Справа № 240/15774/25
Суддя: Нагірняк Микола Федорович
Дата ухвалення: 2025-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року м. Житомир справа № 240/15774/25

категорія 106030200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Нагірняк М.Ф., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 21.07.2017 року по 16.05.2025 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому середній заробіток за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 21.07.2017 року по 18.07.2022 року у сумі 566 935,68 грн. та за період з 19.07.2022 року по 16.05.2025 року у сумі 57 190,88 грн. (за шість місяців) із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

В обґрунтування позову вказано, що в період з 30.10.2002 року по 21.07.2017 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . У день звільнення зі служби (21.07.2017 року) Відповідачем не проведено з ним повного розрахунку, а саме не була виплачена індексація грошового забезпечення. На виконання судового рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.12.2023 року у справі №240/23138/23 така індексація в сумі 63 259,98 грн. була виплачена лише 16.05.2025 року. В зв`язку з цим Позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за весь час затримки виплати з 21.07.2017 року по 16.05.2025 року із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

Ухвалою від 30.06.2025 року позовну заяву після усунення недоліків прийнято до розгляду, відкрито провадження в даній справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник Відповідача, Військової частини НОМЕР_1 , направив до суду відзив на позов, в якому проти позову заперечує. Зазначає, що вимоги положень ст.ст.116 і 117 КЗпП України не можуть застосовуватися до спірних відносин, так як Позивач проходив військову службу, а не перебував в трудових відносинах з військовою частиною.

На думку представника Відповідача, механізм гарантування своєчасності розрахунку при звільненні зі служби має свої відмінності від вимог КЗпП України та врегульований нормами Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Спірні суми індексації грошового забезпечення були виплачені Позивачу на виконання судового рішення. По цій причині, на думку Відповідача, відсутній спір та підстави для стягнення середнього заробітку.

Позовні вимоги Позивача з приводу компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, на думку Відповідача, не підлягають задоволенню, так як за спірний період грошове забезпечення Позивача не оподатковується вказаним податком, а лише військовим збором в сумі 1,5%.

Дослідивши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Спірні правовідносини між сторонами по даній справі щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським, регулюються правовими нормами Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (надалі - Закон № 2011-XII), що були чинні на день виникнення спору.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 проходив службу в Військової частини НОМЕР_1 і відповідним наказом Відповідача з 21.07.2017 року був звільнений зі служби.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що Позивач у серпні 2023 року, тобто більш ніж через 6 років, звернувся до суду з позовом щодо нарахування та виплати йому грошового забезпечення у вигляді індексації такого грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 21.07.2017 року та грошову допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань із врахуванням щорічної додаткової грошової виплати за 2013-2016 рр., які не були нараховані та не виплачені при звільненні зі служби.

Вказаний спір між цими ж сторонами був предметом судового розгляду в адміністративній справі №240/23138/23. Рішенням Житомирського, а не Одеського, як стверджується в позові, окружного адміністративного суду від 25.12.2023 року у цій же справі №240/23138/23 позов було задоволено і зобов`язано:

- Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь Позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 21.07.2017 року включно із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року;

- Військову частину НОМЕР_1 перерахувати та виплатити Позивачу грошову допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань із врахуванням щорічної додаткової грошової виплати за 2013-2016 рр.

Вказане судове рішення набрало законної сили відповідно до постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.04.2024 року.

На виконання вказаного судового рішення Відповідачем 20.03.2025 Позивачу перераховано 9 608,41 грн. грошової допомоги на оздоровлення і матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань та 53 651,57 грн. індексації, а всього сумарно 63 259,98 грн.

Суть спору між сторонами по даній справі зведена виключно до наявності чи відсутності підстав, для застосування до Відповідача відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, у вигляді виплати Позивачу середнього заробітку за затримку виплати такої індексації як частини його грошового забезпечення, що підлягала виплаті при звільненні, та наявності чи відсутності підстав для виплати компенсації сум податку з доходів фізичних осіб.

Суд зазначає, що за змістом ст.9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати індексації грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розмір виплати грошового забезпечення військовослужбовців.

Водночас такі питання врегульовано нормами загального трудового законодавства - Кодексом законів про працю України.

Безспірно, за приписами ст.117 КЗпП України ( в редакції на час спірних відносин) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

При вирішенні спору суд враховує, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Одночасно суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18) дійшла висновку, що оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати Позивач, та за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні

Одночасно суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 8 жовтня 2025 року (справа № 489/6074/23) погодилася з доводами колегії суддів Касаційного цивільного суду щодо наявності підстав для відступу від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 6 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, та вважає за необхідне сформулювати такий правовий висновок.

Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.

Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.

Суд враховує що за змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України "Про оплату праці" середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Зазначене свідчить про наявність порушеного права, зумовленого невиплатою Відповідачем при звільнення Позивача зі служби всіх сум грошового забезпечення.

При визначенні способу порушеного права Позивача суд враховує наступне.

Відповідно до позовних вимог Позивач просить зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести нарахування та виплату середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 21.07.2017 року по 18.07.2022 року у сумі 566 935,68 грн. та за період з 19.07.2022 року по 16.05.2025 року у сумі 57 190,88 грн. (за шість місяців)

Суд частково погоджується із доводами Відповідача, що спірні кошти не можуть вважатися заробітком Позивача, не були нараховані Позивачу при звільненні з військової служби і вони виплачені на виконання рішення суду.

Як вже зазначалося, при звільненні 21.07.2017 року Позивача зі служби спору щодо права Позивача на індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 21.07.2017 року та грошової допомоги на оздоровлення і матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань із врахуванням щорічної додаткової грошової виплати за 2013-2016 рр. не існувало.

Такий спір виник лише у серпні 2023 року за зверненням Позивача до суду щодо нарахування та виплати такої індексації та зазначених допомог.

Наявність права Позивача на отримання такої індексації та грошової допомоги на оздоровлення і матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань на загальну суму 63 259,98 грн. встановлено лише судовим рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 25.12.2023 року у справі №240/23138/23, яке набрало законної сили відповідно до постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.04.2024 року.

Як вже зазначалося судом, на виконання вказаного судового рішення Відповідачем 20.03.2025 Позивачу перераховано 9 608,41 грн. грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань, і 53 651,57 грн. індексації, а всього сумарно 63 259,98 грн.. Тобто затримка у виплаті таких коштів мала місце в період з 30.04.2024 року по 16.05.2025 року.

З огляду на спірний характер цієї заборгованості, дії самого Позивача та Відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності Відповідача за прострочення ним належних при звільненні Позивача виплат шляхом зобов`язання Відповідача нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 21.07.2017 року по 16.05.2025 року, Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців, тобто повинен становити 53 651,57 грн.

Виходячи з принципу пропорційності, суд вважає, що зазначений спосіб захисту порушеного права Позивача є певною орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням реалізації Позивачем права на своєчасну виплату вказаних сум його грошового забезпечення, визначених судовим рішенням.

Одночасно суд частково погоджується з доводами Позивача, що приписами правових норм Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 р. N 44, визначені умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями.

Відповідно до вимог п.4 цього Порядку виплата такої грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення (п.5 цього ж Порядку).

Тобто, виплаті такої компенсації передує механізм нарахування та утримання такого податку з доходів вказаних осіб.

Разом з тим, як вже зазначалося судом, за змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України "Про оплату праці" середній заробіток за весь час несвоєчасного розрахунку за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати (грошового забезпечення).

В зв`язку з цим суд вважає безпідставними в цій частині позовні вимоги Позивача, так як виплата Позивачу певних сум середнього заробітку за весь час несвоєчасного розрахунку не охоплюються приписами цього Порядку.

Відповідно до вимог ст.ст. 139-143 КАС України судові витрати Позивача у вигляді судового збору в сумі 968,96 грн. підлягають відшкодуванню шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 .

Керуючись статтями 2, 90, 139-143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов задовольнити частково, визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку виплати 9 608,41 грн. грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань і 53 651,57 грн. індексації, а всього сумарно 63 259,98 грн., на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25.12.2023 року у справі №240/23138/23, яке набрало законної сили відповідно до постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.04.2024 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) середнє грошове забезпечення за затримку повного розрахунку при звільненні в розмірі 53 651,57 грн.

Судові витрати ОСОБА_1 у вигляді судового збору в сумі 968,96 грн підлягають відшкодуванню шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.Ф. Нагірняк

17.12.25