Справа № 460/21894/25
Суддя: Д.П. Зозуля
Дата ухвалення: 2025-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

18 грудня 2025 року м. Рівне №460/21894/25

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Зозулі Д.П. за участю секретаря судового засідання Минько Н.З. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Курило Роман Миколайович,

відповідача: представник Адамчо Володимир Святославович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВідділу державної виконавчої служби у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови про арешт майна боржника від 05.08.2025 ВП№78777645, якою накладено арешт на земельну ділянку кадастровий номер: :01:000:0752, площа (га): 0.8305, Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:060; приміщення стоматологічного кабінету (I поверх), загальна площа (кв.м): 60.1, адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:101 та зобов`язання зняти арешт, накладений на майно на підставі вказаної постанови від 05.08.2025 ВП №78777645.

На обґрунтування позовної заяви зазначено, що при виконанні вироку Яворівського районного суду Львівської області від 24.10.2024 у справі №944/4994/24 в частині конфіскації майна органом державної виконавчої служби незаконно накладено арешт на його майно. Повідомлено, що 05.08.2025 в межах виконавчого провадження №78777645 арештовано, описано та ініційовано заходи щодо примусової реалізації майна позивача набутого у порядку спадкування через 8 місяців після проголошення вироку про конфіскацію майна, що суперечить вимогам чинного законодавства. Вважає дії відповідача протиправними, а оскаржувану постанову безпідставною і такою, що підлягає скасуванню. З огляду на наведене просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 08.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та у порядку статті 287 КАС України призначено судове засідання на 17.12.2025.

На адресу суду надійшов відзив на позов, у якому відповідач позовні вимоги не визнав. На обґрунтування заперечень зазначено, що будь-яких порушень в порядку виконання виконавчого провадження №78777645 та в процедурі звернення стягнення на майно боржника державним виконавцем не допущено, оскільки право власності на нерухоме майно, на яке накладено арешт, виникло з часу виникнення відповідного правочину, а саме з моменту відкриття спадкової справи та реєстрації нотаріусом заповіту на спадщину. Вважає, що в межах спірних правовідносин діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені чинним законодавством, а тому просив у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою суду від 17.12.2025 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі третьої особи.

В судовому засіданні 17.12.2025 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, визначених у позові.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову та просив в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши заяви по суті та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Вироком Яворівського районного суду Львівської області у справі №944/4994/24 від 24.10.2024, який набрав законної сили 26.11.2024, затверджено угоду про визнання винуватості від 30.08.2024, укладену між прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону Бугара Д.Р., якому на підставі ст.37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні № 0001394 від 29.08.2024 з одного боку, та обвинуваченим у цьому провадженні ОСОБА_1 , у присутності захисника адвоката Цуняка В.Й. з іншого боку.

Визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.189 КК України з врахуванням вимог ст.69 КК України, призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з конфіскацією майна.

04.12.2024 на підставі вказаного вироку Яворівським районним судом Львівської області видано виконавчий лист №944/4994/24, який в подальшому було пред`явлено до виконання до Відділу ДВС у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (ВП №78777645).

Так, 05.08.2025 старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №944/4994/24, виданого 04.12.2024, Яворівським районним судом Львівської області.

З відкриттям виконавчого провадження державним виконавцем сформовано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо зареєстрованого за боржником нерухомого майна та встановлено, що боржнику на праві власності належать земельна ділянка кадастровий номер: :01:000:0752, площею 0,8305 га та 1/2 частина приміщення стоматологічного кабінету (I поверх) загальною площею 60,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з цим, 05.08.2025 державним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на майно, що належить боржнику ОСОБА_1 :

- земельну ділянку кадастровий номер: :01:000:0752 Площа (га): 0.8305, Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:060;

- приміщення стоматологічного кабінету (I поверх) Загальна площа (кв.м): 60.1, адреса: АДРЕСА_1 , Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:101.

Вважаючи вказану постанову державного виконавця про накладення арешту на майно протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Згідно з ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до ст.14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України; судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України; невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

За правилами ч. 1 ст. 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу №1 Конвенції (справи Войтенко проти України, Горнсбі проти Греції).

Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (Піалопулос та інші проти Греції, Юрій Миколайович Іванов проти України, Горнсбі проти Греції).

Варто також зауважити, що у справах Шмалько проти України, Іммобільяре Саффі проти Італії ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (до прикладу справа Сук проти України).

Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закону України Про виконавче провадження від 2.06.2016р. за №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).

Так, положеннями ст.1 цього Закону встановлено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.

В силу вимог ч.1 та п.1 ч.2 ст.18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

За правилами п.1 ч.1 ст.26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Пунктом 1 ч. 4 ст. 26 Закону №1404-VІІІ визначено, що під час пред`явлення виконавчого документа до виконання подаються: у разі виконання рішення про конфіскацію майна у кримінальному провадженні - копії опису майна і відповідного судового рішення. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опис майна не проводився.

Згідно з ч. 7 ст. 26 Закону №1404-VІІІ у разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронні гаманці в емітентах електронних грошей, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти/електронні гроші боржника.

У разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону.

Відповідно до положень ст. 56 Закону №1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

Про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника.

У разі прийняття виконавцем рішення про обмеження права користування майном, здійснення опечатування або вилучення його у боржника та передачі на зберігання іншим особам проведення опису є обов`язковим.

У постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника обов`язково зазначаються: 1) якщо опису підлягає земельна ділянка - її розмір, цільове призначення, наявність комунікацій тощо; 2) якщо опису підлягає будівля, споруда, приміщення, квартира - загальна площа, кількість кімнат (приміщень), їх площа та призначення, матеріал стін, кількість поверхів, поверх або поверхи, на яких розташоване приміщення (квартира), інформація про підсобні приміщення та споруди, ідентифікатор закінченого будівництвом об`єкта (для об`єктів, яким присвоєно ідентифікатор до проведення опису); 3) якщо опису підлягає транспортний засіб - марка, модель, рік випуску, об`єм двигуна, вид пального, пробіг, комплектація, потреба у ремонті, колір тощо; 4) якщо опису підлягає об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості - ідентифікатор об`єкта будівництва (закінченого будівництвом об`єкта) (для об`єктів, яким присвоєно ідентифікатор до проведення опису).

Копія постанови про опис та арешт майна (коштів) надається сторонам виконавчого провадження.

Перешкоджання вчиненню виконавцем дій, пов`язаних із зверненням стягнення на майно (кошти) боржника, порушення заборони виконавця розпоряджатися або користуватися майном (коштами), на яке накладено арешт, а також інші незаконні дії щодо арештованого майна (коштів) тягнуть відповідальність, установлену законом.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що арешт майна є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону №1404-VІІІ підлягає примусовому виконанню.

Водночас, суд враховує, що виконавче провадження №78777645, в якому винесено оскаржувану постанову про накладення арешту на майно від 05.08.2025, стосується примусового виконання виконавчого листа, виданого на виконання вироку у кримінальній справі в частині конфіскації майна позивача на користь держави.

Так, відповідно до ст. 59 Кримінального кодексу України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються.

Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу. Перелік майна, що не підлягає конфіскації, визначається законом України.

Порядок виконання покарання у виді конфіскації майна визначено ст. 48 Кримінально-виконавчого кодексу України, відповідно до якої суд, який постановив вирок, що передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий лист, копію опису майна і копію вироку для виконання органу державної виконавчої служби, про що сповіщає відповідну фінансову установу. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опису майна не проводилося. Виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється органом державної виконавчої служби за місцезнаходженням майна відповідно до Закону України "Про виконавче провадження".

Наведеній нормі кореспондують положення ч.ч.1-2 ст.62 Закону №1404-VІІІ, якими передбачено, що виконання рішень про конфіскацію майна здійснюється органами державної виконавчої служби в порядку, встановленому цим Законом. Реалізація конфіскованого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ст. 49 Кримінально-виконавчого кодексу України конфіскації підлягає майно, що є власністю засудженого, в тому числі його частка у спільній власності, статутному фонді суб`єктів господарської діяльності, гроші, цінні папери та інші цінності, включаючи ті, що знаходяться на рахунках і на вкладах чи на зберіганні у фінансових установах, а також майно, передане засудженим у довірче управління.

Не підлягає конфіскації майно, що належить засудженому на правах приватної власності чи є його часткою у спільній власності, необхідне для засудженого та осіб, які перебувають на його утриманні. Перелік такого майна визначається законом України.

Спори, пов`язані з конфіскацією майна, вирішуються в порядку, встановленому законом.

Таким чином, виконання покарання у вигляді конфіскації майна здійснюється органом державної виконавчої служби, зокрема, з такими особливостями. Державний виконавець отримує від суду, який постановив вирок наступні документи: 1) якщо опис майна проводився - виконавчий лист, копію вироку та копію опису майна; 2) якщо опис майна не проводився - виконавчий лист, копію вироку та довідку про те, що опис майна не проводився. На підставі отриманих від суду документів державний виконавець приймає рішення про відкриття виконавчого провадження в порядку, передбаченому Законом №1404-VІІІ.

У першому випадку, якщо опис майна вже проводився, державний виконавець перевіряє наявність зазначеного в описі майна і вживає заходи щодо виявлення іншого майна засудженого, яке підлягає конфіскації. У випадку виявлення такого майна, державний виконавець включає його до опису.

У другому випадку, якщо опис майна не проводився, державний виконавець здійснює виконавчі дії, спрямовані на виявлення майна засудженого, що підлягає конфіскації і після його виявлення здійснює опис майна, про що складає відповідну постанову.

Особливість справи, що розглядається, полягає у тому, що виконавче провадження здійснювалося з метою забезпечення виконання судового рішення, що передбачало конфіскацію майна, яке є власністю засудженого, як додаткового покарання, визначеного ст.59 КК України. Отже, оскільки конфіскація майна є додатковим видом покарання, то вона направлена саме на майно, яке було набуте винною особою до винесення відповідного вироку суду.

Судом встановлено, що після надходження для примусового виконання виконавчого листа 944/4994/24, виданого 04.12.2024, Яворівським районним судом Львівської області, державний виконавець відкрив виконавче провадження та почав вчиняти виконавчі дії, спрямовані на виявлення майна засудженого, зокрема, надіслав відповідні запити для перевірки в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно для накладення на нього арешту.

Так, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_1 належить на праві власності земельна ділянка, кадастровий номер: :01:000:0752, площею 0.8305 га, реєстраційний номер 060 та 1/2 приміщення стоматологічного кабінету (I поверх) загальною площею 60.1 кв.м за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 101.

Водночас, позивач стверджує, що на таке майно не може бути накладено арешт, оскільки право власності на 1/2 частину приміщення стоматологічного кабінету набуте ним на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.06.2025, та зареєстроване у Державному реєстрі речових прав 27.06.2025, тобто після проголошення вироку Яворівського районного суду Львівської області від 24.10.2024. Також повідомлено, що зазначена вище земельна ділянка належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.10.2024, яке він зареєстрував у встановленому законом порядку.

Поряд з цим, такі твердження позивача суд оцінює критично та відхиляє як безпідставні, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (ст.1218, ст.1231 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Положеннями ст.1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.3 ст.1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України).

Разом з тим, в силу вимог ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно з ч.1 ст.1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Водночас, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст.1296 ЦК України).

При цьому, законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22.04.2024 у справі № 346/2744/21).

Системний аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, і такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. У разі, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна.

Висновки аналогічного змісту викладені у постановах Верховного Суду від 23.07.2025 у справі № 462/6683/24, від 22.03.2023 у справі №463/6829/21-ц, від 03.09.2025 у справі № 205/3457/24.

Таким чином, суд зауважує, що хоча право власності на спірний стоматологічний кабінет і земельну ділянку позивач оформив у встановленому законом порядку пізніше, однак право власності на такі об`єкти виникло ще з часу відкриття спадщини. З моментом державної реєстрації права власності на такі об`єкти нерухомого майна пов`язується лише право розпоряджатися успадкованим майном.

Як встановлено судом з матеріалів справи та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 успадкував 1/2 частини приміщення стоматологічного кабінету (I поверх), загальною площею 60,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області 20.12.2021 за реєстровим номером №593, після смерті його матері ОСОБА_2 21.11.2024.

Тобто право власності на вказаний кабінет позивач набув з 21.11.2024, з часу відкриття спадщини.

Згідно з матеріалами справи, позивач володіє земельною ділянкою на підставі свідоцтва про право на спадщину №1344, виданого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу 28.10.2024. Спадкодавцем вказаної земельної ділянки була бабуся позивача - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, право власності на цю земельну ділянку позивач набув з 23.09.2023, з часу відкриття спадщини.

Встановлені обставини справи в їх сукупності свідчать, що як на момент винесення державним виконавцем оскаржуваної у даній справі постанови від 05.08.2025, так і на час проголошення вироку Яворівського районного суду Львівської області від 24.10.2024 у справі №944/4994/24 щодо позивача, об`єкти нерухомого майна, на які було накладено арешт, належали йому на праві власності. Отже, відповідач, приймаючи вказані постанови діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені чинним законодавством, постанови про арешт майна боржника від 05.08.2025 ВП №78777645 відповідають критеріям правомірності, визначеним ч.2 ст.2 КАС України та не підлягають скасуванню.

Щодо вимоги позивача зняти накладений вказаною постановою від 05.08.2025 арешт на його майно, суд зазначає таке.

Порядок зняття арешту з майна визначений ст.59 Закону №1404-VІІІ.

Так, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника та/або з електронних грошей, які знаходяться на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку, небанківських надавачів платіжних послуг документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону.

У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 та підпунктом 2 пункту 10-4 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону;

10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

З огляду на наведене та беручи до уваги ту обставину, що твердження позивача про протиправність накладення арешту на його майно не підтверджено в ході судового розгляду справи, правові підставі для зняття такого арешту з майна позивача відсутні. Жодних доказів наявності інших підстав, передбачених ст.59 Закону №1404-VІІІ, для зняття арешту позивачем суду не надано та матеріали справи не містять.

При цьому, суд враховує, що накладений арешт не обмежує позивача у праві користування власністю, а лише обмежує у праві розпорядження нею. Крім того, у разі зняття арешту, суд фактично перешкодить виконанню вироку Яворівського районного суду Львівської області від 24.10.2024 у справі №944/4994/24, позаяк ст.56 Закону №1404-VІІІ чітко встановлює мету застосування щодо боржника такого обмеження як арешт майна і нерозривно пов`язує його з реальним виконанням рішення суду.

Відповідно до ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні даного спору, з огляду на встановлені обставини, дійшов висновку, що дії відповідача вчинені в порядку та у спосіб, що визначені чинним законодавством, в межах наданих йому повноважень, обґрунтовано і правомірно. В той час як порушення прав позивача, про захист яких він просив в судовому порядку, не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду.

За наведеного, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України, у суду відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 287 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинення певних дій - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 18 грудня 2025 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Відділ державної виконавчої служби у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (вул. Замкова, 22А,м. Рівне,Рівненський р-н, Рівненська обл.,33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 35007146)

Суддя Д.П. Зозуля