Справа № 140/1077/25
Суддя: Чиркін С.М.
Дата ухвалення: 2025-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті касаційного провадження

15 грудня 2025 року

м. Київ

справа №140/1077/25

адміністративне провадження № К/990/48215/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Чиркіна С.М., суддів Берназюка Я.О., Кравчука В.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21.05.2025 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.10.2025 у справі № 140/1077/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії

УСТАНОВИВ:

У 2025 році ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , скаржник) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якій просив:

визнати протиправною бездіяльність щодо не здійснення з 29.09.2017 перерахунку та виплати пенсії на підставі довідки військової частини НОМЕР_1 від 21.01.2025 №39/149 із включенням до складу (розміру) грошового забезпечення, з якого призначається (обчислюється) пенсія, індексації грошового забезпечення в сумі - 59856,88 грн, з урахуванням судових рішень по справі №460/7814/20, та правових висновків викладених у постанові Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №569/19058/17;

зобов`язати здійснити з 29.09.2017 перерахунок та виплату пенсії на підставі довідки військової частини НОМЕР_1 від 21.01.2025 №39/149 із включенням до складу (розміру) грошового забезпечення, з якого призначається (обчислюється) пенсія, індексації грошового забезпечення в сумі 59856,88 грн, з урахуванням раніше виплачених сум;

визнати протиправними дії щодо відмови здійснити помісячний розрахунок, нарахувати та виплатити на підставі Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків виплати" №2050-ІІІ, компенсації за втрату частини пенсії за весь час прострочення, у зв`язку із порушенням строку виплати частини основного розміру пенсії - 60677,60 грн за період з 29.09.2017 по 30.09.2019 згідно судового рішення по справі №460/7559/20, - 70367,43 грн за період з 01.01.2018 по 30.09.2019 згідно судового рішення по справі №460/7558/20, - 5471,84 грн за період з 01.01.2018 по 30.06.2020 згідно судового рішення по справі №460/7814/20, - 11719,39 грн за період з 01.01.2018 по 05.03.2019 згідно судового рішення по справі №460/8256/22, - 8179,00 грн за червень 2022 згідно судового рішення по справі №460/26658/22, - 44000,00 грн за період з 01.07.2021 по 30.04.2023 згідно судового рішення по справі №460/602/23 (по день з якої розпочались виплати перерахованої пенсії);

зобов`язати здійснити помісячний розрахунок, нарахувати та виплатити на підставі Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків виплати" №2050-ІІІ, компенсації за втрату частини пенсії за весь час прострочення, у зв`язку із порушенням строку виплати частини основного розміру пенсії - 60677,60 грн за період з 29.09.2017 по 30.09.2019 згідно судового рішення по справі №460/7559/20, - 70367,43 грн за період з 01.01.2018 по 30.09.2019 згідно судового рішення по справі №460/7558/20, - 5471,84 грн за період з 01.01.2018 по 30.06.2020 згідно судового рішення по справі №460/7814/20, - 11719,39 грн за період з 01.01.2018 по 05.03.2019 згідно судового рішення по справі №460/8256/22, - 8179,00 грн за червень 2022 згідно судового рішення по справі №460/26658/22, - 44000,00 грн за період з 01.07.2021 по 30.04.2023 згідно судового рішення по справі №460/602/23 (по день з якої розпочались виплати перерахованої пенсії).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21.05.2025, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.10.2025, позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо нездійснення з 29 вересня 2017 року перерахунку та виплати пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки військової частини НОМЕР_1 від 21.01.2025 №39/149, наданої ІНФОРМАЦІЯ_1 , із включенням до складу (розміру) грошового забезпечення, з якого визначається (обчислюється) пенсія, індексації грошового забезпечення в сумі 59856,88 грн.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити з 29 вересня 2017 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки військової частини НОМЕР_1 від 21.01.2025 №39/149, наданої ІНФОРМАЦІЯ_1 , із включенням до складу (розміру) грошового забезпечення, з якого визначається (обчислюється) пенсія, індексації грошового забезпечення в сумі 59856,88 грн з урахуванням правових висновків викладених у постанові Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №569/19058/17 (з урахуванням раніше виплачених сум).

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, якими вирішено справу по суті, ОСОБА_1 24.11.2025, тобто в межах строку на касаційне оскарження, звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду.

Підставою для звернення з касаційною скаргою ОСОБА_1 зазначає пункт 1 частини 4 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), зазначаючи що судами попередніх інстанцій було здійснене неправильне застосування судом норм матеріального права, зокрема статей 3, 8, 17, 19, 22, 55, 92 Конституції України, частини 2 статті 55 Закону №2262-ХІІ, частини 2 статті 46 Закону № 1058-ІV, зазначаючи, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 24.07.2024 у справі № 600/1941/22-а, від 04.12.2024 у справі № 380/24300/23.

Як на підставу касаційного оскарження, скаржник посилається на пункт 2 частину 4 статті 328 КАС України, стверджуючи про необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 16.05.2019 у справі №134/89/16а, від 10.02.2020 у справі 134/87/16а, від 05.03.2020 у справі №140/1547/19, від 06.04.2022 у справі №643/1808/17, від 31.05.2022 у справі 380/2839/20, від 29.09.2022 у справі №520/1001/19, від 20.10.2022 у справі №140/862/19 та від 16.04.2020 у справі №200/11292/19-а, від 07.06.2023 у справі №200/299/21-а, від 24.07.2024 у справі №520/2674/2020, від 24.01.2023 у справі №200/10176/19а, від 20.04.2023 у справі №200/11746/19-а, від 18.05.2023 у справі №200/14129/19-а.

Також підставами касаційного оскарження скаржник зазначає пункти «а», «б», «в» пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Розглядаючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження у цій справі, колегія суддів виходить із наступного.

Судом установлено, що розгляд справи у суді першої інстанції відбувався за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини другої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності або інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно з пунктом 3 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Зміст наведених норм в контексті правовідносин, що є предметом розгляду у цій справі, свідчить про те, що в даному випадку оскаржуються судові рішення, постановлені у справі незначної складності.

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

За правилами пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Тлумачення положень вказаних норм у їхньому взаємозв`язку дає змогу дійти висновку, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах незначної складності тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах "а", "б", "в" та "г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. Водночас обов`язок доведення наявності таких виняткових обставин покладається на особу, яка звертається до суду з касаційною скаргою.

Вказані критерії прийнятності касаційної скарги встановлені задля можливості забезпечення Верховним Судом ключової мети касаційного перегляду - виправлення судових помилок та усунення недоліків судочинства, що призвели до порушення прав учасників справи. Касаційний перегляд за своєю сутністю має екстраординарний характер і спрямований на забезпечення основоположних гарантій справедливого судового розгляду, які становлять зміст конституційного принципу верховенства права.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначена норма Кодексу узгоджується з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, згідно з яким до основних засад судочинства відноситься забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках. Аналогічне положення закріплене у пункті 7 частини третьої статті 2 та частині першій статті 13 КАС України, а також частині першій статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага з урахуванням того, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.

Колегія суддів критично ставиться до посилання скаржника на необхідність врахування при вирішенні цієї правових позицій Верховного Суду, сформульованих у постановах від 24.07.2024 у справі №600/1941/22-а, від 04.12.2024 у справі № 380/24300/23, оскільки ці висновки сформовані за різними предметом і підставами позову, відмінного правового регулювання та фактичних обставин у справі.

У справі № 600/1941/22-а суди попередніх інстанцій встановили та сторони не заперечували, що виплату позивачеві перерахованої на виконання судового рішення пенсії здійснено з 01 грудня 2021 року.

Натомість у справі, що розглядається судами попередніх інстанцій встановлено, що основні суми доходу, нараховані на виконання судових рішень у справах № 460/7559/20, 460/7558/20, 460/7814/20, 460/8256/22, 460/602/23, не виплачені позивачеві і вказане не заперечується сторонами.

У справі № 380/24300/23 суду попередніх інстанцій встановили, що нарахування та виплата відповідачем пенсії позивачу після перерахунку не в повному обсязі, тобто із обмеженням максимального розміру, порушує право позивача на отримання пенсії у визначеному чинним пенсійним законодавством розмірі та нівелює конституційні гарантії, зокрема право на соціальний захист, передбачене статтею 46 Конституції України.

Скаржник у касаційній скарзі зазначає про необхідність здійснити переоцінку встановлених судом у справі обставин, а також надати перевагу одним доказам над іншими, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції згідно з положеннями частини другої статті 341 КАС України.

Суд зауважує, що основними умовами для виплати суми компенсації є:

1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та

2) виплата нарахованих доходів.

При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу. Відтак, законодавець пов`язує виплату компенсації втрати частини доходів з виплатою основної суми доходу.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 16.05.2019 у справі №134/89/16-а, від 10.02.2020 у справі №134/87/16-а, від 05.03.2020 у справі №140/1547/19 , від 06.04.2022 у справі №643/1808/17, від 31.05.2022 у справі 380/2839/20, від 20.10.2022 у справі №140/862/19 та від 16.04.2020 у справі № 200/11292/19-а, від 07.06.2023 у справі №200/299/21-а, від 24.07.2024 у справі № 520/2674/2020, від 24.01.2023 у справі №200/10176/19а, від 20.04.2023 у справі №200/11746/19-а, від 18.05.2023 у справі № 200/14129/19-а та в ухвалі Верховного Суду від 04.02.2025 у справі №260/5924/24.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суди першої і апеляційної інстанцій виходили з того, що коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду.

Відтак, визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів, оскільки основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону №2050-III є порушення встановлених строків саме виплати нарахованих доходів.

Суди попередніх інстанцій вірно вказали, що в даному випадку не встановлено ознак протиправності у діях відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів заборгованості виплати пенсії (оскільки така заборгованість є невиплаченою на час розгляду справи).

Так, в касаційній скарзі заявник стверджує про необхідність відступлення від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду 16.05.2019 у справі №134/89/16-а, від 10.02.2020 у справі №134/87/16-а, від 05.03.2020 у справі №140/1547/19 , від 06.04.2022 у справі №643/1808/17, від 31.05.2022 у справі 380/2839/20, від 20.10.2022 у справі №140/862/19 та від 16.04.2020 у справі № 200/11292/19-а, від 07.06.2023 у справі №200/299/21-а, від 24.07.2024 у справі № 520/2674/2020, від 24.01.2023 у справі №200/10176/19а, від 20.04.2023 у справі №200/11746/19-а, від 18.05.2023 у справі № 200/14129/19-а та в ухвалі Верховного Суду від 04.02.2025 у справі №260/5924/24/

Разом з тим, такі доводи скаржника суперечать правовому змісту пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України, який визначає підставу для касаційного оскарження саме відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, оскільки обов`язкових умов у їх взаємозв`язку, передбачених для оскарження судових рішень у касаційному порядку на цій підставі скаржник не наводить.

Норма пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України регламентує, що особа, яка звертається з касаційною скаргою, повинна обґрунтувати необхідність відступу від висновку Верховного Суду застосованого судом апеляційної інстанції. Про це прямо вказано і в абзаці 3 пункту 4 частини другої статті 330 КАС України.

Так, у випадку посилання на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України, як на підставу касаційного оскарження, останньому необхідно зазначити конкретну норму права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції; постанову Верховного Суду, у якій викладено висновок щодо правильного застосування норми права, від якого належить відступити та вмотивоване обґрунтування необхідності такого відступу.

Відкриття касаційного провадження на цій підставі можливе у тому випадку, коли скаржник доведе, що висновок, який викладений у постанові Верховного Суду, не відповідає правильному тлумаченню і застосуванню конкретної норми. Обов`язковою умовою для цього є подібність умов її застосування з огляду на конкретні обставини справи та позиції сторін у справі. Тобто, висновок, який викладено у постанові Верховного Суду, і висновок, який, на переконання заявника, має бути здійснений за результатами відступу від правової позиції, повинен стосуватися одних і тих самих норм права (їх сукупності) в ідентичних редакціях.

У контексті до наведеного суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі №823/2042/16, провадження №11-377апп18).

Тобто у касаційній скарзі скаржник має зазначити, що існуючий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує видозміни, від нього слід відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи.

Натомість, цитуючи окреме виділенням пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник не зазначає обов`язкових умов у взаємозв`язку, передбачених КАС України при оскарженні судових рішень на цій підставі, а саме у тексті касаційної скарги відповідач не вказує від якого саме висновку Верховного Суду застосованого судом апеляційної інстанції у спірному судовому рішенні слід відступити, не вказує конкретну норму права, від висновку щодо застосування якої слід відступити, не зазначає обґрунтування необхідності відступлення від висновку Верховного Суду та чому, на переконання скаржника, норми права застосовано неправильно. Також скаржник не вказує, який висновок він вважає правильним.

Касаційна скарга в частині наведених у ній обґрунтувань вимог до суду касаційної інстанції містить лише посилання на фактичні обставини справи, цитати нормативних актів із абстрактним зазначенням, що судами першої та апеляційної інстанції прийнято рішення з порушенням норм матеріального права, зазначене не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень у розумінні частини четвертої статті 328 КАС України.

У касаційній скарзі скаржник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення, а справа становить значний суспільний інтерес.

Однак у касаційній скарзі відсутні обґрунтування того, що ця справа має фундаментальне значення на формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Покликання скаржника як на підставу касаційного оскарження на підпункт «б» пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України також є безпідставним, оскільки не зазначено іншої справи, у якій особа, яка подає касаційну скаргу, позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи.

Так само, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, як на підставу для відкриття касаційного провадження, оскільки воно не підтверджене належними доказами та не обґрунтоване обставинами, які б виділяли вимоги скаржника у цій справі в якусь особливу категорію спорів або свідчили про наявність заінтересованості необмеженої кількості осіб в результатах розгляду саме цієї справи.

Скаржник в касаційній скарзі фактично зазначає про необхідність здійснити переоцінку встановлених судом у справі обставин, а також надати перевагу одним доказам над іншими, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції згідно з положеннями частини другої статті 341 КАС України.

На підставі вищенаведеного та з урахуванням того, що оскаржувані судові рішення прийняті у справі незначної складності, а виключних підстав для касаційного оскарження судових рішень у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, передбачених частинами четвертою і п`ятою статті 328 КАС України скаржником у касаційній скарзі належним чином не обґрунтовано, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 248, 328, 334, 335, 355, 359 КАС України, Суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21.05.2025 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.10.2025 у справі № 140/1077/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.

2. Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач С.М. Чиркін

Судді Я.О. Берназюк

В.М. Кравчук