1533-14 ).

Також Європейською соціальною хартією (переглянутою), ратифікованою із заявами Законом № 137-V від 14 вересня 2006 року (далі - Хартія), встановлено, зокрема, гарантії захисту працюючих у випадку звільнення. Так, відповідно до пункту 24 частини І Хартії сторони визнають метою своєї політики, яку вони запроваджуватимуть усіма відповідними засобами як національного, так i міжнародного характеру, досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися такі права та принципи: усі працівники мають право на захист у випадках звільнення.

Відповідно до пункту b) статті 24 (Право на захист у випадках звільнення) Розділу 2 Хартії з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов`язуються визнати право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу. Крім того, пунктом четвертим статті 24 частини ІІ Додатку до Хартії встановлюється, що компенсація або інша відповідна допомога у випадку звільнення без поважних причин визначається національними законами або правилами, колективними договорами або іншими засобами, що відповідають національним умовам.

Крім цього відповідно до «Цілей сталого розвитку» (ЦСР, відомі також як Глобальні цілі) - ключові напрямки розвитку країн, що були ухвалені на Саміті ООН зі сталого розвитку. Вони замінили Цілі розвитку тисячоліття, термін яких закінчився наприкінці 2015 року. ЦСР ухвалені на період від 2015 до 2030 року і нараховують 17 Глобальних цілей, яким відповідають 169 завдань. Офіційний документ (резолюція) Генеральної Асамблеї ООН «Перетворення нашого світу: Порядок денний в області сталого розвитку на період до 2030 року» (англ. Transforming our world: the 2030 Agenda for Sustainable Development) від 25 вересня 2015 року оголошується новий план дій, метою яких є виведення світу на траєкторію сталого та життєстійкого розвитку. Так, відповідно до статті 9 Цілі сталого розвитку сприяють сталому економічному зростанню, підвищенню рівня продуктивності і використанню технологічних інновацій. Важливою передумовою є стимулювання підприємництва і створення робочих місць, а також ефективні заходи задля викорінення примусової праці, рабства і торгівлі людьми. Відповідно до цих завдань, мета полягає у забезпеченні повної і продуктивної зайнятості та гідної праці для всіх жінок і чоловіків до 2030 року.

З аналізу вищезазначених положень Конституції України, Рішень Конституційного Суду України, Європейської соціальної хартії (переглянутої) та «Цілей сталого розвитку» можна дійти висновку, що право на захист від безробіття, у тому числі право на отримання допомоги по безробіттю, є одним із найважливіших соціально-економічних прав людини, реалізація якого забезпечується на міжнародному та національному рівнях шляхом прийняття відповідних нормативних актів.

Відповідно до пункту 1, 2 частини першої статті 1 Закону № 1533-III загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття

(далі - страхування на випадок безробіття) - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття; суб`єкти страхування на випадок безробіття - застраховані особи, а у випадках, передбачених цим Законом, також члени їх сімей та інші особи, страхувальники та страховик.

Згідно з частиною першою статті 22 Закону № 1533-III право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до частини четвертої статті 22 Закону № 1533-III загальна тривалість виплати допомоги по безробіттю не може перевищувати 360 календарних днів протягом двох років, а для осіб, зазначених у частині другій статті 6 цього Закону та абзаці третьому частини четвертої статті 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", - 180 календарних днів.

Для осіб передпенсійного віку (за 2 роки до настання права на пенсію) тривалість виплати допомоги по безробіттю не може перевищувати 720 календарних днів.

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 34 Закону № 1533-III Фонд зобов`язаний виплачувати забезпечення та надавати соціальні послуги, передбачені цим Законом.

Разом з цим положеннями частини першої статті 36 Закону № 1533-III встановлено, що застраховані особи мають право брати участь в управлінні страхуванням на випадок безробіття через своїх представників відповідно до цього Закону.

Застраховані особи, яким виплачується забезпечення та надаються соціальні послуги за цим Законом, мають право на судовий захист своїх прав.

Згідно з частиною сьомою статті 23 Закону № 1533-III порядок надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері праці, трудових відносин та зайнятості населення, за погодженням з правлінням Фонду.

Так процедуру реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, філією центру зайнятості Автономної Республіки Крим, обласного, Київського та Севастопольського міського центру зайнятості, а також міським, районним, міськрайонним центром зайнятості державної служби зайнятості (далі - центр зайнятості) визначає Порядок реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 вересня 2018 року № 792 (далі Порядок № 792).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 792 реєстрація безробітного - надання особі, яка шукає роботу, статусу зареєстрованого безробітного; припинення реєстрації безробітного - позбавлення особи (втрата особою) статусу зареєстрованого безробітного.

Згідно з пунктом 28 Порядку № 792 зареєстрований безробітний відповідно до свого індивідуального плану працевлаштування зобов`язаний відвідувати центр зайнятості, в якому він зареєстрований, не рідше ніж один раз на 30 календарних днів, крім випадків, що сталися внаслідок надзвичайної ситуації або встановленого карантину, з пред`явленням паспорта громадянина України чи іншого документа, що посвідчує особу або підтверджує її спеціальний статус, та трудової книжки, а в період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, фактично підтверджувати свій намір перебувати у статусі зареєстрованого безробітного будь-якими засобами комунікації.

Зареєстрований безробітний, який з поважної причини не зміг звернутися до центру зайнятості у строк, установлений кар`єрним радником для відвідування, повинен відвідати центр зайнятості не пізніше ніж у день, що настає після закінчення дії обставин, що склалися у зв`язку з поважною причиною, за умови підтвердження її наявності відповідними документами. У разі коли такий день припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, зареєстрований безробітний повинен звернутися до центру зайнятості у перший робочий день, що настає за ним.

Поважними причинами, наявність яких підтверджена відповідними документами, є хвороба громадянина, смерть членів його сім`ї та родичів, догляд за хворою дитиною віком до 14 років, відвідування лікарні, судових та правоохоронних органів, районних військкоматів, інших державних установ та інші обставини, які унеможливлюють відвідування центру зайнятості.

Дата наступного відвідування зареєстрованим безробітним центру зайнятості, в якому він зареєстрований, встановлюється кар`єрним радником не рідше ніж один раз на 30 календарних днів з урахуванням ситуації, яка склалася на регіональному ринку праці, за погодженням із зареєстрованим безробітним, що зазначається в додатку до персональної картки, та може бути відстрочена більш як на 30 календарних днів у зв`язку з поданням:

довідки-виклику на сесію та заяви зареєстрованого безробітного про невідвідування центру зайнятості протягом періоду сесії чи захисту дипломної роботи в разі навчання за заочною чи вечірньою формою у закладах освіти не за направленням центру зайнятості (до наступного робочого дня після закінчення сесії чи захисту дипломної роботи з урахуванням часу, необхідного для проїзду від місця навчання);

повістки про призов на навчальні або перевірочні збори у Збройні Сили відповідно до Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (до наступного робочого дня після закінчення зборів з урахуванням часу, необхідного для проїзду від місця зборів);

заяви про надання дозволу не відвідувати центр зайнятості у зв`язку із:

санаторно-курортним лікуванням (для осіб, звільнених з військової служби після участі у проведенні антитерористичної операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення), що підтверджується документом про проходження такого лікування;

проходженням психологічної реабілітації та професійної адаптації (для осіб, звільнених з військової служби після участі у проведенні антитерористичної операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення), що підтверджується документом про проходження такої реабілітації та професійної адаптації;

оздоровленням та літнім відпочинком дітей віком до 14 років (перерва між відвідуваннями може становити 40 календарних днів один раз протягом календарного року).

Аналіз викладеного дає суду дійти до висновку, що зареєстрований безробітний відповідно до свого індивідуального плану працевлаштування зобов`язаний відвідувати центр зайнятості, в якому він зареєстрований, не рідше ніж один раз на 30 календарних днів.

Виключенням з цього випадку є ті випадки, що сталися внаслідок надзвичайної ситуації або встановленого карантину, з пред`явленням паспорта громадянина України чи іншого документа, що посвідчує особу або підтверджує її спеціальний статус, та трудової книжки.

При цьому в період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, зареєстрований безробітний має право фактично підтверджувати свій намір перебувати у статусі зареєстрованого безробітного будь-якими засобами комунікації.

Відповідно до Додатка 1 до Персональної картки № 00021 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) відвідування громадянкою ОСОБА_2 центру зайнятості було заплановано на 23.04.2021.

Наступна дата відвідування громадянкою ОСОБА_2 центру зайнятості запланована кар`єрним радником на 13.05.2021.

З листа Київського міського центру зайнятості від 23.07.2021 № 266.5-2061/21, наданого у відповідь на звернення позивача (доньки гр. ОСОБА_2 ) від 29.06.2021 (вх. № Л-21/266-3ВГ/21) слідує, що 23.04.2021 ОСОБА_2 в телефонному режимі підтвердила намір здійснювати пошук роботи.

Отже, ОСОБА_2 відповідно до абзацу першого пункту 28 Порядку № 792 виконала вимоги підтвердження свого наміру перебувати у статусі зареєстрованого безробітного в телефонному режимі.

Водночас як вже було зауважено судом вище, 09.05.2021 гр. ОСОБА_2 померла, про що 10.05.2021 складено відповідний актовий запис № 11587 Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) та видано свідоцтво про смерть серія НОМЕР_4 (т. 1, а.с. 12).

Отже, гр. ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто до наступної визначеної кар`єрним радником дати відвідування центру зайнятості 13.05.2021.

Згідно з підпунктом 2 пункту 30 Порядку № 792 центр зайнятості припиняє реєстрацію безробітного у разі невідвідування зареєстрованим безробітним без поважних причин центру зайнятості: протягом 30 робочих днів з дати прийняття рішення про таке відвідування, а у період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, - з дати останнього фактичного підтвердження безробітним наміру перебувати у статусі безробітного будь-якими засобами комунікації (крім тих, що беруть участь у громадських та інших роботах тимчасового характеру, проходять професійне навчання за направленням центру зайнятості, зайняті працею, пов`язаною з організацією підготовки та проведенням виборів Президента України, народних депутатів України, місцевих виборів) (реєстрація припиняється з наступного дня після останнього фактичного відвідування центру зайнятості або останнього фактичного підтвердження безробітним наміру перебувати у статусі безробітного в центрі зайнятості будь-якими засобами комунікації.

Рішення про припинення реєстрації безробітного у такому випадку приймається на 31 робочий день).

Аналіз викладеного, у взаємозв`язку з положеннями абзацу першого пункту 28 Порядку № 972 та враховуючи встановлені фактичні обставини справи, дає суду підстави дійти до висновку, що гр. ОСОБА_2 23.04.2021 підтвердила свій намір перебувати у статусі безробітного в центрі зайнятості, проте до настання наступної дати запланованого візиту до центру зайнятості 13.05.2021 померла ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Наведене, на переконання суду, свідчить про відсутність підстав для застосування відповідачем підпункту 2 пункту 30 Порядку № 972.

Суд зауважує, що відповідно до абзацу двадцять другого підпункту 1 пункту 30 Порядку № 972 центр зайнятості припиняє реєстрацію безробітного з дня смерті зареєстрованого безробітного або визнання його за рішенням суду померлим, безвісно відсутнім, недієздатним чи обмежено дієздатним.

З огляду на викладене, суд вважає, що припинення реєстрації безробітного -

гр. ОСОБА_2 повинно було бути здійснено відповідачем з 09.05.2021, тобто з дати її смерті, на підставі положень абзацу двадцять другого підпункту 1 пункту 30 Порядку № 972.

Суд наголошує, що спірний наказ прийнято відповідачем 10.06.2021, тобто через 1 місяць 1 день після смерті безробітної гр. ОСОБА_2 .

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У розрізі встановлених обставин справи не можливо стверджувати про відповідність спірного рішення критеріям, що встановлені частиною другою статті 2 КАС України, оскільки обставини неповажності невідвідування ОСОБА_2 центру зайнятості відсутні.

Отже, суд приходить до висновку, що спірне рішення наказ від 10.06.2021 № НТ210610 «Про прийняття рішень службою зайнятості, передбачених Законами України «Про зайнятість населення», «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття та нормативними актами щодо їх застосування» стосовно припинення виплати допомоги по безробіттю гр. ОСОБА_2 у зв`язку з невідвідуванням без поважних причин центру зайнятості протягом 30 робочих днів з дати прийняття рішення про таке відвідування відповідно до абзацу другого підпункту 2 пункту 30 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 вересня 2018 року № 792 є таким, що підлягає скасуванню.

Вирішуючи позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача вчинити певні дії, суд зауважує наступне.

Згідно з частиною першою статті 37 Закону № 1533-III суми матеріального забезпечення на випадок безробіття, що належать безробітному відповідно до цього Закону і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, виплачуються непрацездатним особам, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання.

Такими непрацездатними особами є:

діти, які не досягли 18 років, учні та студенти (курсанти, слухачі, стажисти) очної форми навчання - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ними 23 років;

один із батьків або дружина (чоловік) померлого чи інший член сім`ї, якщо він не працює та доглядає дітей, братів, сестер або онуків померлого, які не досягли 8 років;

неповнолітні діти, на утримання яких померлий виплачував або був зобов`язаний виплачувати аліменти.

Відповідно до частини другої статті 37 Закону № 1533-III батькам, дружині (чоловіку), а також членам сім`ї, які проживали разом з безробітним на день його смерті, сума недоодержаного матеріального забезпечення на випадок безробіття виплачується і в тому разі, якщо вони не належать до кола непрацездатних осіб, які перебували на утриманні померлого.

Частиною четвертою статті 37 Закону № 1533-III регламентовано, що виплата здійснюється у разі, якщо звернення за належною до виплати сумою матеріального забезпечення на випадок безробіття надійшло не пізніше 6 місяців після смерті безробітного.

Аналіз викладеного дає суду підстави дійти до висновку, що члени сім`ї, які проживали разом з безробітним на день його смерті маю право на виплату недоодержаного матеріального забезпечення на випадок безробіття померлої особи безробітного і в тому разі, якщо вони не належать до кола непрацездатних осіб, які перебували на утриманні померлого.

Реалізація такого права можлива за умови звернення члена сім`ї, який проживав разом з безробітним на день його смерті не пізніше 6 місяців після смерті безробітного.

Позивачем дотримано вимоги, визначені частинами другою та четвертою статті 37 Закону № 1533-III, відтак враховуючи протиправність оскаржуваного рішення, ОСОБА_1 має право на виплату недоодержаної суми матеріального забезпечення на випадок безробіття у разі смерті безробітного, її матері ОСОБА_2 .

Одночасно, суд зауважує, що позивачем заявлено вимоги стосовно виплати недоодержаної суми матеріального забезпечення на випадок безробіття за період березень 2021 квітень 2021 року.

Згідно з наданими письмовими поясненнями відповідача, ОСОБА_2 виплачено допомогу по безробіттю наступним чином:

1) у сумі 7 040,14 грн (за період з 10.02.2021 по 03.03.2021, дата перерахування коштів до банку 02.04.2021);

2) у сумі 7 615,49 грн (за період з 04.03.2021 по 29.03.2021, дата перерахування коштів до банку 05.05.2021);

3) у сумі 2 401,81 грн (за період з 30.03.2021 по 06.04.2021, дата перерахування коштів до банку 12.05.2021);

4) у сумі 4 842,67 грн (за період з 07.04.2021 по 22.04.2021, дата перерахування коштів до банку 10.06.2021);

5) у сумі 375,31 грн (індексація за період з 01.04.2021 по 06.04.2021, дата зарахування коштів до банку 19.07.2021).

Окреслене також підтверджується Додатком 4 до персональної картки

№ 00021 (РНОКПП: НОМЕР_3 ).

Також згідно з довідкою, виданою Дніпровською районної філією Київського міського центру зайнятості від 15.06.2021 № 266.1-1697/21 сума нарахувань ОСОБА_2 складає: за лютий 2021 року 9080,00 грн; за березень 2021 року 9080,01, квітень 7033,98 грн (т. 1, а.с. 15).

Відповідно до частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Позиція Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 245 КАС України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 14 серпня 2018 року у справі №820/5134/17, від 28 лютого 2020 року у справі №806/3304/18, від 16 листопада 2020 року у справі № 640/5615/19, від 4 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 14 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20 та від 23 грудня 2021 року у справі №480/4737/19.

При цьому адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2021 року у справі

№ 480/4737/19 та від 8 лютого 2022 року у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Суд також звертає увагу, що Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засада ефективності захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві знайшла своє безпосереднє закріплення у положеннях КАС України.

Зокрема, вимога ефективності міститься у таких нормах КАС України: частинах першій та другій статті 2 (завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень; у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, розсудливо); частині другій статті 5 (захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень); абзаці 2 частини другої статті 9 (суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень); частині четвертій статті 242 (судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень); частині четвертій статті 245 (у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд).

Важливим є те, що КАС України орієнтує відповідачів (суб`єктів владних повноважень) забезпечувати ефективний захист прав і свобод до моменту ініціювання особою судового провадження, так відповідно до частини другої статті 17 КАС України особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення позову.

З цього слідує, що ефективно працююча система суб`єктів владних повноважень (головним чином, органів виконавчої гілки влади та органів місцевого самоврядування) є тим механізмом, який ефективно захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, що мінімізує можливість виникнення спорів у публічно-правовій сфері та, відповідно, робить непотрібним звернення до адміністративного суду; частина друга статті 2 КАС України орієнтує відповідачів (суб`єктів владних повноважень) забезпечувати ефективний захист та зобов`язує, у разі порушення таких прав, свобод чи інтересів, поновити їх до моменту ініціювання особою судового провадження.

При цьому адміністративний суд, зберігаючи самостійність і незалежність, діє не відособлено, а разом із законодавчою та виконавчою гілкою влади, які приймають власні рішення (обов`язкові до виконання), а також володіють гарантованою Конституцією України власною незалежністю та компетентністю.

Крім того важливо, що завданням суду у спорах, що виникають із публічно-правових відносин, в яких індивідуальне право особи (можливість реалізації майнових прав, зокрема права на соціальний захист, свобода використання власності у незаборонений спосіб, право на безперешкодну підприємницьку діяльність тощо) конкурує із суспільними (публічними) інтересами, є забезпечення необхідного балансу між суспільними (публічними) та приватними інтересами; ефективним може вважатися такий спосіб захисту порушеного права, при обранні якого обов`язково враховується суспільний (публічний) інтерес.

Отже, аналіз положень КАС України дає підстави для висновку, що ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Усі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Вищезазначені висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 18 жовтня 2018 року у справах №822/584/18, №806/1316/18, від 23 листопада 2018 року у справі №826/8844/16, від 20 грудня 2018 року у справі №524/3878/16-а та від 25 жовтня 2022 року справі № 200/13288/21.

Беручи до уваги викладене, суд вважає, що належним та ефективним захистом порушеного права позивача є зобов`язання Київського міського центру зайнятості нарахувати належні до виплати грошові кошти ОСОБА_2 , які не були нараховані ОСОБА_4 до 08.05.2021 та виплатити ОСОБА_1 недоодержану ОСОБА_2 суму матеріального забезпечення на випадок безробіття у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 .

Суд наголошує, що адміністративний позов підлягає до задоволення саме у наведений вище спосіб.

Відповідно до частини 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями частини 1 статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення адміністративного позову в цілому.

Відповідно до частини 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно з частиною 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір у сумі 1073,60, що підтверджується копією платіжної інструкції, яка наявна в матеріалах справи (т. 1, а.с. 27а).

Оскільки адміністративний позов підлягає до задоволення, то сума сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Дніпровської районної філії Київського міського центру зайнятості від 10.06.2021 № НТ210610 «Про прийняття рішень службою зайнятості, передбачених Законами України «Про зайнятість населення», «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття та нормативними актами щодо їх застосування», яким припинено виплату допомоги по безробіттю гр. ОСОБА_2 у зв`язку з невідвідуванням без поважних причин центру зайнятості протягом 30 робочих днів з дати прийняття рішення про таке відвідування відповідно до абзацу другого підпункту 2 пункту 30 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 вересня 2018 року № 792.

3. Зобов`язати Київський міський центр зайнятості нарахувати належні до виплати грошові кошти ОСОБА_2 , які не були нараховані ОСОБА_2 до 08.05.2021 та виплатити ОСОБА_1 недоодержану ОСОБА_2 суму матеріального забезпечення на випадок безробіття у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 .

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Київського міського центру зайнятості (01033, м. Київ, вул. Жилянська, б. 47б, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.