Справа № 160/32950/24
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2025-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 грудня 2025 року м. Дніпросправа № 160/32950/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Юрко І.В., Чабаненко С.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.02.2025 року в адміністративній справі №160/32950/24 (головуючий суддя першої інстанції Олійник В.М.) за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо примусового доставлення ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 та прийняття ОСОБА_1 на облік в ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- визнати протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання ОСОБА_1 на ознайомлення наказу про зарахування ОСОБА_1 з 19.10.2024 року до особового складу частини;

- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 в частині зарахування з 19.10.2024 року до списків військової частини ОСОБА_1 , особового складу військової частини НОМЕР_1 , поставлення на всі види забезпечення, та призначення на посаду тощо та зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 виключити із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 .

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання ОСОБА_1 на ознайомлення наказу про зарахування його з 19.10.2024 року до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Зобов`язано командира військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) надати для ознайомлення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) наказ про зарахування його з 19.10.2024 року до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Визнано протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду клопотання ОСОБА_1 про можливість заміни військової служби на альтернативну (невійськову) службу відповідно до приписів частини 4 статті 35 Конституції України та частини 1 статті 9 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу».

Зобов`язано командира військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) розглянути клопотання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) про можливість заміни військової служби на альтернативну (невійськову) службу відповідно до приписів частини 4 статті 35 Конституції України та частини 1 статті 9 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу».

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив частково скасувати судове рішення та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, зазначених в позові.

В обґрунтування апеляційної скарги позивача зазначено, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права. Апелянт вказує, що в силу частини четвертої статті 35 Конституції України та частини першої статті 9 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» позивач не міг бути мобілізованим та зарахованим до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , тому вважає протиправними дії відповідачів.

Вважає, що прийняте судом першої інстанції рішення за результатами розгляду даної справи не забезпечуватимуть ефективного захисту порушених прав позивача та повного їхнього відновлення.

Відповідач надав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.

Позивач ОСОБА_1 має ліцензію диякона для проповіді і виконання дияконських обов`язків у справі Євангельського служіння та навчається на 4 курсі на кафедрі «Християнського служіння» програми «Бакалавр пасторського служіння» Одеської богословської семінарії.

ОСОБА_1 , як військовозобов`язаний, перебував на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до військово-облікового документа, що сформований в електронній формі, ОСОБА_1 обновив облікові данні 14.07.2024 року, номер в реєстрі Оберіг 9.

15 жовтня 2024 року ОСОБА_1 під час направлення до церкви для підготовки проповіді та виконання дияконських обов`язків у справі Євангельського служіння був доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою проходження військово-лікарської комісії.

15 жовтня 2024 року ОСОБА_1 після проходження військово-лікарської комісії доставлений до військової частини НОМЕР_1 , де наразі перебуває.

18 листопада 2024 року представником позивача надіслано на електрону пошту Головної інспекції Міністерства оборони України скаргу щодо здійснення перевірки правомірності дій військових посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_1 ) щодо проведення мобілізації диякона ОСОБА_1 , що мало місце 15.10.2024 року та здійснити контроль ігнорування посадовими особами військової частини НОМЕР_1 приписів частини 4 статті 35 Конституції України та частини 1 статті 9 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» у відношенні до диякона ОСОБА_1

19 листопада 2024 року на електрону пошту представника позивача надійшов лист Головної інспекції Міністерства оборони України №220/5/ВихЗВГ/2666 від 19 листопада 2024 року, яким представника позивача повідомлено про передачу скарги до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Листом командира військової частини НОМЕР_1 №2154 від 22 листопада 2024 року представника позивача повідомлено, що ОСОБА_1 з 19 жовтня 2024 року проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , однак додатково повідомлено, що альтернативної служби під час воєнного стану не передбачено.

Листом ІНФОРМАЦІЯ_6 № 943/24834 від 25 листопада 2024 року представнику позивача повідомлено про можливість застосування до ОСОБА_1 положень статті 35 Конституції України, де зазначено про можливість заміни військового обов`язку на альтернативну (невійськову) службу за його релігійних переконань.

Однак, припис частини 1 статті 9 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» щодо порядку направлення позивача на альтернативну службу не роз`яснено.

27 листопада 2024 року представником позивача подано запит до ІНФОРМАЦІЯ_7 ( АДРЕСА_1 ) щодо проведення службового розслідування стосовно військових посадових осіб військової частини НОМЕР_1 щодо утримання ними позивача з 19.10.2024 року на території військової частини, з огляду на те, що позивач постійно наголошує, що за його релігійними переконаннями не може виконувати військовий обов`язок та йому необхідно замінити військовий обов`язок на альтернативну (невійськову) службу.

28 листопада 2024 року представником позивача надіслано скарги до військової частини НОМЕР_1 , до Генерального штабу Збройних Сил України та Головної інспекції Міністерства оборони України з приводу незаконного утримання посадовими особами військової частини НОМЕР_1 позивача з 19.10.2024 року на території цієї військової частини, з огляду на те, що позивач за його релігійними переконаннями не може виконувати військовий обов`язок та йому повинні замінити військовий обов`язок на альтернативну (невійськову) службу.

Вважаючи такі дії відповідачів протиправними, позивач звернувся з позовом до суду.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Пунктом 6 статті 2 Закону №2232-XII передбачені такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Пунктом 2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, передбачено, що громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (військова служба) в добровільному порядку або за призовом. У добровільному порядку громадяни проходять: військову службу (навчання) за контрактом курсантів у вищих військових навчальних закладах, а також закладах вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військову службу за контрактом осіб рядового складу; військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військову службу за контрактом осіб офіцерського складу. За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який діє по теперішній час.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. Мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-ХІІ мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Статтею 22 Закону №3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Зокрема, відповідно до частин третьої, п`ятої статті 22 Закону №3543-ХІІ, під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону №2232-ХІІ військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Згідно з частиною третьою статті 1 Закону №2232-ХІІ військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до абзацу 1 частини десятої статті 1 Закону №2232-ХІІ громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані: прибувати за викликом районного (міського) військового комісаріату для оформлення військово-облікових документів, приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних; проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах згідно з рішеннями комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії районного (міського) військового комісаріату; проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі; виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , як військовозобов`язаний, перебував на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до військово-облікового документа, що сформований в електронній формі, ОСОБА_1 обновив облікові данні 14.07.2024 року, номер в реєстрі Оберіг 9.

15 жовтня 2024 року був доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою проходження військово-лікарської комісії.

15 жовтня 2024 року ОСОБА_1 після проходження військово-лікарської комісії направлений до військової частини НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 з 19 жовтня 2024 року проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що ним не заперечується.

З урахуванням викладеного, суд не вбачає протиправності в діях працівників ІНФОРМАЦІЯ_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) щодо постановки ОСОБА_1 , як військовослужбовця, на облік в ІНФОРМАЦІЯ_2 , та протиправності дій з боку командира військової частини НОМЕР_1 в частині зарахування ОСОБА_1 з 19 жовтня 2024 року до особового складу частини НОМЕР_1 .

Однак, у зв`язку з відсутністю відзивів на позовну заяву від відповідачів та, зокрема відсутності у позивача наказу про зарахування його з 19.10.2024 року до особового складу військової частини НОМЕР_1 , позовні вимоги щодо ознайомлення ОСОБА_1 з наказом командира військової частини НОМЕР_1 про зарахування ОСОБА_1 з 19.10.2024 року до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 підлягають задоволенню.

Щодо неврахування відповідачами приписів про альтернативну (невійськову) службу, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова.

Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Згідно зі статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно пункту 4 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-ХІІ визначено, що громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу».

Організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби, якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина, визначені Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» від 12.12.1991 року №1975-ХІІ.

Відповідно до статті 1 Закону №1975-ХІІ альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством.

Згідно статті 2 Закону №1975-ХІІ право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Частиною першою статті 4 Закону №1975-ХІІ визначено, що на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.

Не підлягають направленню на альтернативну службу громадяни:

- звільнені відповідно до законодавства від призову на строкову військову службу;

- яким відповідно до законодавства надано відстрочку від призову на строкову військову службу (на строк дії відстрочки).

Громадянам, які звільняються з роботи у зв`язку з направленням для проходження альтернативної служби, виплачується вихідна допомога в розмірі двох мінімальних заробітних плат.

Відповідно до статті 5 Закону №1975-ХІІ альтернативну службу громадяни проходять на підприємствах, в установах, організаціях, що перебувають у державній, комунальній власності або переважна частка у статутному фонді яких є в державній або комунальній власності, діяльність яких у першу чергу пов`язана із соціальним захистом населення, охороною здоров`я, захистом довкілля, будівництвом, житлово-комунальним та сільським господарством, а також у патронажній службі в організаціях Товариства Червоного Хреста України.

Види діяльності, якими можуть займатися громадяни, які проходять альтернативну службу, визначаються Кабінетом Міністрів України.

10 листопада 1999 року постановою Кабінету Міністрів України за №2066 затверджено Положення про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби та перелік релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Згідно пунктів 2, 3 Положення №2066 громадяни України мають право на альтернативну службу, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і якщо вони належать до діючих відповідно до законодавства релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Перелік релігійних організацій затверджується Кабінетом Міністрів України.

Цим правом користуються громадяни, які належать до зазначених релігійних організацій, що діють як із зареєстрованим статутом, так і без його реєстрації.

Християни віри євангельської та церкви, прирівняні до них згідно із зареєстрованими статутами знаходяться у переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

За твердженнями представника позивача Школа Іван Васильович є членом Релігійної організації «Релігійна громада християн віри євангельської «Спасіння» м.Одеси», яка є зареєстрованою за законодавством України релігійною громадою, і враховуючи релігійні переконання, а також те, що позивач є дияконом церкви, які не дозволяють йому використовувати зброю, виконання позивачем свого обов`язку перед державою має бути замінено невійськовою альтернативною службою.

У даному випадку необхідно враховувати приписи передбачені частиною четвертою статті 35 Конституції України, частиною четвертою статті 1 Закону Украйни «Про військовий обов`язок та військову службу» та статті 2 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу».

Під час прийняття рішення по справі, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що листом ІНФОРМАЦІЯ_6 № 943/24834 від 25 листопада 2024 року представнику позивача було повідомлено про можливість застосування до ОСОБА_1 положень статті 35 Конституції України, де зазначено про можливість заміни військового обов`язку на альтернативну (невійськову) службу за його релігійних переконань. Однак, припис частини першої статті 9 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» щодо порядку направлення позивача на альтернативну службу не було роз`яснено, що в цілому свідчить про можливість несення позивачем альтернативної (невійськової) служби, однак вказане не було враховане командиром військової частини НОМЕР_1 під час зарахування позивача до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року в адміністративній справі №160/32950/24 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року в адміністративній справі №160/32950/24залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Головуючий - суддя С.В. Білак

суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко