Справа № 420/2037/25
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2025-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/2037/25

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Джабурія О.В,

Вербицької Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року, прийняте у складі суду судді Білостоцького О.В. в місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 та абзацу 15 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII за сімейними обставинами: у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 та Військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 та абзацу 15 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII за сімейними обставинами: у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 щодо відмови у звільнені ОСОБА_1 з військової служби у запас на підставі абз.15 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами: у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 та Військову частину НОМЕР_2 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі абз.15 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами: у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами, та прийняти відповідне рішення про звільнення та виключення його зі списків особового складу військової частини.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржуване рішення ґрунтується на преюдиційному значенні висновків Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.04.2023 року у справі № 946/479/23, залишеного в силі постановою суду апеляційної інстанції, однак обидва судові рішення оскаржуються відповідачем у касаційному порядку і перебувають у провадженні Верховного Суду. Апелянт вважає, що у позивача відсутня можливість виконувати обов`язки опікуна недієздатного дядька, оскільки він проходить військову службу, що унеможливлює виконання ним обов`язків опікуна.

Апелянт також вказує, що судом першої інстанції визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні позивача, проте ні Військова частина НОМЕР_2 , ні Військова частина НОМЕР_1 не відмовляли Позивачу у звільненні з військової служби, адже такою компетенцією наділений командир Військової частини НОМЕР_3 (Регіональне управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), яка є вищим органом військового управління. Вказані обставини, на переконання апелянта, обумовлюють неможливість повторного розгляду рапорту позивача та прийняття відповідного рішення про звільнення позивача.

Дана справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу відповідача необхідно задовольнити частково, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, Позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 , військове звання молодший лейтенант, що підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_2 від 07.07.2024 року №1694.

Позивач є племінником ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю з дитинства І групи. Причиною інвалідності є хронічне психічне захворювання.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.09.2023 року по справі №946/479/23, залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 10.07.2025 року, було визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , недієздатним. Встановлено опіку над недієздатним ОСОБА_2 , та призначено Позивача його опікуном. Постанова Одеського апеляційного суду від 10.07.2025 року по справі №946/479/23 набрала законної сили з дня її ухвалення.

В грудні 2024 року Позивач подав до Військової частини НОМЕР_2 рапорт із пакетом відповідних документів (серед якого була копія рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.09.2023 року по справі №946/479/23), в якому клопотав про звільнення з військової служби на підставі абз.15 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за сімейними обставинами, а саме: у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами.

Водночас, командування Військової частини НОМЕР_1 розглянуло подання командира Військової частини НОМЕР_2 щодо звільнення Позивача з військової служби, та листом від 07.01.2025 року №1156/2/244 відмовило у задоволенні поданого Позивачем рапорту. У вказаному листі було зазначено, що надані заявником документи не містять належних та достатніх доказів необхідності здійснення Позивачем опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови, що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами.

Не погодившись із вищевказаною відмовою, Позивач звернувся до суду з позовом в адміністративній справ

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що незгода Відповідачів із висновками Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.09.2023 року по справі №946/479/23, залишеного в подальшому без змін постановою Одеського апеляційного суду від 10.07.2025 року, не свідчить про відсутність у Позивача необхідності здійснення опіки над рідним дядьком, визнаного в судовому порядку недієздатним. Враховуючи факт того, що Відповідачами не було доведено правомірності власних дій щодо відмови Позивачу у звільненні його з військової служби з-за факту подання ним всіх необхідних документів, що підтверджують вищезгадані судом обставини, то суд виявив підстави для задоволення позовних вимог.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно положень статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно з пунктом 20 ч.1 ст.106 Конституції України, Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Також Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

В подальшому Указами Президента України воєнний стан продовжувався. Станом на дату розгляду справи воєнний стан в Україні триває.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон № 2232-ХІІ).

Визначення військової служби міститься у частині 1 статті 2 Закону № 2232-ХІІ та визначає її як державну службу особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з частинами третьою і четвертою статті 2 Закону № 2232-ХІІ громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону № 2232-XII від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом. Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII.

Встановлений законодавцем у ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII перелік підстав для звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації в умовах дії воєнного стану на момент виникнення спірних правовідносин, є вичерпним.

Згідно абз.15 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-XII військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.09.2023 року по справі №946/479/23, залишеного без змін постановою Одеського апеляційного суду від 10.07.2025 року, ОСОБА_2 визнаний недієздатним і над ним встановлено опіку, опікуном призначено Позивача.

З відповіді - листа від 07.01.2025 № 1156/2/244 на рапорт Позивача вбачається, що підставою для відмови у звільненні із військової служби слугувало те, що останнім не було надано належних та достатніх доказів необхідності здійснення опіки Позивачем над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153, визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 року №170 (далі Інструкція).

Відповідно до підпункту 29 пункту 5 Додатку 19 «Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби» до Інструкції №170 через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами, подаються наступні документи:

- копія рішення суду про визнання особи недієздатною;

- копія рішення суду про призначення опікуном цієї особи громадянина (громадянки), який (яка) проходить військову службу.

Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що військовослужбовець може звільнитися з військової служби під час дії воєнного стану через необхідність здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється опіка іншими особами. Тобто, для можливості звільнення військовослужбовця з військової служби з-за вищенаведеної підстави ключовим питанням є наявність рішення суду про визнання особи недієздатною та рішення суду про призначення заявника опікуном цієї особи.

Щодо доводів апелянта в частині незгоди із рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.09.2023 року по справі №946/479/23, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 10.07.2025 року, в касаційному порядку та їх перебування у провадженні Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що рішення судів першої та апеляційної інстанції по справі №946/479/23 набрали законної сили та є такими, що підлягають виконанню всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Разом із тим, фактичні обставини даної справи свідчать, що позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 , військове звання молодший лейтенант.

Після звернення до Військової частини НОМЕР_2 із рапортом про звільнення з військової служби, Військовою частиною НОМЕР_2 було сформовано подання про звільнення позивача та направлено до Військової частини НОМЕР_1 , як вищого органу військового управління.

Відповідно до ч.7 ст.26 Закону № 2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Так, порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначений Положенням "Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України", затверджений Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (Положення № 1153/2008).

Пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Згідно з п. 117 Дисциплінарного статуту ЗСУ, пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді. Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Тобто, рапорт, як офіційна форма звернення військовослужбовця до вищої посадової особи, передбачає його опрацювання та надання відповіді по суті порушених в ньому питань.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Підпунктом 2 пункту 225 Положення № 1153/2008 передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу":

-у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;

- у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

З урахуванням викладеного, оскільки позивач належить до молодшого офіцерського складу, питання про його звільнення по суті може вирішуватись виключно командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них, у межах спірних правовідносин командиром Військової частини НОМЕР_3 (Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 »).

Пунктами 12.1, 12.11 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України № 170 від 10.04.2009, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 року за № 438/16454, передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

До керівників органів військового управління Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, які в особливий період мають право звільнення військовослужбовців з військової служби, належать посадові особи, які під час особливого періоду мають право призначення на посади осіб офіцерського складу.

Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV цієї Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах, визначених пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через сімейні обставини або з визначених названим Законом поважних причин, за умови, що такі військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу, серед яких, зокрема така обставина, що визначена позивачем.

Ті військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

На підставі статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Згідно п.3 розділу ІІІ наказу Міністерства оборони України від 06.08.2024 року № 531 "Про затвердження Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України" (Наказ № 531), непогодження рапорту безпосереднім та/або прямими командирами (начальниками) не перешкоджає подальшому руху рапорту для його розгляду командиром (начальником) або іншою посадовою особою, яка уповноважена приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, та прийняття рішення по суті рапорту.

Разом з тим, подання рапорту "по команді" означає направлення його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до прямого керівника, командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті, зокрема, питання звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів. Рапорт має дійти до останньої ланки з клопотаннями безпосередніх (прямих) командирів (начальників) або з обґрунтуванням їх відсутності.

Тобто, у разі неприйняття, не розгляду чи незадоволення рапорту прямими командирами, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі і так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.

Відтак, у будь-якому випадку остаточне рішення (позитивне чи негативне) за рапортом військовослужбовця про звільнення з військової служби має бути прийняте командиром військової частини або іншою посадовою особою, що наділена правом вирішувати питання по суті.

Як підтверджується матеріалами справи, незважаючи на те, що питання про звільнення позивача по суті може вирішуватись виключно командиром Військової частини НОМЕР_3 , рапорт ОСОБА_1 по суті було розглянуто командиром Військової частини НОМЕР_1 та фактично вказано на відсутність підстав для звільнення з військової служби. При цьому, доказів направлення рапорта ОСОБА_1 разом із доданими документами до Військової частини НОМЕР_3 матеріали справи не містять.

За таких обставин, всупереч вимогам ч.2 ст. 19 Конституції України, Військова частина НОМЕР_1 у межах спірних правовідносин діяла не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Апеляційний суд наголошує, що надання листа із фактичною відмовою не звільняє відповідача, як суб`єкта, до повноважень якого не належить вирішення питання щодо звільнення позивача з військової служби, від обов`язку направити рапорт до відповідного уповноваженого суб`єкта для прийняття рішення за наслідком розгляду рапорту про звільнення останнього з військової служби або мотивованої відмови в такому.

В той же час, лист Військової частини НОМЕР_1 від 07.01.2025 року №1156/2/244, адресований командиру Військової частини НОМЕР_2 , не може вважатися рішенням суб`єкта владних повноважень, прийнятим за наслідком розгляду рапорта позивача. Інших дій щодо поданого позивачем рапорта про його звільнення з військової служби за сімейними обставинами, відповідачем вчинено не було і таких доказів не надано.

Таким чином, належні та допустимі докази того, що рапорт позивача розглянуто відповідно до вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та за наслідками розгляду такого прийнято відповідне рішення в матеріалах справи відсутні.

Водночас, апеляційний суд зазначає, що у межах спірних правовідносин судом не встановлено протиправність дій або бездіяльності Військової частини НОМЕР_2 , якою було погоджено рапорт позивач про звільнення та направлено по команді. Відсутні також правові підстави для зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 прийняти відповідне рішення про звільнення позивача, оскільки вказане питання віднесено до дискреційних повноважень Військової частини НОМЕР_3 .

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У пункті 2 частини першої статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Позивач як учасник адміністративного процесу має процесуальну правоздатність і дієздатність та наділений визначеним КАС України комплексом процесуальних прав та обов`язків, тобто його правовий статус формується під прямою дією законодавчо закріплених принципів адміністративного судочинства.

Враховуючи вимоги статті 44 КАС України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

За положеннями статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Наведене означає, що вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема коли повний та ефективний захист прав, свобод та інтересів неможливий у заявлений позивачем спосіб. При цьому такий вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява.

Враховуючи викладене та виходячи за межі позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про протиправну бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не направлення рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби разом із доданими документами до Військової частини НОМЕР_3 для його розгляду по суті.

Відповідно до положень статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», №40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia), № 41526/10, пункт 101; рішення у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» (Van Oosterwijck v Belgium), №7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

За таких обставин, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що у даному випадку зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 направити рапорт позивача про звільнення з військової служби у запас на підставі абз.15 п. 3 ч.12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» разом із доданими документами до Військової частини НОМЕР_3 для його розгляду по суті, з урахуванням висновків суду, забезпечить ефективний захист порушених прав позивача.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також допущено невідповідність висновків суду обставинам справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняття нового судового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 292, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не направлення рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби у запас на підставі абз.15 п. 3 ч.12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» разом із доданими документами до Військової частини НОМЕР_3 для його розгляду по суті.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 направити рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби у запас на підставі абз.15 п. 3 ч.12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» разом із доданими документами до Військової частини НОМЕР_3 для його розгляду по суті, з урахуванням висновків суду.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: Н.В. Вербицька