Справа № 990/244/23
Суддя: Шевцова Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року

місто Київ

справа № 990/244/23

провадження № 11-309заі25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

головуючого судді Уркевича В. Ю.,

судді-доповідачки Шевцової Н. В.,

суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Гімона М. М., Губської О. А., Ємця А. А., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ткача І. В.

розглянула в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 02 липня 2025 року (судді Єресько Л. О., Загороднюк А. Г., Білак М. В., Радишевська О. Р., Мельник-Томенко Ж. М.) у справі адміністративної юрисдикції за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) про стягнення недоотриманої винагороди,

УСТАНОВИЛА:

Вступ

1. Позивачка - діюча суддя, відряджена до ВРП на постійній основі, - оскаржує обмеження її винагороди члена ВРП у розмірі 566 511,44 грн за період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року, застосоване на підставі частин першої та третьої статті 29 Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-IX «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон № 294-IX) у редакції Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон № 553-ІХ), посилаючись на порушення гарантій суддівської незалежності, визначених статтею 130 Конституції України та статтею 135

Закону України № 1402-VIII.

2. Стрижнева правова проблема полягає у визначенні того, чи поширюються конституційні гарантії розміру суддівської винагороди на винагороду члена ВРП, зокрема за умови відрядження діючого судді, та чи мала ВРП правові підстави ігнорувати чинні на той час бюджетні обмеження до моменту визнання їх неконституційними Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020.

3. Велика Палата Верховного Суду, забезпечуючи єдність та сталість судової практики, сформованої у її постановах від 23 травня 2024 року у справі № 990/235/23 та від 08 травня 2025 року у справі № 990/234/23, виснувала, що дії ВРП були правомірними, оскільки ґрунтувалися на чинному законі, а Рішення Конституційного Суду України має винятково перспективну дію. До того ж винагорода члена ВРП не є суддівською винагородою навіть у разі відрядження діючого судді до складу цієї Ради.

4. Підстав змінити усталену практику Велика Палата Верховного Суду не встановила, оскільки статус відрядженого судді не змінює правового режиму винагороди члена ВРП та не звільняє останню від обов`язку дотримуватися загальнообов`язкових приписів бюджетного законодавства.

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий викладпозиції позивачки

5. У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до ВРП, у якому просила:

- визнати протиправними дії ВРП щодо обмеження нарахування та виплати позивачці у період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року винагороди члена ВРП із застосуванням приписів статті 29 Закону № 294-IX у редакції Закону № 553-ІХ;

- стягнути з ВРП на користь позивачки суму недоотриманої винагороди члена ВРП за період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року в розмірі 566 511,44 грн з утриманням із цієї суми визначених законом податків та обов`язкових платежів.

6. Позов мотивувала тим, що у період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року відповідач незаконно обмежував ОСОБА_1 винагороду члена ВРП розміром, що не перевищував 10 розмірів мінімальної заробітної плати, яка встановлена станом на 01 січня 2020 року відповідно до приписів Закону № 553-ІХ, яким Закон № 294-IX доповнений статтею 29, на підставі якої й обмежувалася винагорода, серед інших, членам ВРП. Проте Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20) приписи частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-IX зі змінами визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

7. Зважаючи на те, що розмір винагороди члена ВРП складав розмір посадового окладу судді Верховного Суду, який має визначатися винятково Законом України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), позивачка вважає, що зміна її розміру у спосіб, відмінний від внесення змін до Закону № 1402-VIII, є протиправною, а застосування ВРП під час нарахування та виплати позивачці у період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року винагороди члена ВРП правил частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-IX у редакції Закону № 553-ІХ - порушення гарантій незалежності судді.

8. У цьому аспекті позивачка просила врахувати правові висновки щодо обмежень розміру суддівської винагороди на підставі статті 29 Закону № 294-IX у редакції Закону № 553-ІХ, сформульовані Верховним Судом у постановах від 20 жовтня 2021 року у справі № 580/45201/20, від 05 травня 2022 року у справі № 160/16362/20, від 27 лютого 2023 року у справі № 340/6875/21, в яких Верховний Суд констатував протиправність обмеження розміру суддівської винагороди на підставі статті 29 Закону № 294-IX у редакції Закону № 553-ІХ як такого, що вчинене всупереч приписам статті 130 Конституції України.

9. Згідно з довідкою ВРП від 22 липня 2021 року № 37 розмір виплаченої позивачці у 2020 році винагороди члена ВРП із застосуванням обмежень, визначених статтею 29 Закону № 294-IX у редакції Закону № 553-ІХ, склав 1 875 193,28 грн; розмір винагороди, розрахований без застосування обмежень, визначених статтею 29 Закону № 294-IX у редакції Закону № 553-ІХ, що мав бути виплачений за 2020 рік, складає 2 441 704,72 грн. Отож загальний розмір недоплати за період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року, за розрахунками позивачки, склав 566 511,44 грн (2 441 704,72 грн - 1 875 193,28 грн).

10. Тож оскільки відповідач листом від 19 січня 2022 року № 355/0/9-22 відмовив ОСОБА_1 у задоволенні її заяви від 23 грудня 2021 року про приведення нарахованої їй винагороди члена ВРП за період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року у відповідність до вимог статті 21 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) та статті 135 Закону № 1402-VIII, а також не виплатив ці кошти їй під час звільнення, то позивачка на підставі частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України просить суд стягнути належну їй суму винагороди члена ВРП у зазначеному розмірі.

Обставини справи

11. Постановою від 03 березня 2011 року № 3089-ХІ Верховна Рада України обрала ОСОБА_1 на посаду судді Вищого господарського суду України безстроково.

12. Указом від 21 вересня 2018 року № 287/2018 Президент України перевів позивачку на роботу на посаду судді Господарського суду міста Києва.

13. Рішенням від 19 грудня 2018 року XVI позачерговий з`їзд суддів обрав ОСОБА_1 членом ВРП строком на 4 роки, а 01 травня 2019 року відрядив до ВРП для роботи на постійній основі на час виконання повноважень члена ВРП відповідно до статті 29, частини п`ятої статті 54 Закону № 1402-VIII, статей 5, 6, 21 Закону № 1798-VІІІ.

14. 12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020 року на всій території України установлений карантин.

15. 18 квітня 2020 року набрав чинності Закон № 553-IX, яким Закон № 294-IX доповнено статтею 29 такого змісту: «Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року. […] Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також під час нарахування заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)».

16. У період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року на підставі Закону № 553-ІХ розмір винагороди позивачки як члена ВРП був обмежений десятьма мінімальними заробітними платами станом на 01 січня 2020 року (виплату винагороди у повному обсязі було відновлено з 28 серпня 2020 року), що не заперечують та не спростовують сторони.

17. Рішенням від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020

у справі № 1-14/2020(230/20) Конституційний Суд України визнав правила частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-IX зі змінами такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

18. Згідно з довідкою ВРП від 22 липня 2021 року № 37 розмір виплаченої ОСОБА_1 у 2020 році винагороди члена ВРП із застосуванням обмежень, визначених статтею 29 Закону № 294-IX у редакції Закону № 553-ІХ, склав 1 875 193,28 грн; розмір винагороди, розрахований без застосування обмежень, визначених статтею 29 Закону № 294-IX у редакції Закону № 553-ІХ, що мав бути виплачений за 2020 рік, - 2 441 704,72 грн. Отож загальний розмір недоплати за період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року склав 566 511,44 грн.

19. За наслідками розгляду заяви позивачки від 23 грудня 2021 року про узгодження нарахованої винагороди члена ВРП за період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року відповідно до вимог частини другої статті 21 Закону № 1798-VІІІ та статті 135 Закону № 1402-VIII ВРП листом від 19 січня 2022 року № 355/0/9-22 її повідомила про неможливість виплати іншого розміру винагороди члена ВРП, крім уже виплаченої.

20. Рішенням від 22 липня 2021 року № 1668/0/15-21 ВРП звільнила ОСОБА_1 з посади судді Господарського суду міста Києва у зв`язку з поданням заяви про відставку.

21. ВРП власним рішенням від 22 лютого 2022 року № 162/0/15-22 звільнила позивачку з посади члена ВРП за власним бажанням 23 лютого 2022 року.

22. Наказом від 23 лютого 2022 року № 88-к в. о. голови ВРП відрахував ОСОБА_1 зі штату ВРП та здійснив остаточний розрахунок із нею (без урахування оспорюваної суми).

23. Позивачка вважає, що ВРП під час нарахування та виплати їй винагороди члена ВРП за період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року протиправно обмежила її розмір десятьма мінімальними заробітними платами, тому звернулася до суду із цим позовом.

Стислий виклад змісту рішення суду першої інстанції

24. Рішенням від 02 липня 2025 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду відмовив у задоволенні позову.

25. Суд першої інстанції, застосувавши висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 23 травня 2024 року у справі № 990/235/23 та від 08 травня 2025 року у справі № 990/234/23, виснував, що, здійснюючи ОСОБА_1 виплату винагороди члена ВРП з урахуванням вимог чинних на той час приписів частин першої і третьої статті 29 Закону № 294-IX в редакції Закону № 553-IX, ВРП як орган державної влади діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

26. Позивачка не погодилася із цим рішенням суду та звернулася до Великої Палати Верховного Суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове - про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

27. Позивачка мотивує апеляційну скаргу тим, що оскаржуване судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права через неправильне тлумачення закону; неповно з`ясовані обставини справи; висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

28. На обґрунтування апеляційної скарги позивачка доводить, що з огляду на приписи статті 21 Закону № 1798-VIII, статті 54 Закону № 1402-VIII за нею як діючою суддею зберігаються гарантії матеріального забезпечення, визначені законодавством для суддів. Отримання суддями суддівської винагороди у розмірі, встановленому Законом № 1402-VIII, та членами ВРП у розмірі, установленому Законом № 1798-VIII, є однією з гарантій їх незалежності.

29. Відповідно до частини другої статті 21 Закону № 1798-VIII розмір винагороди члена ВРП встановлюється в розмірі посадового окладу судді Верховного Суду. Згідно із частиною другою статті 135 Закону № 1402-VIII посадовий оклад є складовою суддівської винагороди. Частиною першою статті 135 цього Закону визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

30. Правила статті 135 Закону № 1402-VIII запроваджені на реалізацію приписів частини другої статті 130 Конституції України, відповідно до яких розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. Отже, розмір винагороди члена ВРП встановлюється статтею 21 Закону № 1798-VIII у взаємозв`язку зі статтею 135 Закону № 1402-VIII. Оскільки зміни до законів № 1798-VIII та № 1402-VIII у частинах, які регламентують розмір винагороди члена ВРП та суддівської винагороди у період з квітня до серпня 2020 року, не вносилися, то законних підстав для обмеження виплати такої винагороди (десятьма прожитковими мінімумами) не було.

31. На переконання позивачки, для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 21 Закону № 1798-VIII у взаємозв`язку зі статтею 135

Закону № 1402-VIII, які, попри те, що в часі цей Закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших приписів Закону № 294-ІХ (у редакції

Закону № 553-ІХ). Основний Закон України має найвищу юридичну силу, тож «спеціальність» Закону № 1798-VIII та Закону № 1402-VIII, зокрема їх статей 21 та 135, відповідно, у цьому разі беззастережно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний закон з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх).

32. Позивачка не погоджується з неодмінністю урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2024 року у справі № 990/235/23, оскільки обставини цієї справи не є релевантними справі, що розглядається, бо позивачки в указаних справах мали різний правовий статус (у справі № 990/235/23 позивачка була суддею у відставці, натомість ОСОБА_1 була відряджена до ВРП для роботи на постійній основі на час виконання повноважень члена ВРП як діюча суддя). Відмінності у правовому статусі позивачок зумовлюють різне правозастосування, оскільки на ОСОБА_1 як на діючу суддю (на відміну від членів ВРП, які не є суддями) поширюються гарантії суддівської незалежності, встановлені Конституцією України та законами № 1402-VIII і № 1798-VIII.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

33. Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивачки, у якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 02 липня 2025 року - без змін.

34. Відповідно до пункту 16 частини першої статті 3 Закону № 1798-VIII Вища рада правосуддя здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення своєї діяльності; бере участь у визначенні видатків Державного бюджету України на утримання судів, органів та установ системи правосуддя відповідно до цього Кодексу. Згідно з пунктом 7 частини п`ятої статті 22 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) головний розпорядник бюджетних коштів здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів. Відповідно до частини другої статті 21 Закону № 1798-VIII розмір винагороди члена ВРП встановлюється у розмірі посадового окладу судді Верховного Суду. Розмір винагороди члена ВРП, який є суддею, дорівнює сумі його суддівської винагороди, якщо така сума перевищує розмір посадового окладу судді Верховного Суду. Виплата винагороди членам ВРП провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України.

35. Закон № 553-ІХ набрав чинності 18 квітня 2020 року. Згідно із частиною першою статті 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ) було встановлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року. До того ж у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

36. Відповідно до частини третьої статті 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ) обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також у разі нарахування заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам ВРП, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

37. Надалі Конституційний Суд України ухвалив Рішення від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020, яким визнав, зокрема, такими, що не відповідають Конституції України, зазначені вище приписи частин першої та третьої статті 29 Закону № 294-ІХ.

38. Частина друга статті 152 Конституції України, частина перша статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» визначають, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

39. ВРП повідомила, що жодних правил стосовно іншої дати скасування змін до Закону № 294-ІХ або механізму виплати грошових коштів у частині обмежень винагороди членам ВРП Рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 не містить.

40. Рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення Конституційним Судом України відповідного рішення.

41. З огляду на викладене, керуючись цитованими вище приписами законодавства, ВРП з 28 серпня 2020 року скасувала обмеження під час нарахування винагороди членам ВРП.

42. Частина дванадцята статті 23 БК України визначає, що всі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду (31 грудня відповідного календарного року). Кошти, які не були використані внаслідок застосування статті 29 Закону № 553-ІХ, наприкінці 2020 року повернені до Державного бюджету України.

43. Отже, у період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року членам ВРП винагорода виплачувалась на підставі та відповідно до вимог Закону № 553-ІХ.

44. ВРП також повідомила, що згідно із Законом № 1798-VIII член ВРП отримує винагороду члена ВРП, а не суддівську винагороду в розумінні Закону № 1402-VIII. Стаття 21 Закону № 1798-VIII визначає лише встановлення розміру винагороди, яку ВРП має виплачувати посадовій особі ВРП (члену ВРП). А тому не можна зазначати про тотожність таких понять, як «винагорода члена ВРП» (є однією з гарантій члена ВРП відповідно до Закону № 1798-VIII) та «суддівська винагорода» (є однією з гарантій незалежності суддів відповідно до Закону № 1402-VIII та статті 130 Конституції України).

45. До того ж відповідач наголошує, що рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 990/244/23 відповідає раніше сформованій судовій практиці Великої Палати Верховного Суду в постанові від 08 травня 2025 року у справі № 990/234/23, а апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить жодних нових аргументів, які не були б розглянуті у зазначених аналогічних справах.

46. З огляду на викладене вище, ВРП діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому підстав для визнання протиправними дій ВРП щодо обмеження нарахування та виплати винагороди члена ВРП у період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року немає.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ В СУДІ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

47. Ухвалою від 27 серпня 2025 року Велика Палата Верховного Суду відкрила апеляційне провадження в цій справі, а ухвалою від 01 жовтня 2025 року призначила справу до розгляду в порядку письмового провадження.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

48. Велика Палата Верховного Суду перевірила у межах доводів апеляційної скарги правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробила такі висновки.

Право, що підлягає застосуванню судом

49. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

50. Згідно зі статтею 131 Конституції України в Україні діє ВРП.

51. Преамбулою Закону № 1798-VIII встановлено, що цей Закон визначає статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП.

52. Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 1798-VIII ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

53. ВРП є юридичною особою, видатки на її утримання визначаються окремим рядком у Державному бюджеті України.

54. Згідно з пунктом 16 статті 3 Закону № 1798-VІІІ ВРП здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення своєї діяльності; бере участь у визначенні видатків Державного бюджету України на утримання судів, органів та установ системи правосуддя відповідно до БК України.

55. Пунктом 7 частини п`ятої статті 22 БК України визначено, що головний розпорядник бюджетних коштів здійснює управління бюджетними коштами в межах установлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів.

56. У статті 21 Закону № 1798-VІІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) указано, що розмір винагороди члена ВРП встановлюється у розмірі посадового окладу судді Верховного Суду.

57. Виплата винагороди членам ВРП провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України.

58. Закон про Державний бюджет України - закон, який затверджує Державний бюджет України та містить положення щодо забезпечення його виконання протягом бюджетного періоду (пункт 24 частини першої статті 2 БК України).

59. Закон № 553-ІХ, яким були внесені зміни до Закону № 294-IX, набрав чинності 18 квітня 2020 року. Частиною першою статті 29 Закону № 294-IX (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ) було встановлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, у якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року. До того ж у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки. Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також під час нарахування заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам ВРП, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

60. Згідно із частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Щодо дії в часі рішення Конституційного Суду України та відсутності підстав для його ретроспективного застосування

61. Предметом спору в цій справі визначено протиправність дій ВРП під час здійснення в оскаржуваний період виплати позивачці винагороди члена ВРП, яка є діючою суддею, у розмірі, установленому Законом № 553-ІХ (10 розмірів мінімальної заробітної плати, установленої на 01 січня 2020 року).

62. Керуючись наведеним правовим регулюванням і встановленими Законом № 553-ІХ обмеженнями, ВРП з дати набрання ними чинності 18 квітня 2020 року нараховувала і виплачувала ОСОБА_1 винагороду члена ВРП у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року.

63. Рішенням від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) правила частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-IX зі змінами.

64. Відповідно до резолютивної частини зазначеного рішення приписи Закону № 294-ІХ втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

65. Згідно із частиною другою статті 152 Конституції України та статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

66. Відтак саме з дня ухвалення Конституційним Судом України

Рішення № 10-р/2020 втратили чинність визнані неконституційними правила Закону № 294-IX.

67. З дня втрати чинності наведеними правилами Закону № 294-IX ВРП продовжила нараховувати позивачці винагороду члена ВРП у визначеному Законом № 1798-VІІІ розмірі. Кошти, які не були використані внаслідок застосування приписів статті 29 Закону № 294-IX, наприкінці 2020 року повернуті до Державного бюджету України.

68. У постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 4819/49/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» дає підстави дійти висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини є триваючими і виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України. Тобто рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення. Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого припису, застосованого (не застосованого) судом під час вирішення справи, має значення насамперед як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення подібних справ, а не як підстава для перегляду справи з ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.

69. У постанові від 23 травня 2024 року у справі № 990/235/23 Велика Палата Верховного Суду повторила свою попередню правову позицію і вказала, що у тексті Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 немає приписів, які б дозволили зробити висновок про його поширення на правовідносини, які тривали в період дії статті 29 Закону № 294-IX, тобто це Рішення має пряму (перспективну) дію в часі. За встановлених обставин у справі та відповідного нормативно-правового регулювання Велика Палата Верховного Суду не погодилася з висновками суду першої інстанції про протиправність дій ВРП щодо нарахування позивачці в період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року винагороди члена ВРП у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року. Оскільки в цей період обмежувальні приписи статті 29 Закону № 294-IX у редакції Закону № 553-IX були чинними, то з урахуванням вимог статті 19 Конституції України не можна визнати, що ВРП як орган державної влади діяла не на підставі, чи не в межах повноважень, чи не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

70. Тобто практика Великої Палати Верховного Суду щодо прямої (перспективної) дії рішення Конституційного Суду України є сталою. Ця позиція також наведена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 жовтня 2019 року у справі № 922/1391/18 і від 30 листопада 2020 року у справі № 922/2697/15, Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 21 березня 2023 року у справі № 240/7411/21, Верхового Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2023 року у справі № 466/6062/21.

71. Принцип правової визначеності, який невід`ємно притаманний праву Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на чому неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях, дозволяє не вдаватися до перегляду судових рішень, які мали місце до прийняття рішення ЄСПЛ як рішення прецедентного або загального характеру, що формує певну правову позицію. До таких рішень загального характеру належать і рішення конституційних судів. ЄСПЛ визнає, що публічне право окремих країн обмежує можливість прийняття конституційними судами рішень, які мають зворотну дію у часі (справа «Маркс проти Бельгії» від 13 червня 1979 року, заява № 6833/74, пункт 58).

72. Рішенням від 14 грудня 2000 року № 15-рп/2000 у справі про порядок виконання рішень Конституційного Суду України останній вказав, що такі рішення мають пряму дію.

73. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що приписи законодавства, які регулюють дію рішень Конституційного Суду України у часі, є чіткими, логічно послідовними та сформульованими так, що унеможливлюють неоднозначність тлумачення. Їх правова природа забезпечує однозначність правозастосування, унеможливлюючи різні підходи до їх сприйняття, розуміння чи практичного застосування. Це відповідає принципу правової визначеності, що є фундаментальною складовою правовладдя (верховенства права), та сприяє належному функціонуванню судової системи, забезпечуючи передбачуваність судових рішень і довіру до правосуддя.

74. Велика Палата Верховного Суду констатує, що у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2023 року у справі № 466/6062/21, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2024 року

у справі № 342/1139/21, Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 21 березня 2023 року у справі № 240/7411/21, Великої Палати Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 4819/49/19 і від 23 травня 2024 року у справі № 990/235/23 сформовано єдину правову позицію щодо дії рішень Конституційного Суду України у часі, яка послідовно дотримується. Згідно з цією позицією рішення Конституційного Суду України, зокрема Рішення від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020, мають винятково перспективну (пряму) дію та не поширюються на правовідносини, які повністю завершилися до моменту ухвалення такого рішення. Застосування зворотної сили (ретроактивної дії) рішення Конституційного Суду України можливе лише у випадках, коли це прямо визначено самим рішенням Конституційного Суду України або випливає з його резолютивної чи мотивувальної частини у спосіб, що не залишає сумнівів щодо такого наміру.

75. Оскільки в Рішенні Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 немає будь-яких аргументів на поширення його дії на правовідносини, що виникли та припинилися до 28 серпня 2020 року, а також немає спеціального порядку чи строків його виконання, які б визначали перерахунок чи доплату раніше нарахованої та виплаченої винагороди, Велика Палата Верховного Суду не встановила правових підстав для відступу від сформованої своєї сталої практики та застосування зазначеного Рішення Конституційного Суду України зі зворотною силою. Таке відступлення суперечило б принципу правової визначеності, послідовності судової практики Великої Палати Верховного Суду та усталеному розумінню дії рішень Конституційного Суду України, закріпленому частиною другою статті 152 Конституції України та статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України».

76. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що у ВРП не було правових підстав для нарахування ОСОБА_1 винагороди члена ВРП у період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року без урахування вимог чинних на той час правил частин першої і третьої статті 29 Закону № 294-IX у редакції Закону № 553-IX.

77. У тексті Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 бракує приписів, які б дозволили виснувати про його поширення на правовідносини, які тривали в період дії статті 29 Закону № 294-IX, тобто це Рішення має пряму (перспективну) дію в часі.

78. За встановлених обставин у справі та відповідного нормативно-правового регулювання Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно правомірності дій ВРП щодо нарахування позивачці в період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року винагороди члена ВРП у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року.

79. Оскільки в цей період обмежувальні правила статті 29 Закону № 294-IX у редакції Закону № 553-IX були чинними, то з урахуванням вимог статті 19 Конституції України ВРП як орган державної влади діяла на підставі, в межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

80. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2024 року (справа № 990/235/23), відступу від якого немає підстав.

Щодо обов`язковості застосування чинного закону органом державної влади до моменту визнання його неконституційним

81. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що аналогічний підхід до застосування приписів законів про державний бюджет, які встановлюють особливий порядок визначення розміру матеріального забезпечення певних категорій посадових осіб, сформовано у практиці Великої Палати Верховного Суду стосовно суддівської винагороди.

82. У постанові від 24 квітня 2025 року у справі № 240/9028/24 Велика Палата Верховного Суду зазначила таке:

«За змістом абзацу четвертого статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з 01 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб було встановлено у розмірі 2 684 гривні.

Водночас згідно з абзацом п`ятим цієї статті прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, було встановлено у розмірі 2102 гривні.

Аналогічно абзацом четвертим статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб було встановлено у розмірі 3 028 гривень, а згідно з абзацом п`ятим цієї статті прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - у розмірі 2 102 гривні.

Отже, окремими приписами законів України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01 січня 2023 року та з 01 січня 2024 року відповідно встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2 102 гривні саме для цілей визначення базового розміру посадового окладу судді.

У цьому аспекті Велика Палата Верховного Суду зауважує, що наведені приписи абзацу п`ятого статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» та абзацу п`ятого статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» є чинними, не визнавалися Конституційним Судом України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), а тому, застосовуючи їх для визначення посадового окладу позивачки, відповідач-1 діяв на законних підставах».

83. Велика Палата Верховного Суду повторює, що до моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення про визнання нормативно-правового акта чи його окремих приписів неконституційними такі приписи зберігають чинність і є обов`язковими для всіх суб`єктів правовідносин, зокрема й для органів державної влади та їх посадових осіб.

84. Фундаментальна засада правовладдя (верховенство права) не існувала б без принципу законності. Вимога законності поширюється передусім на діяльність суб`єктів владних повноважень.

85. Відповідно до принципу правовладдя (верховенства права) жоден орган державної влади не звільняється від обов`язку дотримуватися закону, який зберігає чинність до його скасування або зміни в установленому конституційним порядком способі.

86. Секретаріат ВРП, здійснюючи нарахування та виплату винагороди членам ВРП, діяв як структурний підрозділ органу державної влади, що зобов`язаний застосовувати чинне на відповідний період законодавство.

87. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що законодавець формує єдину систему законодавства у сфері публічних правовідносин, в якому презюмується конституційність кожного схваленого парламентом закону до моменту спростування цієї презумпції рішенням Конституційного Суду України.

88. Також під час розгляду справи суд загальної юрисдикції, зокрема адміністративний суд, у виняткових випадках може застосувати правила частини четвертої статті 7 КАС України, якими визначено, що якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

89. У спірний період (з 18 квітня до 27 серпня 2020 року) приписи частин першої та третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» у редакції Закону № 553-ІХ були чинними.

90. У цій справі стосовно спірних правовідносин Велика Палата Верховного Суду не виявила прогалини в їхньому правовому регулюванні: приписи Закону № 553-ІХ мали предметом свого правового регулювання, зокрема й відносини щодо визначення винагороди члена ВРП.

91. Наведена суперечність між приписами Закону № 553-ІХ та приписами Закону № 1798-VIII не могла бути вирішена апаратом ВРП без звернення уповноваженого суб`єкта до Конституційного Суду України, а тому тлумачення в обхід закону - надання переваги правилам Закону № 1798-VIII всупереч правилам Закону № 553-ІХ - було неможливим.

92. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що ігнорування секретаріатом ВРП чинних на той час обмежень статті 29 Закону № 553-ІХ означало б порушення частини другої статті 19 Конституції України, оскільки орган державної влади діяв би не на підставі та не у спосіб, визначених законом.

93. Отже, дії ВРП щодо нарахування позивачці винагороди члена ВРП у спірний період з урахуванням обмежень, установлених статтею 29 Закону № 294-ІХ у редакції Закону № 553-ІХ, відповідали вимогам статті 19 Конституції України та принципу законності, що передовсім застосовується у публічних правовідносинах, а й поготів у бюджетних правовідносинах, конституційні засади здійснення яких визначені приписами частини другої статті 95 Конституції України.

Щодо відмінності правової природи винагороди члена ВРП від суддівської винагороди

94. Велика Палата Верховного Суду не може погодитися із твердженнями позивачки про фактичне ототожнення понять «суддівська винагорода» та «винагорода члена ВРП» і поширення встановлених Конституцією України та Законом № 1402-VІІI гарантій судді на членів ВРП.

95. ВРП як колегіальний, незалежний конституційний орган державної влади та суддівського врядування покликаний забезпечувати стале функціонування та розвиток системи правосуддя з урахуванням кращих міжнародних стандартів та практик.

96. Водночас Закон № 1798-VIII установлює й гарантії діяльності члена ВРП, з-поміж яких (у контексті цієї справи) неодмінно виділити особливий порядок фінансування діяльності ВРП загалом і розмір винагороди члена ВРП, який встановлюється законом.

97. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що винагороду члена ВРП Закон № 1798-VIII розглядає передовсім як гарантію діяльності на цій посаді, що пов`язано передусім з особливим правовим статусом як самої ВРП, так і її членів, кожен з яких відповідальний за належне здійснення повноважень, покладених на цю інституцію.

98. Водночас потрібно розуміти, що функції/завдання ВРП як інституції у сфері правосуддя відрізняються від власне здійснення правосуддя, як і завдання суду загалом.

99. Правосуддя як функція публічної влади спрямована насамперед на захист прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, суспільства і держави шляхом розгляду справ (вирішення спорів). Уже аксіоматичною є теза, що ефективний судовий захист неможливий без незалежного суду, а також суддів як носіїв судової влади, які задля реалізації своїх повноважень у дусі правовладдя (верховенства права) наділені певним обсягом гарантій своєї професійної діяльності, що, як неодноразового наголошував Конституційний Суд України, не можна інтерпретувати як особисті привілеї. Однією з цих гарантій є винагорода судді, розмір якої визначається законом про судоустрій (стаття 130 Конституції України).

100. У контексті доводів позивачки про пріоритетне застосування щодо неї приписів Закону № 1402-VІІI в аспекті гарантій її діяльності як чинної судді Велика Палата Верховного Суду вважає за неодмінне звернути увагу на таке.

101. Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VІІI суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативними актами.

102. Водночас у статті 21 Закону № 1798-VIII ідеться про інший вид винагороди, а саме про винагороду члена ВРП, яка встановлюється йому на час виконання його повноважень.

103. ВРП є колегіальним органом, більшість складу якого складається із числа суддів, що покликаний, якщо стисло окреслити статус ВРП (стаття 1 Закону № 1798-VIII), сприяти правосуддю. Цей державний орган хоч інституційно і дотичний до судової влади, однак не є тим органом, що реалізує засадничу функцію суду (суддів), яка якраз і робить їх окремою гілкою влади, тобто функцію судочинства.

104. Конституційний Суд України неодноразово наголошував на тому, що запорукою незалежного правосуддя є, зокрема, матеріальне забезпечення судів і суддів, а саме суддів у відставці. Наприклад, у Рішенні від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 (пункт 3.2 мотивувальної частини) зазначено таке:

«Конституція України закріплює однаковий юридичний статус суддів через систему гарантій забезпечення їх незалежності, яка є невід`ємною складовою їхнього статусу. Встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм, вона пов`язана з набуттям статусу судді, має юридичне призначення, спрямоване на захист прав і свобод людини і громадянина через здійснення правосуддя незалежним і безстороннім судом (суддею). […] із набуттям статусу судді пов`язане й набуття визначених Конституцією та законами України гарантій незалежності».

105. Наведене покликане пояснити, що винагорода судді, розмір якої визначений судоустрійним законом, має не тільки інше призначення, але радше іншу правову природу, аніж винагорода члена ВРП: винагорода судді є гарантією незалежності суду як гілки державної влади, яка виявляється у правосудді, яке здійснюється винятково судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства (частина перша статті 5 Закону № 1402-VIII).

106. ВРП, статус якої теж визначений в Основному Законі України, не наділена тими самими функціями, що й суд, що дозволяє констатувати також і відмінність правового статусу судді як носія судової влади від правового статусу члена ВРП, зокрема й того, який обраний із числа чинних суддів або суддів у відставці. Неодмінно розуміти, що гарантії незалежності судді пов`язані насамперед із посадою судді, яка передбачає здійснення правосуддя, тоді як гарантії діяльності членів ВРП обумовлюються іншими повноваженнями відповідно до правового статусу самої ВРП. Іншими словами, інституційні функції ВРП та суду обумовлюють різний зміст гарантій діяльності цих органів держави. Це підтверджується різним нормативним регулюванням ВРП та суду.

107. Норми Конституції України прямо закріплюють, що розмір винагороди судді має бути визначений у законі про судоустрій, що може надавати

Закону № 1402-VIII прерогативу в застосуванні як такому, який виданий на підставі й на реалізацію конституційних приписів.

108. Але подібний підхід не можна застосувати в ситуації з винагородою члена ВРП, розмір якої визначений в іншому акті - Законі № 1798-VIII. Не можна навіть у тому випадку, коли йдеться про члена ВРП, обраного із числа суддів, адже винагорода такого члена ВРП (крім Голови Верховного Суду) пов`язується вже з іншим видом діяльності, ніж здійснення правосуддя, і, що важливо, регламентується іншим законом, ніж судоустрійний.

109. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нормативна пов`язаність винагороди члена ВРП з розміром матеріального забезпечення судді Верховного Суду (частина друга статті 21 Закону № 1798-VIII) не змінює правового статусу ВРП, а з тим і гарантій діяльності її членів, які на своїй посаді наділені сутнісно іншими повноваженнями, що спрямовані на забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції України і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів (присяга члена ВРП, частина перша статті 21 Закону № 1798-VIII).

110. У цьому аспекті Велика Палата Верховного Суду вважає, що на спірні правовідносини не поширюються правила частини п`ятої статті 54 Закону № 1402-VIII, згідно з якими за суддями, які відряджаються для роботи, зокрема у ВРП, зберігаються гарантії матеріального, соціального та побутового забезпечення, визначені законодавством для суддів.

111. Велика Палата Верховного Суду не ставить під сумнів ці приписи судоустрійного закону і не намагається витлумачити їх всупереч їхньому точному змісту, але вважає, що вони мають і можуть бути застосовані тоді і тільки тоді, коли насправді чиняться конкретні порушення чи обмеження гарантованих прав саме судді, наприклад у разі втручання в право судді на отримання суддівської винагороди.

112. Отож конкретний зміст та обсяг передумов, за яких може відбуватися порушення, обмеження чи інші форми посягання на матеріальні, соціальні чи побутові права судді, може бути різний і характер цих передумов, наприклад, факт застосуванням обмежень, визначених статтею 29 Закону № 294-ІХ у редакції Закону № 553-ІХ, може стосуватися прав судді, відрядженого до ВРП, хоча б тим, що в згаданому Законі йдеться про обмеження гарантованих матеріальних прав судді, статус якого зберігається, зокрема, за позивачкою.

113. Проте потрібно визнати, що гарантії судді, визначені частиною п`ятою статті 54 Закону № 1402-VIII, аж ніяк не можуть бути правомірною підставою для виплати винагороди члену ВРП, оскільки для виплати цієї винагороди як гарантії діяльності члена ВРП діє інший акт - Закон № 1798-VIII, який регулює розмір, підстави та гарантії її виплати.

114. Стосовно норми закону, яку потрібно застосовувати в ситуації з винагородою члена ВРП, то неодмінно зважати на те, що як суб`єкт владних повноважень у своїй діяльності ВРП має дотримуватися встановленого у Конституції України правового порядку, за яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Цей порядок є основою діяльності всіх органів публічної влади і покладає обов`язок виконувати закон, конституційність якого презюмується.

115. У цьому контексті важливо ще раз наголосити, що ВРП не виплачує винагороди судді, відтак не може спиратися на приписи статті 130 Основного Закону України і застосовувати норми Закону № 1402-VІІI у частині визначення розміру і виплати винагороди члену ВРП, зокрема й тим із них, які обрані із числа суддів. Тому у випадку із Законом № 553-ІХ, яким були внесені зміни до Закону № 294-IX, зокрема доповнено його статтею 29, відповідно до наведених приписів частини другої статті 19 Конституції України ВРП як державний орган не могла не виконувати норм цього Закону в питанні виплати винагороди члена ВРП, зокрема із числа суддів, адже це вимагало діяти всупереч установленому чинним протягом оскаржуваного періоду законом порядку використання бюджетних коштів.

116. Отож, підсумовуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду констатує, що повноваження судді визначені Законом № 1402-VІІI, а повноваження члена ВРП, якими він наділений відповідно до Закону № 1798-VIII, визначені саме цим Законом. Ці повноваження є відмінними. Так само відрізняються за своєю правною природою суддівська винагорода та винагорода члена ВРП. Установлений у розмірі посадового окладу судді Верховного Суду розмір винагороди члена ВРП є однією з гарантій його діяльності, закріплених у статті 21 Закону № 1798-VIII.

117. Аналогічна правова позиція сформульована Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 08 травня 2025 року (справа № 990/234/23), підстав для перегляду якої немає.

118. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду виснує, що, здійснюючи виплату позивачці винагороди члена ВРП в період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року із застосуванням обмеження, відповідач діяв у спосіб та в межах, установлених Конституцією України та Законом № 1798-VIII.

119. Отже, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про наявність підстав для відмови в задоволенні позову.

120. Міркування і твердження позивачки в апеляційній скарзі не спростовують правильності правових висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладених в оскаржуваному рішенні.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

121. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

122. Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

123. Велика Палата Верховного Суду вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, а тому підстав для його скасування та ухвалення нового рішення немає.

Висновки щодо розподілу судових витрат

124. Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

125. Оскільки за результатами апеляційного перегляду оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то Велика Палата Верховного Суду не здійснює перерозподілу судових витрат.

Керуючись статтями 266, 308, 311, 315, 316, 322 КАС України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 02 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. Ю. Уркевич

Суддя-доповідачка Н. В. Шевцова

Судді: О. О. Банасько О. В. Кривенда

О. В. Білоконь М. В. Мазур

О. Л. Булейко С. Ю. Мартєв

І. А. Воробйова С. О. Погрібний

М. М. Гімон Н. С. Стефанів

О. А. Губська Т. Г. Стрелець

А. А. Ємець І. В. Ткач

В. В. Король

Постанову оформив суддя Погрібний С. О. у порядку частини третьої статті 321 КАС України.