Справа № 320/24040/24
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2025-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 320/24040/24

касаційні провадження № К/990/32246/25, № К/990/33708/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гончарової І.А.,

суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «АВ Фармація», Головного управління ДПС у м. Києві

на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2025 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Бєлова Л.В.; судді: Аліменко В.О., Кучма А.Ю.)

у справі № 320/24040/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АВ Фармація»

до Головного управління ДПС у м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

У С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «АВ Фармація» (далі - ТОВ «АВ Фармація», позивач, платник, товариство) звернулося до адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі - ГУ ДПС у м. Києві, відповідач, контролюючий орган, податковий орган) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 25 квітня 2024 року № 337790411.

Київський окружний адміністративний суд рішенням від 05 вересня 2024 року позов задовольнив.

Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 04 грудня 2024 року скасував рішення суду першої інстанції та прийняв нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову.

Верховний Суд постановою від 25 квітня 2025 року скасував постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2024 року, а справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції стало те, що суд необґрунтовано визнав неповажними підстави неявки в судове засідання представника товариства та розглянув справу без участі такого представника, чим порушив право платника на доступ до суду.

Після повернення справи на новий розгляд Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 09 липня 2025 року частково задовольнив апеляційну скаргу контролюючого органу, скасувавши рішення суду першої інстанції в частині та ухваливши нове рішення про часткове задоволення позову. Апеляційний суд визнав протиправним і скасував податкове повідомлення-рішення від 25 квітня 2024 року № 337790411 в частині застосування штрафних санкцій у сумі 71 037,72 грн, виходячи з того, що контролюючий орган неправильно визначив кількість днів прострочення реєстрації окремих податкових накладних, у зв`язку з чим розмір штрафу в зазначеній частині підлягає зменшенню. В іншій частині позовних вимог суд апеляційної інстанції відмовив, посилаючись на те, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують правомірність основної частини висновків контролюючого органу щодо несвоєчасної реєстрації платником податкових накладних та застосування відповідних штрафних санкцій. Крім того, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач, подаючи до матеріалів справи в апеляційному провадженні нові документи та додаткові пояснення щодо руху податкових накладних і розрахунків коригування, змінив підстави позову, що, на думку суду, суперечить вимогам частини п`ятої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Не погодившись із постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо скасування податкового повідомлення-рішення від 25 квітня 2024 року № 337790411 у сумі 14 912 230,78 грн, ТОВ «АВ Фармація» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі позивач вказує, що суд апеляційної інстанції допустив істотні порушення норм процесуального права, неправильно застосував частину п`яту статті 308 КАС України та безпідставно відмовив у прийнятті додаткових доказів, які підтверджують первинні доводи позову щодо неправильного визначення контролюючим органом строків реєстрації податкових накладних і розрахунків коригування. На думку платника, такі документи не змінювали підстав позову, а лише деталізували вихідну правову позицію, що й полягала у помилковості розрахунку штрафних санкцій. Крім того, позивач зазначає, що апеляційний суд не дослідив у повному обсязі надані пояснення щодо системного характеру помилок контролюючого органу, повторного врахування окремих податкових накладних, а також не виконав обов`язку повного офіційного з`ясування всіх обставин справи. ТОВ «АВ Фармація» стверджує, що суд не дослідив зміст розрахунку штрафних санкцій, який є невід`ємною частиною оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, та не перевірив правильність визначення контролюючим органом граничних строків реєстрації податкових накладних і розрахунків коригування. Позивач наголошує, що відповідач не розмежував у розрахунку податкові накладні та розрахунки коригування, хоча порядок обчислення граничних строків для таких документів відрізняється відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України (далі - ПК України) та пункту 89 підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України. Позивач також зазначає, що податковим органом допущено помилки у визначенні кількості днів прострочення та неправомірно застосовано штрафні санкції до документів, які були своєчасно подані на реєстрацію, але не були зареєстровані з вини контролюючого органу. Додатково позивач звертає увагу, що до складу оскаржуваного податкового повідомлення-рішення повторно включено податкові накладні, щодо яких штрафні санкції вже застосовувалися, що є порушенням принципу правової визначеності та заборони подвійного покарання. На переконання позивача, такі обставини свідчать про системну помилковість розрахунку штрафних санкцій, що відповідно до правових висновків Верховного Суду є підставою для визнання податкового повідомлення-рішення протиправним у повному обсязі.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог, ГУ ДПС у м. Києві звернулося з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду в цій частині та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову повністю.

У своїй касаційній скарзі відповідач посилається на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 30 січня 2024 року у справі № 280/4484/23, відповідно до яких пункти 89, 90 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» ПК України не мають зворотної дії в часі, застосовуються лише до податкових накладних/розрахунків коригування, строк реєстрації яких пов`язаний із збільшеними граничними строками, встановленими цими нормами, та не поширюються на податкові накладні, складені і зареєстровані з порушенням строків до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до розділу XX «Прикінцеві положення» Податкового кодексу України щодо відновлення обмеження перебування грального бізнесу на спрощеній системі оподаткування». На думку податкового органу, позиція апеляційного суду у цій справі суперечить зазначеним висновкам Верховного Суду, оскільки суд апеляційної інстанції, частково скасовуючи спірне податкове повідомлення-рішення, не врахував темпоральні межі дії пунктів 89, 90 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» ПК України та особливості застосування штрафних санкцій за порушення строків реєстрації податкових накладних у період дії воєнного стану.

Ухвалою від 25 серпня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «АВ Фармація».

08 вересня 2025 року від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу позивача, в якому він зазначив, що оскаржуване судове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог відповідає нормам матеріального та процесуального права, при цьому доводи касаційної скарги платника не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанції у відповідній частині.

Ухвалою від 27 жовтня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ГУ ДПС у м. Києві.

Від позивача відзив на касаційну скаргу податкового органу не надійшов, що, з огляду на частину четверту статті 338 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду апеляційної інстанції.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційних скарг, перевіряючи дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга відповідача задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Як установлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли у зв`язку з прийняттям ГУ ДПС у м. Києві податкового повідомлення-рішення від 25 квітня 2024 року № 337790411, яким на підставі акта камеральної перевірки від 04 квітня 2024 року № 28452/Ж5/26-15-04-11-03/39478485 до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції за порушення граничних строків реєстрації податкових накладних та розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних за період з 10 лютого 2020 року по 19 січня 2024 року на загальну суму 14 983 268,50 грн.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що, по-перше, у період дії мораторію, запровадженого пунктом 52-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, штрафні санкції за порушення строків реєстрації податкових накладних не підлягали застосуванню, а по-друге, відповідач повторно притягнув позивача до відповідальності за несвоєчасну реєстрацію окремих податкових накладних, щодо яких штраф уже було визначено за результатами попередньої камеральної перевірки та відображено в іншому податковому повідомленні-рішенні.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов у повному обсязі, виходив із того, що законодавець, запроваджуючи пункт 52-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, фактично встановив безумовне звільнення платників податків від відповідальності за несвоєчасну реєстрацію податкових накладних до завершення карантину, а отже держава не створила передбачуваних і рівних умов, за яких позивач міг у розумний строк зареєструвати податкові накладні без ризику застосування санкцій. Крім того, суд визнав доведеним факт подвійного притягнення до відповідальності за три податкові накладні та дійшов висновку про протиправність спірного податкового повідомлення-рішення в цілому.

Суд апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нову постанову про часткове задоволення позову, виходив із протилежного розуміння правового режиму мораторію та перехідних норм ПК України. Апеляційний суд детально проаналізував приписи статей 120-1, 201 ПК України, пункту 52-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення», підпунктів 69.1, 69.1-1, 69.2, 69.9 пункту 69 цього ж підрозділу, а також пунктів 89, 90 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» ПК України у редакції Законів України «Про внесення змін до ПК України та інших законів України щодо особливостей податкового адміністрування податків, зборів та єдиного внеску під час дії воєнного, надзвичайного стану», «Про внесення змін до ПК України та інших законів України щодо сприяння відновленню енергетичної інфраструктури України», «Про внесення змін до розділу XX «Перехідні положення» ПК України щодо відновлення обмеження перебування грального бізнесу на спрощеній системі оподаткування», «Про внесення змін до ПК України та інших законодавчих актів України щодо особливостей оподаткування та подання звітності у період дії воєнного стану». На підставі такого аналізу суд дійшов висновку, що: мораторій, передбачений пунктом 52-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, діяв з 01 березня 2020 року по 26 травня 2022 року; з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до ПК України та інших законів України щодо особливостей податкового адміністрування податків, зборів та єдиного внеску під час дії воєнного, надзвичайного стану» звільнення від відповідальності поставлено в залежність від підтвердження неможливості виконання податкового обов`язку; платники, які мали можливість виконувати обов`язки, звільняються від відповідальності за несвоєчасну реєстрацію податкових накладних за умови їх реєстрації до 15 липня 2022 року; після цієї дати, за відсутності доказів неможливості виконання обов`язку, застосовуються штрафні санкції за пунктом 120-1.1 статті 120-1 ПК України; пункти 89 та 90 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» ПК України не мають зворотної дії в часі та можуть застосовуватися лише до правовідносин, у яких граничні строки реєстрації податкових накладних вже визначаються пунктом 89 і не були порушені до 08 лютого 2023 року.

Виходячи з установлених періодів складання та реєстрації податкових накладних, суд апеляційної інстанції визнав правомірним застосування відповідачем штрафних санкцій щодо переважної більшості епізодів, окрім випадків, коли товариство було двічі притягнуте до відповідальності за одні й ті самі податкові накладні від 18 вересня 2022 року № 81, № 82 та від 30 вересня 2022 року № 177. У цій частині апеляційний суд визнав доводи позивача обґрунтованими, зазначивши, що повторне застосування штрафу за одне й те саме правопорушення суперечить конституційним засадам відповідальності та принципу недопущення повторного покарання. Внаслідок цього спірне податкове повідомлення-рішення було скасоване в частині на суму 71 037,72 грн, а іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Крім того, апеляційний суд відмовився враховувати доводи та додаткові письмові пояснення позивача, подані після направлення справи на новий розгляд, з посиланням на частину п`яту статті 308 КАС України, виходячи з того, що вони змінюють підстави позову. Йдеться насамперед про твердження позивача щодо неправильного розмежування відповідачем податкових накладних та розрахунків коригування у розрахунку штрафу, специфіки обчислення строків реєстрації розрахунків коригування з дати їх отримання покупцем, а також про вказівку на помилкове використання контролюючим органом дати 14, а не 15 липня 2022 року як граничного строку реєстрації відповідних документів.

Щодо застосування пункту 52-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, пункту 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України та пунктів 89, 90 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» ПК України колегія суддів виходить з правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 30 січня 2024 року у справі № 280/4484/23 та низці наступних постанов, на які послався й апеляційний суд. У цих рішеннях Верховний Суд послідовно зазначив, що: мораторій, передбачений пунктом 52-1, поширюється на період з 01 березня 2020 року по 26 травня 2022 року; з 27 травня 2022 року застосування штрафних санкцій за порушення строків реєстрації податкових накладних здійснюється з урахуванням вимог підпунктів 69.1, 69.1-1, 69.2, 69.9 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України; для накладних, складених у період з 01 лютого по 31 травня 2022 року, законодавець встановив перехідний період до 15 липня 2022 року, протягом якого їх реєстрація допускається без застосування штрафу за наявності у платника можливості виконати відповідний обов`язок; норми пунктів 89, 90 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» ПК України не мають зворотної дії в часі та не можуть застосовуватися до податкових накладних, складених і зареєстрованих з порушенням строків, визначених пунктом 201.10 статті 201 ПК України до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до розділу XX «Перехідні положення» ПК України щодо відновлення обмеження перебування грального бізнесу на спрощеній системі оподаткування».

За наведених підходів висновки апеляційного суду щодо загальних правил дії мораторію, особливостей правового режиму воєнного стану та меж застосування пунктів 89, 90 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» ПК України в цілому відповідають усталеній практиці Верховного Суду. Сам по собі факт, що суд першої інстанції тлумачив пункт 52-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України як безумовне звільнення від відповідальності до завершення карантину, не узгоджується із зазначеними правовими підходами, а тому апеляційний суд обґрунтовано не погодився з цим висновком.

Разом з тим, така відповідність правовій позиції Верховного Суду щодо застосування матеріальних норм не звільняла апеляційний суд від обов`язку повного й всебічного дослідження фактичних обставин справи та перевірки законності оспорюваного податкового повідомлення-рішення у всіх аспектах, які мають значення для правильного вирішення спору.

Як убачається з матеріалів справи та доводів касаційної скарги позивача, спір між сторонами не обмежується лише питанням дії мораторію та застосуванням знижених ставок штрафу. Позивач послідовно стверджував про незаконність повторного притягнення до відповідальності за одні й ті самі податкові накладні, про неправильне визначення контролюючим органом кількості днів прострочення, про відсутність розмежування у розрахунку штрафу податкових накладних і розрахунків коригування, для яких закон встановлює інші правила обчислення строків реєстрації, а також про можливе неправильне визначення граничної дати реєстрації документів у період, врегульований підпунктом 69.1 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України.

Низка цих доводів була прямо зафіксована у первинній позовній заяві (щодо дії мораторію та повторного притягнення за окремими податковими накладними), інші - розвинуті у відзиві на апеляційну скаргу та додаткових поясненнях, але всі вони стосуються одних і тих самих правовідносин, того самого акта перевірки, одного податкового повідомлення-рішення та одного розрахунку штрафу. Йдеться не про зміну предмета чи підстав позову, а про деталізацію способу захисту та розвиток аргументації в межах уже заявленого спору щодо законності індивідуального акта.

У цій частині Верховний Суд не може погодитися з підходом апеляційного суду, який, пославшись на частину п`яту статті 308 КАС України, фактично відмовився від оцінки окремих доводів позивача лише з тієї підстави, що вони не були дослівно відтворені у первинній позовній заяві. Зазначена норма спрямована на запобігання зміні предмета чи підстав позову на стадії апеляційного перегляду, але не може розумітися як заборона для суду апеляційної інстанції досліджувати доводи та докази, які безпосередньо стосуються законності оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, базуються на тих же фактичних подіях та документах і мають істотне значення для правильного вирішення спору.

За змістом статей 2, 9, 242, 308 КАС України суд апеляційної інстанції не звільняється від обов`язку офіційного з`ясування всіх обставин у справі та оцінки доказів, якщо ті стосуються предмета спору і перебувають у матеріалах справи, незалежно від того, в якому саме процесуальному документі сторони формально їх виклали. Формальне посилання на зміну підстав позову не може виправдовувати ігнорування доводів, які спрямовані на перевірку правильності розрахунку штрафних санкцій, способу обчислення строків реєстрації податкових накладних та розрахунків коригування, а також можливого повторного застосування штрафу за інші, окрім трьох прямо встановлених, епізоди.

У цьому контексті колегія суддів звертає увагу, що питання правильного визначення кількості днів прострочення, розмежування податкових накладних і розрахунків коригування, встановлення дати їх складання та реєстрації, а також перевірка наявності або відсутності повторного притягнення до відповідальності за конкретними накладними належать до тих обставин, які становлять елемент законності податкового повідомлення-рішення як індивідуального акта. Вони мають бути з`ясовані судом незалежно від того, наскільки повно платник сформулював їх у тексті позову та чи подав окремий процесуальний документ на певній стадії розгляду.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи в дослідженні наданих позивачем додаткових доказів, послався на частину п`яту статті 308 КАС України, однак такий висновок є передчасним і суперечить змісту цієї норми. Подані документи не змінюють підстав позову, а конкретизують і підтверджують ті самі фактичні обставини, на які позивач посилався з моменту звернення до суду. Неподання таких документів до суду першої інстанції було зумовлено об`єктивними причинами, підтвердженими матеріалами справи, зокрема відсутністю доступу до програмного забезпечення, в якому зберігаються відповідні електронні квитанції та протоколи, однак апеляційний суд не надав оцінки причинам неподання документів до суду першої інстанції.

Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що повторне притягнення позивача до відповідальності за несвоєчасну реєстрацію податкових накладних від 18 вересня 2022 року № 81, № 82 та від 30 вересня 2022 року № 177 є протиправним, а спірне податкове повідомлення-рішення в цій частині підлягає скасуванню.

Контролюючий орган обмежився загальними твердженнями про правомірність своїх дій та не подав жодного доказу, який би спростовував установлені судами попередніх інстанцій факти дворазового застосування штрафу за одні й ті самі податкові накладні.

Разом з тим, обмежившись фіксацією лише цього епізоду, апеляційний суд фактично не перевірив, чи не допущено аналогічних помилок щодо інших податкових накладних або розрахунків коригування, включених до розрахунку штрафу, і чи відповідає структура застосованих ставок та періодів прострочення вимогам пункту 120-1.1 статті 120-1 ПК України та перехідних положень ПК України в повному обсязі.

Щодо доводів позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин пунктів 89, 90 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, колегія суддів виходить із того, що Закон України «Про внесення змін до розділу XX «Перехідні положення» ПК України щодо відновлення обмеження перебування грального бізнесу на спрощеній системі оподаткування» не містить прямої вказівки на надання цим нормам зворотної дії в часі. З огляду на правову позицію Конституційного Суду України щодо дії законів у часі та висновки Верховного Суду, зокрема у справі № 280/4484/23, підстави для поширення дії пунктів 89, 90 на правовідносини, які були припинені до набрання чинності зазначеним Законом, відсутні. У цій частині доводи позивача є необґрунтованими, а висновки апеляційного суду - правильними. Водночас правильність загального підходу до дії пунктів 89, 90 не звільняла суд апеляційної інстанції від перевірки того, чи коректно контролюючий орган застосував ставку штрафу, виходячи з конкретних дат складання та реєстрації кожної податкової накладної/розрахунку коригування та з урахуванням усіх спеціальних режимів, які діяли у відповідні періоди.

Верховний Суд констатує, що апеляційний суд, формально пославшись на частину п`яту статті 308 КАС України, не виконав свого процесуального обов`язку щодо повного й всебічного дослідження матеріалів справи в межах предмета спору. Суд не надав належної оцінки доводам позивача про некоректність розрахунку штрафу з огляду на різний режим обчислення строків реєстрації податкових накладних і розрахунків коригування, не перевірив твердження про можливі інші випадки повторного застосування штрафних санкцій, не дослідив, яким чином відповідач фактично застосував перехідні положення пункту 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України щодо граничної дати 15 липня 2022 року. Внаслідок цього суд обмежився вибірковим виправленням очевидної помилки щодо трьох податкових накладних, не перевіривши в повному обсязі законність спірного податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими чи збирати нові докази.

За приписами частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

З огляду на наведене колегія суддів доходить висновку, що апеляційний суд, хоча й правильно витлумачив та застосував основні норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, проте допустив істотні порушення норм процесуального права, зокрема статей 2, 9, 242, 308 КАС України, які унеможливили повне з`ясування фактичних обставин справи та всебічну перевірку законності спірного податкового повідомлення-рішення в оскарженій позивачем частині.

Водночас Верховний Суд зазначає, що правильне вирішення цього спору потребує повного, всебічного та детального з`ясування фактичних обставин щодо кожної окремої податкової накладної та кожного окремого розрахунку коригування, які стали підставою для застосування штрафних санкцій. Для цього суд має встановити дату складання відповідного податкового документа, дату виникнення обов`язку щодо його реєстрації, дату фактичної реєстрації, визначити граничний строк реєстрації, оцінити дію в конкретні періоди пункту 52-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, спеціальних правил воєнного часу (пункт 69.1, пункт 69.9 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України), а також правил пунктів 89 та 90 підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України щодо зменшених штрафів. Крім того, для повного і коректного встановлення фактичних обставин суд має перевірити, чи не було щодо окремих податкових документів раніше ухвалених рішень контролюючого органу, що виключає повторне застосування санкцій.

Такий обсяг фактичної та доказової роботи потребує повноцінного судового розгляду з дослідженням первинних документів, електронних квитанцій, матеріалів попередніх перевірок, журналів операцій та можливим витребуванням додаткових доказів, що за своєю процесуальною природою є функцією саме суду першої інстанції. Суд апеляційної інстанції, обмежившись формальним застосуванням частини п`ятої статті 308 КАС України та не здійснивши повного офіційного з`ясування всіх обставин, не виконав своїх процесуальних обов`язків щодо виправлення недоліків рішення суду першої інстанції та не забезпечив правильності встановлення фактичних обставин справи.

З огляду на характер та обсяг обставин, які залишилися невстановленими, Верховний Суд вважає неможливим встановлення фактичних обставин у межах апеляційного перегляду, що є підставою для направлення справи на новий розгляд саме до суду першої інстанції відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 КАС України.

Таким чином, касаційну скаргу ТОВ «АВ Фармація» слід задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції - скасувати в оскарженій частині, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга податкового органу задоволенню не підлягає, оскільки її доводи не містять належних аргументів щодо законності спірного податкового повідомлення-рішення та не спростовують встановлених судами обставин, а також не свідчать про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права судами попередніх інстанцій.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АВ Фармація» задовольнити частково.

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2025 року скасувати в частині позовної вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «АВ Фармація» про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення від 25 квітня 2024 року № 337790411 у сумі 14 912 230,78 грн та в цій частини направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. А. Гончарова

Судді І. Я. Олендер

Р. Ф. Ханова