Справа № 420/21662/23
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2025-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/21662/23

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Коваля М.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року (суддя Завальнюк І.В., м. Одеса, повний текст рішення складений 11.10.2023) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

18.08.2023 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 серпня 2021 року по 18 липня 2023 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 серпня 2021 року по 18 липня 2023 року у сумі 161 608,28 грн відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

Звернувшись до суду з даним адміністративним позовом ОСОБА_1 зазначив, що відповідач не виконав належним чином свій обов`язок щодо своєчасного проведення остаточного розрахунку під час звільнення позивача, що є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України за період з 13 серпня 2021 року по 18 липня 2023 року (705 дні).

Вирішуючи спір суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 з 15 серпня 2014 року по 12 серпня 2021 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 та був зарахований на грошове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 .

16 січня 2023 року набрало законної сили рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року у справі №420/14979/22, яким:

- визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 30 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01 січня 2020 року;

- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 з 30 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум;

- визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01 січня 2021 року по 12 серпня 2021 року, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016 - 2021 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні за 28 років без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01 січня 2021 року;

- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01 січня 2021 року по 12 серпня 2021 року, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016 - 2021 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні за 28 років з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01 січня 2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

19 липня 2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року у справі №420/14979/22 відповідач здійснив перерахунок грошового забезпечення позивача та виплатив на користь позивача 185 560,42 грн. із одночасним утриманням військового збору 1,5%.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 серпня 2021 року по 13 лютого 2022 року включно.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 серпня 2021 року по 13 лютого 2022 року у сумі 124 788,80 грн. відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Приймаючи таке судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Суд першої інстанції встановив, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, не здійснивши своєчасної виплати належних позивачу грошових сум при звільненні, чим порушив статтю 116 КЗпП України, що відповідно до статті 117 цього Кодексу є підставою для виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

При цьому суд першої інстанції врахував, що редакція статті 117 КЗпП України зазнала змін у зв`язку з прийняттям Закону України № 2352-IX від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон № 2352-IX від 01 липня 2022 року).

Відповідно до цієї редакції статті 117 КЗпП України можливість компенсації за несвоєчасний розрахунок не може перевищувати середній заробіток за час вимушеного прогулу за шість місяців.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, зокрема з 13 серпня 2021 року (останнім робочим та оплачуваним днем позивача був 12 серпня 2021 року) по 13 лютого 2022 року (184 дні).

Визначаючи розмір середнього заробітку за період затримки розрахунку, суд першої інстанції зважив на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 році у справі №761/9584/15-ц та Верховного Суду у постанові від 20 травня 2020 року у справі №816/1640/17, щодо того, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбачений статтею 117 КЗпП України.

Водночас, посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц, суд першої інстанції зазначив, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

На підставі вказаного суд першої інстанції, установивши, що розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 678,20 грн, констатував, що сума середнього заробітку за період затримки розрахунку з 13 серпня 2021 року по 13 лютого 2022 року (184 дні), яка підлягає виплаті на користь позивача, становить 124 788,80 грн.

Справа була розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач надав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

На обґрунтування поданої скарги апелянт зазначив, що під час виключення позивача зі списків особового складу військової частини 13.08.2021 та по день фактичного розрахунку між військовою частиною та позивачем був відсутній спір про належні позивачу суми. Апелянт вказує, що позивач не звертався до командування Інституту про те, щоб його не виключали зі списків особового складу Інституту до повного з ним розрахунку. Також, апелянт вказує, що позивач звернувся до суду із пропуском місячного строку звернення до суду, передбаченого ч. 5 ст. 122 КАС України.

Відзиву на апеляційну скаргу позивачем не надавалося.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 6 березня 2024 року апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задоволено частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року змінено, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові, виклавши абзац 3 резолютивної частини у наступній редакції:

«Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 серпня 2021 року до 13 лютого 2022 року у розмірі 35 657,72 грн.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що статтею 116 КЗпП України покладає на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Також суд апеляційної інстанції підтвердив позицію суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин застосуванню підлягає норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX від 01 липня 2022 року, виходячи з того, що остаточний розрахунок з позивачем було здійснено 19 липня 2023 року.

Указавши на те, що відповідач мав обов`язок виплатити позивачу грошове забезпечення в повному обсязі 12 серпня 2021 року, проте виконав його лише 19 липня 2023 року, суд апеляційної інстанції констатував також правомірність висновку суду першої інстанції, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 13 серпня 2021 року, проте не більш як за шість місяців, зокрема з 13 серпня 2021 року по 13 лютого 2022 року (185 днів).

Водночас суд апеляційної інстанції не погодився із здійсненим судом першої інстанції розрахунком середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зважаючи на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постановах від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-в та від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, суд апеляційної інстанції вважав за доцільне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності.

Суд апеляційної інстанції врахував, що загальний розмір грошового забезпечення, яке було виплачено позивачу у зв`язку зі звільненням склав 467 440,80 грн, загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат склав 653 001,22 грн (з яких грошове забезпечення, виплачене при звільненні 467 440,80 грн (71,58%) та перерахунок грошового забезпечення, виплачений на виконання рішення суду 185 560,42 грн (28,42%)).

Суд апеляційної інстанції також врахував, що сума середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 13 серпня 2021 року по 13 лютого 2022 року (185 дні), з урахуванням середньоденного грошового забезпечення позивача (678,20 грн), складає 125 467,00 грн.

На підставі наведеного, застосовуючи принцип пропорційності, суд апеляційної інстанції вирішив зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України до 35657,72 грн (28,42% від 125467,00 грн).

Підхід до розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні був застосований судом апеляційної інстанції на підставі правової позиції, наведеної у постанові Верховного Суду у від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.

За результатом розгляду касаційної скарги позивача Верховний Суд 27.02.2025 ухвалив постанову, якою скасував постанову апеляційного суду, а справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення касаційного суду мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції не були враховані висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, за правовим підходом якого, при визначенні суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача період стягнення середнього заробітку, необхідно поділити на дві частини: до набрання чинності Законом №2352-ІХ (19 липня 2022 року) і після цього, а саме:

період з 13 серпня 2021 року по 18 липня 2022 року до якого підлягають урахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, та висновки Верховного Суду, які стосуються безпосередньо цієї статті у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року;

період з 19 липня 2022 року по 18 липня 2023 року до якого підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції, чинній на момент ухвалення рішення, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які відповідач невчасно сплатив.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, з урахуванням висновків і мотивів, викладених у постанові Верховного Суду від 27.02.2025 у відповідності до частини п`ятої статті 353 КАС України, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною четвертою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі Закон №2232-XII) передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Частиною другою статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-IX (далі Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу № 489/6074/23, зокрема, нагадала, що в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).

Ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду, за її словами, полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом №2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.

З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі №761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».

При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньої практики Верховного Суду України (постанова від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16), яка пов`язувала можливість зменшення з формальними критеріями, такими як наявність спору чи часткове задоволення позову. Натомість Велика Палата Верховного Суду сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.

Законом №2352-IX статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції. Ключовою новелою стало доповнення частини першої словами «...але не більш як за шість місяців».

Отже, частина перша статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX передбачає: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».

Зі змісту наведеної норми Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.

Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.

Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.

За позицією Великої Палати Верховного Суду, поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.

Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою Верховного Суду. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.

Велика Палата повторила, що Закон №2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.

Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.

У підсумку, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного касаційним судом у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, та сформулювала такий правовий висновок:

«Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.

Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.».

В аспекті питання обчислення розміру належної до відшкодування суми, колегія суддів зазначає, що спираючись на критерії, наведені у згаданій Великою Палатою Верховного Суду постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.

Зокрема, у пунктах 58-60 згаданої постанови Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Лінгвістичне тлумачення тексту цієї норми дає підстави для суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Суд зазначив, що аналіз такого правового врегулювання дає йому змогу зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Отже, для цілей обчислення середнього заробітку з урахуванням наведених позицій суду касаційної інстанції підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

Повертаючись до обставин цієї справи колегія суддів зазначає, що позивача було звільнено з військової служби 12 серпня 2021 року. Остаточний розрахунок із ним було проведено 19 липня 2023 року.

З огляду на викладене, період стягнення середнього заробітку необхідно поділити на дві частини: до набрання чинності Законом № 2352-ІХ (19 липня 2022 року) і після цього, а саме:

1. період з 13 серпня 2021 року по 18 липня 2022 року до якого підлягають урахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, та висновки Верховного Суду, які стосуються безпосередньо цієї статті у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року;

2. період з 19 липня 2022 року по 18 липня 2023 року до якого підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції чинній на момент ухвалення рішення, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які відповідач невчасно сплатив (висновки постанови Верхового Суду від 27.02.2025 щодо необхідності застосувати суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи висновків постанови Верховного Суду від 29.01.2024 у справі №560/9586/22).

З матеріалів справи вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача складає 678,20 грн.

Враховуючи дату виключення позивача зі списків особового складу (12.08.2021) та дату змін у законодавстві (18.07.2022), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 1589 дня, середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить: 1077659,80 грн. (678,20 грн. х 1589).

Однак, сума несвоєчасно виплачених при звільненні сум в розмірі 185560,42 грн. із сумою розрахованої компенсації за несвоєчасний розрахунок в розмірі 1077659,80 грн. не можна вважати співмірною.

З матеріалів справи також вбачається, що загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 653001,22 грн (з яких грошове забезпечення, виплачене при звільненні 467440,80 грн. (71,58%) та перерахунок грошового забезпечення, виплачений на виконання рішення суду 185560,42 грн. (28,42%)).

Виходячи з принципу пропорційності, на корить позивача (за період 13.08.2021 по 18.07.2022) підлягає стягненню середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 306270,92 грн. (28,42% від 1077659,80 грн.).

Сума стягнення за період з 19.07.2022 по 18.07.2023 обмежена виплатою шістьма місяцями і становить 124788,80 грн. (678,20 х 184).

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин та висновків Верховного Суду у цій адміністративній справі (які в силу ч. 5 ст. 353 КАС України є обов`язковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді цієї справи), колегія суддів вважає, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 431059,72 грн. (306270,92 грн. + 124788,80 грн.).

Разом з тим варто врахувати, що приписами частини першої статті 13 КАС України, які узгоджуються із частиною першою статті 293 КАС України, закріплено право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, на апеляційний перегляд справи (подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції).

Положеннями частини 9 КАС України визначено, що кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Умовою виходу за межі позовних вимог визначено необхідність ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Колегія суддів зауважує, що у судовій практиці неодноразово застосовувався принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги.

Указаний принцип застосовано у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 листопада 2023 року у справі №466/725/20, від 24 травня 2023 року у справі №179/363/21, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 березня 2024 року у справі №922/1715/22, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року у справі №520/5147/19.

З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції обставини колегія суддів констатує, що суд першої інстанції помилково визначив (зменшив) період затримки розрахунку при звільненні та помилково визначив розмір такої компенсації у сумі 124788,80 грн., однак зважаючи на відсутність апеляційної скарги позивача, з урахуванням меж апеляційного перегляду, установлених статтею 308 КАС України та з огляду на недопустимість погіршення становища відповідача, який звернувся до суду із апеляційною скаргою, оскаржуване рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Щодо доводів апеляційної скарги, що суд першої інстанції не врахував те, що позивач звернувся до суду із пропуском строку звернення до суду.

Висновок щодо норми права, яка підлягає застосуванню до випадків обчислення строків звернення до суду колишніх публічних службовців з вимогами про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні було викладено в постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11.02.2021 у справі №240/532/20.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі №240/532/20 встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Отже, виходячи із викладених правових позицій, з цим позовом до суду позивач мав звернутися в місячний строк з моменту, коли дізнався (мав дізнатися) про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Щодо моменту, коли позивач мала дізнатися про порушення своїх прав у подібних правовідносинах, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 сформувала висновки, що застосовні до цієї справи. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір щодо розміру належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). У цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок з колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Таким чином, настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, пов`язане з наявністю таких юридично значимих обставин, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, перебіг строку звернення до суду з позовом у даній справі розпочався на наступний день за днем остаточного розрахунку.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.12.2022 у справі №420/14979/22 відповідачем проведено виплату перерахованого грошового забезпечення позивача 19.07.2023 (а.с.12 зв.).

З даним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач звернувся до суду через систему Електронний суд 17.08.2023, тобто, у межах місячного строку, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України, що було правильно встановлено судом першої інстанції.

Таким чином доводи апелянта про пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду є помилковими.

Резюмуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Статтею 316 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на приписи пункту 1 частини першої статті 315 КАС України, з урахуванням наведених вище мотивів, апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя М.П.Коваль

Суддя Ю.В.Осіпов