Справа № 182/6804/20
Суддя: Савченко Артур Владиславович
Дата ухвалення: 2025-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 грудня 2025 рокуСправа №182/6804/20
Суд, у складі судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Савченка А.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення інфляційних витрат та відшкодування шкоди,
стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 3 % річних у сумі 1 553,16 грн. та інфляційні втрати у сумі інфляційних втрат - 1 186,72 грн.;
стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.
30 березня 2021 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача, в якому останній проти позову заперечує. Посилається на те, що відносини з позивачем мають виключно публічно-правовий характер, а тому до них не можуть бути застосовані положення Цивільного кодексу України щодо відповідальності боржника за прострочення виконання грошових зобов`язань, передбачені статтею 625 ЦК України. В матеріалах справи відсутні документи, які підтвердили б факт вчинення посадовою чи службовою особою Міністерства оборони України незаконних дій чи бездіяльності у відношенні позивача, що суперечить вимогам статей 77, 78 ЦПК України. Предметом доказування для позивача, окрім душевної тривоги, захворювань та їх наслідків, є протиправність дій відповідача та причинно-наслідковий зв`язок із такими діями та наслідками у вигляді моральних страждань. В позовній заяві позивач не наводить будь-яких фактів протиправності дій чи бездіяльності Міністерства оборони України, а тим більше не посилається на відповідні докази такої діяльності або бездіяльності. Зазначає, що стаття 56 Конституції України проголошує, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових осіб при здійсненні ними їх службових повноважень. Доказів порушення посадовими чи службовими особами Міністерства оборони України при здійсненні владних повноважень не надано, а тому підстав для отримання відшкодування моральної шкоди не вбачається. Вважає, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо порушень прав позивача, а тому просить відмовити у задоволенні позову.
08 квітня 2021 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якій останній зазначає, що його позов мотивований тим, що внаслідок протиправних дій відповідача було порушено його право на своєчасне отримання одноразової грошової допомоги в зв`язку з встановленням довічно 25% втрати професійної працездатності, внаслідок травми отриманої під час виконання обов`язків військової служби. Факт протиправності дій відповідача встановлено рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2020 року. 05 травня 2019 року відповідач протиправно відмовив йому у виплаті одноразової грошової допомоги, яка за своєю сутністю є соціальною гарантією держави, яка визначена статтею 46 Конституції України. Вважає, що такими діями відповідач не тільки порушив цілу низку вимог законодавства України, а й вимоги статті 19 Конституції України, згідно якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Міністерство Оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні сили України. Воно є головним (провідним) органом у системі центральних органів виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у сфері оборони. Виходячи з цього, вважає свої вимоги законними та такими що підлягають задоволенню, а заперечення відповідача за своєю сутністю нікчемними та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства та Конституції України в цілому, а тому просить задовольнити позов.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24.01.2022 р. справу направлено для розгляду за встановленою юрисдикцією до Окружного адміністративного суду міста Києва.
Ухвалою від 07.02.2022 Окружний адміністративний суд міста Києва відкрив провадження в адміністративній справі та вирішив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Законом України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 № 2825-IX (далі Закон № 2825-IX) ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва.
Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних Закону № 2825-IX установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя. Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України Про внесення зміни до пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду щодо забезпечення розгляду адміністративних справ, але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України.
Справа № 182/6804/20 надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду 31.01.2025 відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Савченко А.В.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 29 КАС України суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо ліквідовано або з визначених законом підстав припинено роботу адміністративного суду, який розглядав справу.
У разі ліквідації або припинення роботи адміністративного суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи адміністративного суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено (ч. 3 ст. 29 КАС України).
З урахуванням викладеного, суд знаходить за можливе прийняття до розгляду адміністративного позову та продовження розгляду справи у порядку спрощеного провадження.
На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 29, 171, 257, 260, 262-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив прийняти справу №182/6804/20 до провадження судді Савченка А.В.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд виходить із такого.
ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України, Державного закладу Центральної Медико-Соціальної експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Міноборони України про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , оформленого пунктом 30 протоколу засідання комісії Міноборони з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №55 від 11 травня 2019 року;
- зобов`язати Міноборони повернути визначений пакет документів до ІНФОРМАЦІЯ_2 на доопрацювання;
- визнати протиправними дії та зобов`язати Експертну комісію внести відсутні відомості до пункту 6 довідки (АГ 0007672) про результати визначення у застрахованої особи ступеня працездатності у відсотках та відомості про дату встановлення страхового випадку;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно направити пакет документів до Міноборони України після його доопрацювання заявником;
- зобов`язати Міноборони України після надходження доопрацьованого пакету документів від ІНФОРМАЦІЯ_2 повторно розглянути питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 на підставі пункту 7 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.03.2020, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду (справа № 320/6176/19 від 05 серпня 2020 року), адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлене протоколом № 55 від 11 травня 2018 року, в частині відмови у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 .

Зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 у зв`язку з встановленням ступеня втрати працездатності - 25% внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби.

В решті позовних вимог відмовлено.

Як вбачається з постанови про закінчення виконавчого провадження від 20.11.2020 ВП .11.2020 на засіданні комісії МОУ прийнято рішення про виплату ОГД у розмірі 33617,50 грн. (витяг з протоколу 13.11.2020 № 148).

23.11.2020 відповідач виконав рішення суду та сплатив належну суму одноразової грошової допомоги 33618 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2543.

Позивач зазначає, що саме 05 травня 2019 року у нього виникло право на отримання одноразової грошової допомоги, а у відповідача - грошове зобов`язання, яке останній протиправно не виконував по 23 листопада 2020 року. Враховуючи це, останній зобов`язаний сплатити відшкодування упущеної вигоди у вигляді 3% річних та інфляційних втрат, які він зазнав через несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. Сума інфляційних втрат складає 1 186, 72 гр., а 3% річних - 1 553, 16 гр. Крім того, весь цей час він не міг спати, постійно переживав, нервував. Тривале переживання призвело до того, що декілька разів він навіть потрапляв до лікарні. Останнє підтверджується випискою із історії хвороби стаціонарного хворого №1489 від 27 грудня 2019 року та випискою із історії хвороби стаціонарного хворого № 1222 від 16 вересня 2020 року. Вважає, що відповідач порушив його конституційні права, які він вимушений був самостійно відстоювати у судах першої, апеляційної та касаційної інстанціях на протязі одного року, з 08 листопада 2019 року по 23 листопада 2020 року. За цей рік він неодноразово потрапляв на стаціонарне лікування до лікарні - вперше після отримання відзиву на адміністративний позов від відповідача, оскільки не міг повірити, що в державі, в якій людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю, його конституційні права та свободи були порушені з боку центрального органу виконавчої влади. Вдруге потрапив до лікарні, коли відповідач, зловживаючи процесуальними правами, тривалий час затягував розгляд справи судом апеляційної інстанції та ще й подав безпідставну касаційну скаргу в останній день строку на касаційне оскарження, фактично намагаючись ухилитись від виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва. Вважає, що протиправність дій відповідача вже встановлено рішенням суду, а факт наявності моральної шкоди підтверджується матеріалами справи, просить відшкодувати моральну шкоду у розмірі 50 000 гр.

Відповідно до статті 1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII) соціальний захист військовослужбовців це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 1-1 Закону № 2011-XII).

Частиною першою статті 16 Закону № 2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Положеннями частини 2 статті 16 Закону № 2011-XII передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: 1) загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби; 2) смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби; 3) загибелі (смерті) військовозобов`язаного або резервіста, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві; 4) встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті; 5) встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби; 6) встановлення військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження цих зборів, служби у військовому резерві; 7) отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності; 8) отримання військовослужбовцем строкової військової служби поранення (контузії, травми або каліцтва) у період проходження ним строкової військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності; 9) отримання військовозобов`язаним або резервістом, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, поранення (контузії, травми або каліцтва) при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (частина шоста статті 16-3 Закону № 2011-XII).

Згідно із частиною дев`ятою статті 16-3 Закону № 2011-XII порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст) визначає Порядок №975.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є, зокрема: у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

За правилами пункту 13 Порядку № 975 керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку № 975, подані заявником.

Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

У свою чергу, відповідно до пункту 14 Порядку № 975 одноразова грошова допомога виплачується особі шляхом її перерахування уповноваженим органом на рахунок в установі банку, зазначений одержувачем виплати, або через касу уповноваженого органу.

Разом з цим, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється в порядку черговості відповідно до дати подання документів (пункту 20 Порядку № 975).

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення одноразової грошової допомоги. При цьому, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється в порядку черговості.

Таким чином, законодавець не пов`язує строк прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги зі строком її виплати. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.09.2020 у справі №802/1349/17-а.

Такий висновок 27 грудня 2022 року зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду розглянув касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 серпня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2022 року у справі № 640/14757/21.

Тому в даному випадку ні рішення відповідача про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги від 11.05.2019, ні рішення про призначення одноразової грошової допомоги від 13.11.2020 (прийняте на виконання судового рішення у справі №320/6176/19) не впливає на встановлення строку виплати одноразової грошової допомоги, оскільки законодавець не пов`язує строк прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги зі строком її виплати.

З урахуванням того, що у справі, яка розглядається, Міноборони виконало перед позивачем покладену на нього державою функцію щодо соціального захисту військовослужбовців шляхом виплати йому гарантованої законодавством одноразової грошової допомоги (23.11.2020 відповідачем нараховано та виплачено позивачеві на банківську картку кошти в сумі 33618 грн., що не заперечується сторонами), то суд вважає, що в даному випадку безпідставно стверджувати про несвоєчасність виплати одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку № 975.

Також Верховний Суд вказав таке.

Що стосується застосування до даних правовідносин статті 625 ЦК України.

Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

За змістом статей 524, 533 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 640/14757/21 дійшов висновку, що навіть за наявності встановлення факту прострочення виплати одноразової грошової допомоги застосування до спірних правовідносин норми Закону №1282-ХІІ не є можливим, з огляду на таке.

Так, відповідно до статті 1 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Статтею 2 Закону №1282-ХІІ передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру.

В цій же статті встановлено перелік грошових доходів, які підлягають індексації, а саме: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.

Соціальні виплати, що мають цільовий і разовий характер (допомога при народженні дитини, допомога на поховання, матеріальна допомога, одноразова допомога при виході на пенсію тощо), а також допомога у зв`язку з вагітністю і пологами індексації не підлягають. Підтримка купівельної спроможності провадиться шляхом підвищення розміру зазначених виплат (частина третя статті Закону № 1282-ХІІ).

Таким чином, зі змісту вказаної норми випливає, що в переліку виплат, що підлягають індексації, одноразова грошова допомога, яка підлягає виплаті відповідно до статті 16 Закону № 2011-XII, не передбачена.

Разом з тим, частиною другою статті 2 Закону № 1282-ХІІ передбачено, що Кабінет Міністрів України може встановлювати інші об`єкти індексації, що не передбачені частиною першою цієї статті.

Так, з метою реалізації положень Закону №1282-ХІІ Кабінет Міністрів України затвердив Порядок № 1078.

Відповідно до пункту 2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (посадовими окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер; грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі; допомога по безробіттю, що надається відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей.

Тобто, Кабінет Міністрів України також не включив суми одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Законом №1282-ХІІ, до переліку виплат, які підлягають індексації.

Абзацом 4 пункту 2 Порядку 1078 Кабінет Міністрів України включив до складу грошових доходів населення, що підлягають індексації, грошове забезпечення військовослужбовців, але не одноразову грошову допомогу.

При цьому в пункті 3 Порядку 1078 наведений перелік виплат, які не підлягають індексації. В цьому переліку зазначається про соціальні виплати, які визначаються залежно від прожиткового мінімуму.

Наведений в пункту 3 Порядку 1078 перелік виплат, які не підлягають індексації, не є вичерпним, про що свідчить використання законодавцем слова «зокрема».

Отже, основним критерієм для висновку про неможливість індексації одноразової грошової допомоги, виплаченої на підставі статті 16 Закону № 1282-ХІІ є те, що вказана допомога має разовий характер і не включена ані Законом № 1282-ХІІ, ані Порядком №1078 до виплат, які підлягають індексації.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Верховного Суду прийшла до висновку про те, що судами попередніх інстанцій помилково застосовано до спірних правовідносин норми Закону № 1282-ХІІ та Порядку №1078, що призвело до безпідставного стягнення з відповідача спірних сум.

Таким чином, Верховний Суд вважає, що ухвалюючи рішення в частині позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов помилкового висновку про їх задоволення.

Оскільки судом не встановлено несвоєчасність виплати позивачу одноразової грошової допомоги, то відсутні підстави, передбачені статтею 625 ЦК України, для стягнення з відповідача 3% річних за несвоєчасну виплату одноразової грошової допомоги.

Позивач зазанчає, що наявні підстави для стягнення моральної шкоди, оскільки весь цей час він не міг спати, постійно переживав, нервував. Тривале переживання призвело до того, що декілька разів він навіть потрапляв до лікарні. Останнє підтверджується випискою із історії хвороби стаціонарного хворого №1489 від 27 грудня 2019 року та випискою із історії хвороби стаціонарного хворого № 1222 від 16 вересня 2020 року.

Проте, доказів того, що вказані обставини пов`язані причинно-наслідковим зв`язком з діями відповідача не надано. Крім того, протиправних дій суд не встановив.

Суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з Міноборони моральної шкоди, оскільки на її підтвердження позивачем не надано жодного доказу про заподіяння моральної шкоди, яке було б пов`язане з протиправними діями відповідачів.

Європейський суд з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; пункт 58) зазначив, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Тому позовна заява не обґрунтована та задоволенню не підлягає.

Зважаючи на результат вирішеного спору та статус відповідача суб`єкта владних повноважень, відсутні підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст.ст.132-139 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Керуючись ст. 241 246, 250 КАС України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення інфляційних витрат та відшкодування шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя А.В. Савченко