Справа № 640/37642/21
Суддя: Прудивус Олег Васильович
Дата ухвалення: 2025-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

16 грудня 2025 року Справа № 640/37642/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Прудивуса О.В. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовною заявою: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

до: Офісу Генерального прокурора (, 01011, м. Київ, вул. Різницька, буд. 13-15)

про: визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень та стягнення коштів.

20.12.2021 до Окружного адміністративного суду м. Києва надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Офісу Генерального прокурора (далі відповідач), в якому позивач із урахуванням уточнень просить:

визнати протиправною бездіяльність відповідача в період з 18.12.2020 по 29.09.2021, яка полягала в невиконанні рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2020 у справі № 826/17201/14 в частині негайного поновлення позивача на посаді начальника управління організаційного та правового забезпечення Генеральної прокуратури України;

стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з невиконанням рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2020 у справі № 826/17201/14 за період з 18.12.2020 по 29.09.2021 в сумі 155 639,06 грн.;

визнати протиправною бездіяльність відповідача в період з 12.11.2021 по даний час, яка полягає в невиплаті позивачу при звільненні 11.11.2021 компенсації за 317 днів невикористаних щорічних оплачуваних відпусток тривалістю 30 календарних днів та щорічних додаткових оплачуваних відпусток тривалістю 15 календарних днів за період з 24.10.2014 по 31.10.2021;

стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за 317 днів невикористаних щорічних оплачуваних відпусток тривалістю 30 календарних днів та щорічних додаткових оплачуваних відпусток тривалістю 15 календарних днів за період з 24.10.2014 по 31.10.2021 в сумі 1 262 288,29 грн.;

визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає в невиплаті по даний час всіх сум, що належали позивачу при його звільненні з Генеральної прокуратури України 11.11.2021;

стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати всіх сум, що належали йому при звільненні з Генеральної прокуратури України з 12.11.2021 по день фактичного розрахунку виходячи із середньоденної заробітної плати позивача в розмірі 806,42 грн.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги таким.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.12.2020 по справі № 826/17201/14 позов позивача було задоволено частково, а саме: 1) визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 23.10.2014 № 2504-ц про звільнення позивача з посади начальника управління організаційного та правового забезпечення Генеральної прокуратури України; 2) поновлено позивача на посаді начальника управління організаційного та правового забезпечення Генеральної прокуратури України; 3) стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24.10.2014 по 17.12.2020 в розмірі 1 253 983,10 грн. Рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 16 934,82 грн допустити до негайного виконання. Однак в цій частині рішення не було виконано негайно.

Наказом від 29.09.2021 № 1419ц було поновлено позивача на посаді начальника управління організаційного та правового забезпечення Генеральної прокуратури України та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах суми за один місяць.

11.11.2021 позивач подав Генеральному прокурору заяву про звільнення за власним бажанням у зв`язку з сімейними обставинами, в якій просив також провести з ним повний розрахунок відповідно до рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.12.2020 по справі № 826/17201/14 та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу з 24.10.2014 по день видання наказу про поновлення на посаді та виплатити компенсацію за невикористані відпустки.

Наказом Офісу Генерального прокурора від 11.11.2021 № 1569ц позивача було звільнено.

15.11.2021 відповідач перерахував позивачу виплату за невикористані відпустки за 2021 рік в сумі 15 165,28 грн. Інших розрахунків з позивачем відповідач не здійснював.

На думку позивача, така бездіяльність відповідача, яка полягала у невиконанні рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2020 у справі № 826/17201/14 в частині негайного поновлення позивача на посаді начальника управління організаційного та правового забезпечення Генеральної прокуратури України, невиплаті позивачу при звільненні 11.11.2021 компенсації за 317 днів невикористаних щорічних оплачуваних відпусток тривалістю 30 календарних днів та щорічних додаткових оплачуваних відпусток тривалістю 15 календарних днів за період з 24.10.2014 по 31.10.2021 та в невиплаті по даний час всіх сум, що належали позивачу при його звільненні з Генеральної прокуратури України 11.11.2021 є протиправною. З огляду на викладені обставини у їх сукупності, позивач просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.01.2022 відкрито провадження у справі.

Законом України від 13.12.2022 № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» Окружний адміністративний суд м. Києва було ліквідовано.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 13.12.2022 № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» дану адміністративну справу надіслано до Київського окружного адміністративного суду.

16.07.2024 Верховна Рада України ухвалила Закон України від 16.07.2024 № 3863-IX «Про внесення зміни до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду».

На виконання даного нормативно-правового акту, враховуючи положення Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 №399, Київським окружним адміністративним судом дану адміністративну справу передано Запорізькому окружному адміністративному суду.

17.02.2025 автоматизованою системою документообігу суду у порядку, визначеному п. 15.4 Перехідних положень КАС України, для розгляду адміністративної справи № 640/37642/21 обрано суддю Прудивуса Олега Васильовича.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 24.02.2025 дану адміністративну справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання.

13.03.2025 судом отримано відзив на позовну заяву (вх. № 11868 від 13.03.2025), в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову повністю, оскільки право позивача претендувати на стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі матеріальний закон пов`язує виключно із виданням роботодавцем відповідного наказу, фактичним допуском незаконно звільненого до роботи. При цьому, суд також має встановити вину роботодавця у невиданні наказу про поновлення працівника на роботі.

Також відповідач зазначив, що до 29.09.2021 з часу ухвалення судового рішення про поновлення на посаді жодних дій, які б свідчили про наміри поновитися на посаді позивачем вчинено не було.

Крім цього, на переконання відповідача, позивач не скористався правом звернення до органів державної виконавчої служби, не надав жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про відмову роботодавця виконувати рішення суду та його умислу, спрямованого на такі дії чи бездіяльність. Затримка з виконання рішень суду зумовлена тим, що згідно з даними Єдиного реєстру адвокатів України позивач до 08.11.2021 здійснював адвокатську діяльність.

Відповідач у відзиві зазначив, що сума середнього заробітку позивача за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2020 у справі № 826/17201/14 за період з 18.12.2020 по 28.09.2021 включно становить 155 639,06 грн., що виходить із розрахунку: 806,42 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 193 робочих дні.

За позицією відповідача, враховуючи, що станом на дату звільнення позивача у листопаді 2021 року йому виплачено лише заробітну плату у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 16 934,82 грн., ця сума відповідно до вимог чинного законодавства повинна враховуватись при розрахунку йому компенсації за 317 днів невикористаних відпусток. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 47,84 грн. (16 934,82 грн (сумарний заробіток за останні 12 місяців) / 354 календарних днів (без святкових днів)). Отже, на переконання відповідача, сума компенсації позивача за 317 днів невикористаних відпусток склала 15 165,28 грн. (47,84 грн. х 317 днів невикористаних відпусток).

Додатково відповідач у відзиві зазначив, що станом на дату подання позивачем позову до суду відсутнє рішення суду, яке набрало законної сили, згідно з яким відповідач зобов`язаний був би здійснити йому перерахунок заробітної плати та компенсації за невикористані відпустки, виходячи з розміру посадового окладу. На цей час відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З огляду на викладені обставини у їх сукупності, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

19.03.2025 судом від позивача отримано відповідь на відзив на позовну заяву (вх. № 12821 від 19.03.2025), в якій останнім підтримано свою правову позицію, викладену в позовній заяві.

03.04.2025 судом отримано додаткові пояснення відповідача у справі (вх. № 15954 від 03.04.2025), в яких останній навів розрахунки щодо суми компенсації за 317 днів невикористаних щорічних оплачуваних та додаткових оплачуваних відпусток за період з 24.10.2014 по 28.09.2021. Також відповідач зазначив про відсутність рішення суду, яке підтверджувало б факт не проведення ним остаточного розрахунку з позивачем, а отже у відповідача відсутній обов`язок виплатити позивачу середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні.

03.06.2025 судом від позивача отримано пояснення у справі (вх. № 27709 від 03.06.2025), 15.07.2025 судом від позивача отримано додаткові пояснення у справі (вх. № 35551 від 15.07.2025), в яких останнім подано розрахунки щодо сум, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

12.09.2025 судом отримано додаткові пояснення відповідача у справі (вх. № 45869 від 12.09.2025), в яких останній на противагу позивачу навів відповідні розрахунки.

В ході підготовчого засідання, яке проводилось 19.03.2025, 18.04.2025, 04.06.2025, 15.07.2025, 17.09.2025, 28.10.2025, 11.11.2025 судом було остаточно визначено предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників судового процесу, з`ясовано заперечення проти позовних вимог, визначено обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрано відповідні докази, встановлено порядок з`ясування обставин, на які посилаються сторони, та порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються, вчинено інші дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 11.11.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання на 26.11.2025.

11.11.2025 судом отримано клопотання позивача про проведення судового засідання, призначеного на 26.11.2025, без його участі в порядку письмового провадження.

11.11.2025 судом отримано клопотання представника відповідача, в якому вона заявила про те, що не заперечує проти зазначеного клопотання позивача та просить провести судове засідання, призначене на 26.11.2025, без її участі в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у порядку письмового провадження.

Враховуючи неявку у судове засідання всіх учасників справи, суд на підставі ч. 4 ст. 229 КАС України не здійснював фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, розглянувши матеріали і з`ясувавши обставини адміністративної справи, дослідивши пояснення представників позивача та відповідача, а також всі наявні у справі докази у їх сукупності,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідача зареєстровано як юридичну особу орган державної влади 05.11.1991 (т.1, а.с.134).

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.12.2020 по справі № 826/17201/14 позов позивача було задоволено частково, а саме: 1) визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 23.10.2014 № 2504-ц про звільнення позивача з посади начальника управління організаційного та правового забезпечення Генеральної прокуратури України; 2) поновлено позивача на посаді начальника управління організаційного та правового забезпечення Генеральної прокуратури України; 3) стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24.10.2014 по 17.12.2020 в розмірі 1 253 983,10 грн. Рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 16 934,82 грн допущено до негайного виконання. (т.1, а.с.19-28).

Наказом від 29.09.2021 № 1419ц було поновлено позивача на посаді начальника управління організаційного та правового забезпечення Генеральної прокуратури України та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах суми за один місяць (т.1, а.с.29).

11.11.2021 позивач подав Генеральному прокурору заяву про звільнення за власним бажанням у зв`язку з сімейними обставинами, в якій просив також провести з ним повний розрахунок відповідно до рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.12.2020 по справі № 826/17201/14 та виплатити зпробітну плату за час вимушеного прогулу з 24.10.2014 по день видання наказу про поновлення на посаді та виплатити компенсацію за невикористані відпустки (т.1, а.с.30).

Наказом Офісу Генерального прокурора від 11.11.2021 № 1569ц позивача було звільнено (т.1, а.с.31).

15.11.2021 відповідач перерахував позивачу виплату за невикористані відпустки за 2021 рік в сумі 15 165,28 грн. (т.1, а.с.32). Інших розрахунків з позивачем відповідач не здійснював.

Оцінюючи наявність правових підстав для визнання протиправною бездіяльність відповідача в період з 18.12.2020 по 29.09.2021, яка полягала в невиконанні рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2020 у справі № 826/17201/14 в частині негайного поновлення позивача на посаді начальника управління організаційного та правового забезпечення Генеральної прокуратури України, суд виходить із такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Стаття 129-1 Конституції України закріплює обов`язковість виконання судового рішення.

Згідно з ч.ч. 2-3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

За приписами ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Нормою п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України передбачено негайне виконання рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

У ч. 2 ст. 372 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Кодекс законів про працю України (далі КЗпП України) регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (ст. 1 КЗпП України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України від 14.10.2014 № 1700-VII "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Частиною 8 цієї статті передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

В силу ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно ст. 236 КЗпП України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Аналогічний висновок щодо правозастосування у спірних відносинах наведений у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі КАС у складі ВС) від 24.12.2020 по справі № 807/2434/15 (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 93792400).

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За приписами ч. 1 ст. 27 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі Закон України від 24.03.1995 № 108/95-ВР) порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, п.п. «з» п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Порядок № 100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Нормою п. 2 Порядку № 100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (п. 5 Порядку № 100).

Так, судом встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.12.2020 по справі № 826/17201/14 позов позивача було задоволено частково, а саме: 1) визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 23.10.2014 № 2504-ц про звільнення позивача з посади начальника управління організаційного та правового забезпечення Генеральної прокуратури України; 2) поновлено позивача на посаді начальника управління організаційного та правового забезпечення Генеральної прокуратури України; 3) стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24.10.2014 по 17.12.2020 в розмірі 1 253 983,10 грн. Рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 16 934,82 грн допущено до негайного виконання. (т.1, а.с.19-28).

Наказом від 29.09.2021 № 1419ц було поновлено позивача на посаді начальника управління організаційного та правового забезпечення Генеральної прокуратури України та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах суми за один місяць (т.1, а.с.29).

11.11.2021 позивач подав Генеральному прокурору заяву про звільнення за власним бажанням у зв`язку з сімейними обставинами, в якій просив також провести з ним повний розрахунок відповідно до рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.12.2020 по справі № 826/17201/14 та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу з 24.10.2014 по день видання наказу про поновлення на посаді та виплатити компенсацію за невикористані відпустки (т.1, а.с.30).

Наказом Офісу Генерального прокурора від 11.11.2021 № 1569ц позивача було звільнено (т.1, а.с.31).

15.11.2021 відповідач перерахував позивачу виплату за невикористані відпустки за 2021 рік в сумі 15 165,28 грн. (т.1, а.с.32). Інших розрахунків з позивачем відповідач не здійснював.

Стосовно доводів відповідача щодо не вчинення позивачем дій, які б свідчили про наміри поновитися на посаді, з часу ухвалення судового рішення про поновлення на посаді, суд зазначає таке.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2020 у справі № 826/17201/14 відповідача, зокрема, було зобов`язано поновити позивача на роботі. В силу дії ст. 370 КАС України відповідач повинен був виконати таке рішення. Водночас від позивача не потребувались жодних активних дій, спрямованих на його поновлення, а відтак, суд відхиляє зазначені доводи відповідача.

Аналізуючи вищенаведені норми діючого законодавства України, враховуючи факт несвоєчасного виконання відповідачем рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2020 у справі № 826/17201/14 всупереч положенням Конституції України та чинного законодавства, суд дійшов висновку про протиправність бездіяльності відповідача в період з 18.12.2020 по 29.09.2021, яка полягала в невиконанні рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2020 у справі № 826/17201/14 в частині негайного поновлення позивача на посаді начальника управління організаційного та правового забезпечення Генеральної прокуратури України.

Таким чином, позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльність відповідача в період з 18.12.2020 по 29.09.2021, яка полягала в невиконанні рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2020 у справі № 826/17201/14 в частині негайного поновлення позивача на посаді начальника управління організаційного та правового забезпечення Генеральної прокуратури України, на переконання суду, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Оцінюючи наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з невиконанням рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2020 у справі № 826/17201/14 за період з 18.12.2020 по 29.09.2021 в сумі 155 639,06 грн., суд виходить із такого.

З огляду на викладене, розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Відповідно до довідки відповідача від 02.11.2020 № 21-1250зп сума середньоденної заробітної плати позивача складає 806,42 грн. (33 869,81 грн (заробітна плата за серпень-вересень 2014 року) : 42 робочих дні) (т.1, а.с.39).

На період часу вимушеного прогулу позивача з 18.12.2020 по 29.09.2021 припадає 193 робочих днів.

З урахуванням викладеного, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.12.2020 по 29.09.2021 у сумі 155 639,06 грн. (806,42 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 193 дні (робочі дні за час вимушеного прогулу)).

Суд звертає увагу на те, що даний розрахунок у підготовчому засіданні відповідачем не заперечувався.

Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з невиконанням рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2020 у справі № 826/17201/14 за період з 18.12.2020 по 29.09.2021 в сумі 155 639,06 грн., на переконання суду, є обґрунтованими та такими, що також підлягають задоволенню.

Стосовно позовної вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача в період з 12.11.2021 по даний час, яка полягає в невиплаті позивачу при звільненні 11.11.2021 компенсації за 317 днів невикористаних щорічних оплачуваних відпусток тривалістю 30 календарних днів та щорічних додаткових оплачуваних відпусток тривалістю 15 календарних днів за період з 24.10.2014 по 31.10.2021, суд зазначає таке.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі Закон України від 14.10.2014 № 1697-VII).

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 82 Закону № 1697-VII прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора. Прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів. Прокурору надаються додаткові та інші відпустки, передбачені законом.

Закон України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі Закон України від 15.11.1996 № 504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч. 1 ст. 24 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР).

При цьому, відповідно до положень ч. 2 ст. 21 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв`язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абз. 1 п. 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

За абз. 7 п. 2 Порядку № 100 час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку (абз. 8 п. 2 Порядку № 100).

Згідно з абз. 1 та 4 п. 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

За положеннями абз. 3-5 п. 4 Порядку № 100 якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору.

Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (п. 5 Порядку № 100).

Відповідно до п. 7 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Виходячи з наведених положень, суд доходить висновку про наявність у позивача права на виплату йому компенсації за 317 днів невикористаних щорічних оплачуваних відпусток тривалістю 30 календарних днів та щорічних додаткових оплачуваних відпусток тривалістю 15 календарних днів за період з 24.10.2014 по 31.10.2021.

Таким чином, позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача в період з 12.11.2021 по даний час, яка полягає в невиплаті позивачу при звільненні 11.11.2021 компенсації за 317 днів невикористаних щорічних оплачуваних відпусток тривалістю 30 календарних днів та щорічних додаткових оплачуваних відпусток тривалістю 15 календарних днів за період з 24.10.2014 по 31.10.2021, на переконання суду, є обґрунтованими та такими, що також підлягають задоволенню.

Оцінюючи наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію за 317 днів невикористаних щорічних оплачуваних відпусток тривалістю 30 календарних днів та щорічних додаткових оплачуваних відпусток тривалістю 15 календарних днів за період з 24.10.2014 по 31.10.2021 в сумі 1 262 288,29 грн., суд виходить із такого.

За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19, середній заробіток за змістом статті 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 103893132).

Отже, на переконання суду, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Таким чином, виходячи із зазначеного, суд дійшов висновку, що середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з невиконанням рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2020 у справі № 826/17201/14 за період з 18.12.2020 по 29.09.2021 в сумі 155 639,06 грн. не є складовою заробітної плати, а відтак не входить до розрахунку компенсації за дні невикористаних відпусток.

Визначаючи розмір компенсації позивача за дні невикористаних відпусток, суд виходить із таких розрахунків.

Компенсація за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки (п. 7 Порядку № 100).

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.12.2020 по справі № 826/17201/14, зокрема, було стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24.10.2014 по 17.12.2020 в розмірі 1 253 983,10 грн. Тобто, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу вже встановлювався у судовому порядку та перерахунку не підлягає.

Сумарний заробіток за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) становить 1 270 917,92 грн. ((1 253 983,10 грн. (середній заробіток за час вимушеного прогулу) + 16 934,82 грн (виплачена заробітна плата позивача) = 1 270 917,92 грн.)

Кількість календарних днів розрахункового періоду становить 354 дні. Число календарних днів відпустки становить 317 днів.

Відтак, сума компенсації за 317 днів невикористаних щорічних оплачуваних відпусток тривалістю 30 календарних днів та щорічних додаткових оплачуваних відпусток тривалістю 15 календарних днів за період з 24.10.2014 по 31.10.2021 становить 1 138 081,87 грн. ((1 253 983,10 грн. (середній заробіток за час вимушеного прогулу) + 16 934,82 грн (виплачена заробітна плата позивача)) : 354 дні (кількість днів з 01.11.2020 по 31.10.2021) * 317 (кількість днів невикористаних відпусток) = 1 138 081,87 грн.)

Таким чином, позовні вимоги у даній частині слід задовольнити частково, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за 317 днів невикористаних щорічних оплачуваних відпусток тривалістю 30 календарних днів та щорічних додаткових оплачуваних відпусток тривалістю 15 календарних днів за період з 24.10.2014 по 31.10.2021 в сумі 1 138 081,87 грн.

В іншій частині даної позовної вимоги слід відмовити.

Оцінюючи наявність правових підстав для визнання протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає в невиплаті по даний час всіх сум, що належали позивачу при його звільненні з Генеральної прокуратури України 11.11.2021, суд виходить із такого.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Нормою ч. 2 ст. 117 КЗпП України встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений ч. 1 цієї статті.

За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.02.2020 по справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо) (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 88952400).

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 ст. 117 КЗпП України, переважно, стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Як вже було зазначено, відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, ч. 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 по справі № 821/1083/17 зазначила, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування.

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 по справі № 821/1083/17 виснувала про те, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Таким чином, позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає в невиплаті з 12.11.2021 по даний час всіх сум, що належали позивачу при його звільненні з Генеральної прокуратури України 11.11.2021, на переконання суду, є обґрунтованими та такими, що також підлягають задоволенню.

Оцінюючи наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати всіх сум, що належали йому при звільненні з Генеральної прокуратури України з 12.11.2021 по день фактичного розрахунку виходячи із середньоденної заробітної плати позивача в розмірі 806,42 грн., суд виходить із такого.

Із урахуванням обставин, встановлених під час надання правової оцінки бездіяльності відповідача, яка полягає в невиплаті по даний час всіх сум, що належали позивачу при його звільненні з Генеральної прокуратури України 11.11.2021, суд вважає, що позивача має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки виплати всіх сум, що належали йому при звільненні з Генеральної прокуратури України з 12.11.2021 по день фактичного розрахунку, виходячи із середньоденної заробітної плати позивача в розмірі 806,42 грн.

За приписами ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до КАС України, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За таких обставин, з метою ефективного захисту прав позивача у даних правовідносинах, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та, відповідно, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виплати всіх сум, що належали йому при звільненні з Генеральної прокуратури України з 12.11.2021 по день фактичного розрахунку, виходячи із середньоденної заробітної плати позивача в розмірі 806,42 грн.

У задоволені позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати всіх сум, що належали йому при звільненні з Генеральної прокуратури України з 12.11.2021 по день фактичного розрахунку виходячи із середньоденної заробітної плати позивача в розмірі 806,42 грн. слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 КАС України. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позивачем, на переконання суду, доведено протиправність бездіяльності відповідача в період з 18.12.2020 по 29.09.2021, яка полягала в невиконанні рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2020 у справі № 826/17201/14 в частині негайного поновлення позивача на посаді начальника управління організаційного та правового забезпечення Генеральної прокуратури України; в період з 12.11.2021 по даний час, яка полягає в невиплаті позивачу при звільненні 11.11.2021 компенсації за 317 днів невикористаних щорічних оплачуваних відпусток тривалістю 30 календарних днів та щорічних додаткових оплачуваних відпусток тривалістю 15 календарних днів за період з 24.10.2014 по 31.10.2021 та бездіяльність відповідача, яка полягає в невиплаті з 12.11.2021 по даний час всіх сум, що належали позивачу при його звільненні з Генеральної прокуратури України 11.11.2021, а також обґрунтовано необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з невиконанням рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2020 у справі № 826/17201/14 за період з 18.12.2020 по 29.09.2021 в сумі 155 639,06 грн.; стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за 317 днів невикористаних щорічних оплачуваних відпусток тривалістю 30 календарних днів та щорічних додаткових оплачуваних відпусток тривалістю 15 календарних днів за період з 24.10.2014 по 31.10.2021 в сумі 1 138 081,87 грн. та необхідність зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виплати всіх сум, що належали йому при звільненні з Генеральної прокуратури України з 12.11.2021 по день фактичного розрахунку виходячи із середньоденної заробітної плати позивача в розмірі 806,42 грн.

У свою чергу, суд вважає, що відповідач не надав суду докази на спростування обставин, якими позивач обґрунтував свої позовні вимоги.

Таким чином, адміністративний позов, на переконання суду, слід задовольнити частково, а саме у зазначеній вище частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір», підстави для вирішення питання щодо розподілу суми судового збору відсутні.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст.ст. 2, 6, 8 10, 14, 90, 241 246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Офісу Генерального прокурора (, 01011, м. Київ, вул. Різницька, буд. 13-15) про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень та стягнення коштів.

Визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора в період з 18.12.2020 по 29.09.2021, яка полягала в невиконанні рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2020 у справі № 826/17201/14 в частині негайного поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління організаційного та правового забезпечення Генеральної прокуратури України.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора (, 01011, м. Київ, вул. Різницька, буд. 13-15) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з невиконанням рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2020 у справі № 826/17201/14 за період з 18.12.2020 по 29.09.2021 в сумі 155 639,06 грн. (сто п`ятдесят п`ять тисяч шістсот тридцять дев`ять гривень шість копійок).

Визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора в період з 12.11.2021 по даний час, яка полягає в невиплаті ОСОБА_1 при звільненні 11.11.2021 компенсації за 317 днів невикористаних щорічних оплачуваних відпусток тривалістю 30 календарних днів та щорічних додаткових оплачуваних відпусток тривалістю 15 календарних днів за період з 24.10.2014 по 31.10.2021.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора (, 01011, м. Київ, вул. Різницька, буд. 13-15) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) компенсацію за 317 днів невикористаних щорічних оплачуваних відпусток тривалістю 30 календарних днів та щорічних додаткових оплачуваних відпусток тривалістю 15 календарних днів за період з 24.10.2014 по 31.10.2021 в сумі 1 138 081,87 грн. (один мільйон сто тридцять вісім тисяч вісімдесят одна гривня вісімдесят сім копійок).

Визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора, яка полягає в невиплаті з 12.11.2021 по даний час всіх сум, що належали ОСОБА_1 при його звільненні з Генеральної прокуратури України 11.11.2021.

Зобов`язати Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати всіх сум, що належали йому при звільненні з Генеральної прокуратури України з 12.11.2021 по день фактичного розрахунку, виходячи із середньоденної заробітної плати позивача в розмірі 806,42 грн.

У решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення виготовлено в повному обсязі та підписано 16 грудня 2025 року.

Суддя О.В. Прудивус