Справа № 420/38308/25
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2025-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 13 листопада 2025 року надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області в якому позивач просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо не зарахування ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді, який враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, трьох років стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) у сфері права, та половину строку навчання за денною формою в Одеському державному університеті імені І.І. Мечникова роки п`ять місяців;

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови у визначенні стажу роботи на посаді судді, який враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 27 років 9 місяців 9 днів, з яких 22 роки 4 місяці 9 днів роботи на посаді судді Саратського районного суду Одеської області, три роки стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) у сфері права та половину строку навчання за денною формою в Одеському державному університеті імені І.І. Мечникова два роки п`ять місяців;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області визначити позивачці стаж роботи на посаді судді 27 років 9 місяців 9 днів та розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 64% суддівської винагороди працюючого судді;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити нарахування та виплату позивачці щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 64% суддівської винагороди працюючого судді з розрахунку стажу роботи на посаді судді, який враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 27 років 9 місяців 9 днів, починаючи з 21.03.2025 року, з урахуванням раніше виплачених сум грошового утримання;

- стягнути з бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь позивачки пропорційно судовий збір в розмірі 1211 гривень 20 копійок.

Позиція позивача обґрунтовується наступним

Позивач зазначає, що Рішенням Вищої ради правосуддя №587/0/15-25 від 20.03.2025 року вона була звільнена з посади судді Саратського районного суду Одеської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

01 квітня 2025 року позивачка звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Органом Пенсійного фонду мені призначено довічне грошове утримання у відставці. Під час ознайомлення з матеріалами пенсійної справи у серпні 2025 року мною встановлено, що рішенням 32 від 08.04.2025 Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області мені не було зараховано до стажу роботи на посаді судді три роки стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) та половину строку навчання за денною формою в Одеському державному університеті імені І.І. Мечникова 2 роки 5 місяців. Тобто із загального стажу роботи на посаді судді, який становить 27 років 9 місяців 9 днів, органом Пенсійного фонду протиправно було враховано лише 22 роки 4 місяці 10 днів, що спричинило суттєве зменшення розміру призначеного мені щомісячного довічного грошового утримання з 64% до 54% суддівської винагороди. Мотиви та підстави такого рішення, посадова особа, яка його прийняла, у рішенні не зазначено, копію рішення та повідомлення про його прийняття позивачці не направлено.

Крім того, органом ПФУ довічне грошове утримання протиправно було призначено позивачці з 01.04.2025 року, тобто з дня мого звернення із заявою про призначення довічного грошового утримання.

Проте згідно з пунктом 3 Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, судді Конституційного Суду України територіальними органами Пенсійного фонду України, який затверджено Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 №3-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 09 лютого 2023 року № 7-2), щомісячне довічне грошове утримання призначається з дня, наступного за днем звільнення судді з посади у відставку або звільнення/припинення повноважень судді Конституційного Суду України (далі - звільнення судді з посади), якщо звернення за призначенням щомісячного довічного грошового утримання відбулося не пізніше трьох місяців з дня звільнення судді з посади.

У разі звернення пізніше трьох місяців з дня звільнення судді з посади щомісячне довічне грошове утримання призначається з дня звернення за його призначенням.

Ураховуючи, що позивачка була звільнена з посади судді у відставку 20.03.2025 та звернулась із заявою про призначення довічного грошового утримання 01.04.2025, тобто не пізніше трьох місяців з дня звільнення з посади, орган ПФУ повинен був призначити їй щомісячне довічне грошове утримання з дня, наступного за днем звільнення її у відставку, тобто з 21.03.2025.

12 серпня 2025 року вона звернулась до Управління ПФУ в Одеській області, де перебуває на обліку, із заявою, в якій просила визначити їй стаж роботи на посаді судді у відповідності до вимог діючого законодавства, а саме 27 років 9 місяців 9 днів та розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці - 64% суддівської винагороди працюючого судді, а також здійснити нарахування та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 64% суддівської винагороди працюючого судді з розрахунку стажу роботи на посаді судді 27 років 9 місяців 9 днів, починаючи з 21 березня 2025 року.

Листом від 10.09.2025 за № 25770-24333/Б-02/8-1500/25 Головне управління ПФУ в Одеській області мені повідомило, що при опрацюванні заяви від 01.04.2025 та долучених документів невірно визначено дату призначення довічного грошового утримання судді у відставці. До Головних управлінь Пенсійного фонду України у Чернівецькій та Кіровоградській областей, якими опрацьовувалась її заява направлено лист від 08.09.2025 року № 1500-0306-9/149766 щодо приведення пенсійної справи у відповідність до законодавства. Цим же листом Головне управління ПФУ в Одеській області відмовило позивачці у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 64% суддівської винагороди працюючого судді, з розрахунку стажу роботи на посаді судді 27 років 9 місяців 9 днів з посиланням на те, що стаж роботи на посаді судді при призначенні довічного грошового утримання судді у відставці обчислено правильно.

31 жовтня 2025 року позивачка звернулась до Відділу обслуговування громадян №1 Головного управління ПФУ в Одеській області, де отримала перерахунок пенсії від 15.09.2025, який проведено згідно з рішенням 32 від 3.10.2025, з якого встановила, що перерахунок довічного грошового утримання було проведено Головним управлінням ПФУ в Одеській області у зв`язку з уточненням даних пенсійній справі, а саме з 21.03.2025. При цьому стаж роботи на посаді судді визначений 22 роки 4 місяці 10 днів, загальний процент розрахунку довічного грошового утримання визначений у розмірі 54%.

Вважаючи зазначені дії відповідачів протиправними, позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Позиція відповідачів обґрунтовується наступним

Відповідачі не погоджується із заявленими позовними вимогами ОСОБА_1 , вважають їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню зазначаючи при цьому те, що ОСОБА_1 , 01.04.2025 року позивач звернувся до органу Пенсійного фонду України з заявою про перехід з пенсії за віком, згідно ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію згідно Закону України "Про судоустрій і статус суддів". За принципом «екстериторіальності» визначено структурний підрозділ органу, що розглядає заяву Позивача Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

За результатами розгляду заяви Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області прийняло рішення № 32 від 08.04.2025 про переведення на отримання довічного грошового утримання судді у відставці. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області. Згідно Електронної пенсійної справи страховий стаж ОСОБА_1 становить 47 років 04 місяці 19 днів, стаж на посаді судді 22 роки 04 місяць 10 днів, що становить 54% для розрахунку довічного утримання від середнього заробітку. Розмір пенсії становить 51078,60 грн. Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж до 01.01.2004 є трудова книжка. Головним управлінням зараховано позивачу до суддівського стажу період роботи починаючи з 11.11.2002 на посаді судді Саратського районного суду Одеської області відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 . З набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» від 16.10.2019 №193-IX та з дня ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 №2- р/2020 визначено, зокрема, єдиний порядок обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці, який врегульований у ст. 142 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII. Відповідно до ч. 3 ст. 142 Закону № 1402 щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді. Відповідно до ст. 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-V до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; 2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу. Також до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді. Враховуючи вищевикладене, чинним законодавством не передбачено зарахування до стажу роботи на посаді судді періодів роботи на інших посадах тощо, а тому, виплата щомісячного грошового утримання судді у відставці проводиться у розмірі, передбаченому Законом №1402 на момент відповідного розрахунку. При цьому, порядок обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці, передбачений у ч. 3 ст. 142 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII, зводиться до виплати довічного грошового утримання у відповідному розмірі, що не є тотожним порядку призначення таких виплат у конкретному розмірі.

Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ст.262 КАС України.

02 грудня 2025 року від відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до суду надійшов відзив на позовну заяву (вхід. № ЕС/127055/25).

03 грудня 2025 року від відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області до суду надійшов відзив на позовну заяву (вхід. № ЕС/127712/25).

Станом на 17 грудня 2025 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позиції позивача та відповідачів, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

Указом Президента України від 11 листопада 2002 року № 1001/2002 ОСОБА_1 (надалі по тексту позивачка) була призначена строком на п`ять років на посаду судді Саратського районного суду Одеської області, Постановою Верховної Ради України від 22 травня 2008 року № 300-VI обрана на посаду судді цього суду безстроково.

Рішенням Вищої ради правосуддя №587/0/15-25 від 20.03.2025 року позивачку було звільнена з посади судді Саратського районного суду Одеської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

01 квітня 2025 року позивачка звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

За принципом «екстериторіальності» визначено структурний підрозділ органу, що розглядає заяву позивачки Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області .

За результатами розгляду заяви Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області прийняло рішення № 32 від 08.04.2025 року про переведення позивачки на отримання довічного грошового утримання судді у відставці.

Під час ознайомлення з матеріалами пенсійної справи у серпні 2025 року позивачкою встановлено, що рішенням 32 від 08.04.2025 року Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області їй не було зараховано до стажу роботи на посаді судді три роки стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) та половину строку навчання за денною формою в Одеському державному університеті імені І.І. Мечникова 2 роки 5 місяців.

Тобто із загального стажу роботи на посаді судді, який становить 27 років 9 місяців 9 днів, органом Пенсійного фонду протиправно було враховано лише 22 роки 4 місяці 10 днів, що спричинило суттєве зменшення розміру призначеного мені щомісячного довічного грошового утримання з 64% до 54% суддівської винагороди. Мотиви та підстави такого рішення, посадова особа, яка його прийняла, у рішенні не зазначено, копію рішення та повідомлення про його прийняття позивачці не направлено.

Крім того, органом ПФУ довічне грошове утримання було призначено позивачці з 01.04.2025 року, тобто з дня її звернення із заявою про призначення довічного грошового утримання.

Проте згідно з пунктом 3 Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, судді Конституційного Суду України територіальними органами Пенсійного фонду України, який затверджено Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 №3-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 09 лютого 2023 року № 7-2), щомісячне довічне грошове утримання призначається з дня, наступного за днем звільнення судді з посади у відставку або звільнення/припинення повноважень судді Конституційного Суду України (далі - звільнення судді з посади), якщо звернення за призначенням щомісячного довічного грошового утримання відбулося не пізніше трьох місяців з дня звільнення судді з посади.

У разі звернення пізніше трьох місяців з дня звільнення судді з посади щомісячне - довічне грошове утримання призначається з дня звернення за його призначенням.

Ураховуючи, що позивачка була звільнена з посади судді у відставку 20.03.2025 року та звернулась із заявою про призначення довічного грошового утримання 01.04.2025 року, тобто не пізніше трьох місяців з дня звільнення з посади, орган ПФУ повинен був призначити їй щомісячне довічне грошове утримання з дня, наступного за днем звільнення мене у відставку, тобто з 21.03.2025 року.

12 серпня 2025 року позивачка звернулась до Управління ПФУ в Одеській області, де вона перебуває на обліку, із заявою, в якій просила визначити їй стаж роботи на посаді судді у відповідності до вимог діючого законодавства, а саме 27 років 9 місяців 9 днів та розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці - 64% суддівської винагороди працюючого судді, а також здійснити нарахування та виплату їй щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 64% суддівської винагороди працюючого судді з розрахунку стажу роботи на посаді судді 27 років 9 місяців 9 днів, починаючи з 21 березня 2025 року.

Листом від 10.09.2025 року за № 25770-24333/6-02/8-1500/25 Головне управління ПФУ в Одеській області повідомило позивачку, що при опрацюванні заяви від 01.04.2025 року та долучених документів невірно визначено дату призначення довічного грошового утримання судді у відставці. До Головних управлінь Пенсійного фонду України в Чернівецькій та Кіровоградській областей, якими опрацьовувалась її заява направлено лист від 08.09.2025 року № 1500-0306-9/149766 щодо приведення пенсійної справи у відповідність до законодавства. Цим же листом Головне управління ПФУ в Одеській області відмовило позивачці у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 64% суддівської винагороди працюючого судді, з розрахунку стажу роботи на посаді судді 27 років 9 місяців 9 днів з посиланням на те, що стаж роботи на посаді судді при призначенні довічного грошового утримання судді у відставці обчислено правильно.

31 жовтня 2025 року позивачка звернулась до Відділу обслуговування громадян №1 Головного управління ПФУ в Одеській області, де отримала перерахунок пенсії від 15.09.2025 року, який проведено згідно з рішенням 32 від 03.10.2025 року, з якого вбачається, що перерахунок довічного грошового утримання було проведено Головним управлінням ПФУ в Одеській області у зв`язку з уточненням даних в Електронній пенсійній справі, а саме з 21.03.2025 року. При цьому стаж роботи на посаді судді визначений 22 роки 4 місяці 10 днів, загальний процент розрахунку довічного грошового утримання визначений у розмірі 54%.

Вважаючи вищезазначені дії відповідачів протиправними, позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Релевантні джерела права та висновки суду

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Спеціальним законом, який визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд є Закон № 1402-VIII.

Відповідно до положень ст.4 Закону № 1402-VІІІ судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

За приписами п.14 ч.1 ст. 92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України, матеріальне та соціально-побутове забезпечення, у тому числі й суддівська винагорода, є елементами статусу судді. Забезпечення суддів у відставці визначено Законом України «Про судоустрій і статус суддів», яким запроваджено особливий порядок обчислення розміру щомісячного довічного утримання суддів.

Конститійний Суд України у Рішенні від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 зазначив, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій - виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді за рахунок держави матеріального і соціального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

В рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 (y справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абз. 2 розділу 11 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", статті 138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

Статус судді у відставці регулюється нормами Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII). За положеннями ч.1 ст.116 Закону № 1402-VIII суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Як встановлено у ч. 3 ст.142 Закону № 1402-VIII щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Згідно із ст. 137 Закону № 1402-VIII до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;

2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Абзацом четвертим пункту 34 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 -VIII установлено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Обмежень щодо дії цього пункту в часі Законом не встановлено.

Таким чином, при обчисленні стажу роботи на посаді судді підлягають застосуванню норми законодавства, які були чинними на день призначення (обрання) відповідного судді.

До набрання чинності Законом № 1402 дані правовідносини регулювались Законом України Про статус суддів від 15.12.1992 № 2862-ХІІ (далі - Закон № 2862-XII).

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Закону № 2862-ХІІ кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень.

Згідно із частиною четвертою статті 43 Закону України №2862-ХІІ «Про статус суддів» (далі - Закон №2862-ХІІ), в редакції, чинній на момент призначення мене на посаду судді) до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Абзацом другим статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» у редакції, чинній на день призначення мене на посаду судді, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Відповідно до п. 3-1 Постанови Кабінету Міністрів України Про оплату праці та щомісячне грошове утримання судді від 03.09.2005 № 865 до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, на юридичних факультетах вищих навчальних закладах та календарний період проходження строкової військової служби.

Верховний Суд у постановах від 19.06.2018 у справі № 243/4458/17, від 13.11.2019 у справі № 521/2593/17, від 05.12.2019 у справі №592/2737/17, від 13.02.2020 у справі № 592/5433/17, від 24.03.2020 у справі № 559/512/17, від 29.04.2020 у справі № 426/12415/16-а та від 15.11.2021 у справі № 580/6051/20 дійшов висновку, що законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом України Про судоустрій і статус суддів від 07.07.2010 № 2453, було передбачено право судді на зарахування до стажу, яке дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарного періоду проходження строкової військової служби. Невключення до відповідного стажу роботи на посаді судді, зокрема, половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі та періоду проходження строкової військової служби і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є неправомірним.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2 ) з 1 вересня 1977 року до 30 червня 1982 року навчалася за денною формою в Одеському державному університеті імені І.І. Мечникова, що підтверджується дипломом НОМЕР_2 , архівною довідкою Одеського національного університету імені І.І. Мечнікова за № 24-01-468; свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 .

Отже, до стажу роботи судді, який дає їй право на звільнення у відставку та призначення довічного грошового утримання, підлягає зарахуванню половина строку навчання, що становить 2 роки 5 місяців.

Частиною другою статті 137 Закону № 1402-VIII (у редакції, яка діє з 5 серпня 2018 року) встановлено, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Системний аналіз вказаної норми в її взаємозв`язку з абзацом четвертим пункту 34 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII дає підстави для висновку, що з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у зв`язку з прийняттям Закону України Про Вищий антикорупційний суд", яким внесено зміни до статті 137 Закону № 1402-VIII, суддям додатково до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, підлягає зарахуванню стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Саме такий правовий висновок викладено в рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі № 9901/805/18.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками колегії суддів Касаційного адміністративного суду та зазначила, що частину другу статті 137 Закону № 1402-VIII (у редакції, яка діє з 5 серпня 2018 року) потрібно тлумачити таким - чином, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) судді у сфері права, який вимагався законом як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді на дату такого призначення, оскільки вказана норма закону призвела до покращення правового становища суддів, надавши можливість зараховувати до стажу роботи на посаді судді їхній стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) у сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення їх на посаду.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 2862-ХІІ, яка була чинною на день призначення мене на посаду судді, на посаду судді може бути рекомендований кваліфікаційною комісією суддів громадянин України, не молодший двадцяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж роботи в галузі права не менш як три роки, проживає в Україні не менш як десять років та володіє державною мовою.

Згідно із записами у трудовій книжці позивачки після здобуття вищої юридичної освіти та до призначення на посаду судді вона обіймала посади: з 4 серпня 1982 року до 26 лютого 1984 року - нотаріуса Котовської районної нотаріальної контори; з 3 березня 1984 року до 20 серпня 1987 року юрисконсульта Арцизького автотранспортного підприємства; з 24 серпня 1987 року до 8 листопада 2002 року члена адвокатського об`єднання «Одеська обласна колегія адвокатів». Отже, на день призначення на посаду судді вона мала стаж роботи в галузі права понад 3 роки.

Наведене дає підстави до висновку про наявність у неї права на зарахування до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, додатково трьох років роботи у галузі права.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 20.03.2025 року № 587/0/15-25 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Саратського районного суду Одеської області у зв`язку з поданням заяви про відставку» установлено, що до стажу роботи на посаді судді, що дає мені справо на відставку, підлягають зарахуванню:

стаж роботи на посаді судді - 22 роки 4 місяці 9 днів;

половина строку навчання 2 роки 5 місяців;

стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого, визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, - 3 роки.

Загальний стаж роботи на посаді судді, який дає мені право на звільнення у відставку, становить 27 років 9 місяців 9 днів.

Згідно з правовою позицією, яка неодноразово висловлювалась Верховним Судом (постанови від 06.03.2018 у справі № 308/6953/17, від 31.10.2019 у справі № 766/17221/16-а, від 19.06.2018 у справі № 243/4448/17, від 11.09.2018 у справі № 428/4671/17, від 01.10.2018 у справі № 541/503/17, від 17.10.2018 у справі № 140/263/17, від 23.10.2018 у справі № 686/10100/15-а, від 30.01.2020 у справі № 592/3694/17, від 23.06.2022 у справі № 420/1987/21, від 08.09.2022 у справі № 380/10696/21), стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку і застосовується як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.

Наказом Саратського районного суду Одеської області №12-ос від 21.03.2025 року позивачка відрахована зі штату суду.

Відповідно до розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, виданого Саратським районним судом Одеської області (Додаток 4 до Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, судді Конституційного Суду України територіальними органами Пенсійного фонду України), загальний стаж роботи на посаді судді який дає мені право на звільнення у відставку складає 27 років 9 місяців 9 днів, з яких:

22 роки 4 місяці 9 днів робота на посаді судді Саратського районного суду Одеської області (12.11.2002-20.03.2025);

половина строку навчання за денною формою в Одеському державному університеті ім. І.І. Мечнікова (25.08.1977-06.07.1982);

стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого, визначена законом та надавала право на призначення на посаду судді 3 роки, а саме з 4 серпня 1982 року до 26 лютого 1984 року нотаріуса Котовської районної нотаріальної контори; з 3 березня 1984 року до 20 серпня 1987 року юрисконсульта Арцизького автотранспортного підприємства; з 24 серпня 1987 року до 8 листопада 2002 року члена адвокатського об`єднання «Одеська обласна колегія адвокатів».

Оскільки стаж роботи позивачки на посаді судді на час відставки становив більше 10 років, то до стажу роботи, який дає право на одержання довічного грошового утримання, підлягає зарахуванню половина строку навчання за денною формою навчання 2 роки 5 місяців, а також стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого, визначена законом та надавала право на призначення на посаду судді 3 роки.

Отже Головне управлінням ПФУ в Чернівецькій області при проведенні розрахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, порушило вимоги ст. 19 Конституції України та ст.ст. 137, 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п.34 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону «Про судоустрій і статус суддів» та протиправно не зарахувало позивачці до стажу роботи на посаді судді половину строку навчання за денною формою навчання 2 роки 5 місяців, а також стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого, визначена законом та надавала право на призначення на посаду судді 3 роки.

Головне управління ПФУ в Одеській області протиправно відмовило позивачці щодо визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до вимог чинного законодавства та не провело перерахунок розміру призначеного їй щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, чим порушило вимоги ст. 19 Конституції України та ст.ст. 137, 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» п.34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

Зазначені протиправні дії Головного управління ПФУ в Чернівецькій області та Головного управління ПФУ в Одеській області призвели до порушення прав позивачки на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці передбаченому Законом розмірі, а саме: 64% суддівської винагороди працюючого судді з розрахунку стажу роботи на посаді судді 27 років 9 місяців 9 днів (20 років-50% + 7 років по 2% за кожен рік - 14% = 64%).

Відповідно до частини першої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі № 227/3208/16-а і з огляду на приписи ч. 5 ст. 242 КАС України суд враховує його при розгляді даної справи.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Визначаючись щодо способу поновлення порушеного права позивача, враховуючи встановлені по справі обставини, виходячи з повноважень, визначених ст. 245 КАС України, обираючи належний спосіб захисту порушеного права, суд приходить до переконання, що ефективним способом поновлення порушеного права позивача є визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо не зарахування позивачці до стажу роботи на посаді судді, який враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, трьох років стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) у сфері права та половину строку навчання за денною формою в Одеському державному університеті імені І.І. Мечникова два роки п`ять місяців; визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови у визначенні стажу роботи на посаді судді 27 років 9 місяців 9 днів та зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області, в якому вона перебуває на обліку, зобов`язання визначити стаж її роботи на посаді судді 27 років 9 місяців 9 днів та розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 64% суддівської винагороди працюючого судді, а також здійснити перерахунок та виплату позивачці щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 64% суддівської винагороди працюючого судді з розрахунку стажу роботи на посаді судді 27 років 9 місяців 9 днів, починаючи з 21.03.2025 року, з урахуванням раніше виплачених сум грошового утримання.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України, статті 17, частини 5 статті 19 Закону України №3477-IV від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб («Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок («Лелас проти Хорватії» і «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

До того ж, міжнародні документи з питань статусу та незалежності суддів, зокрема Монреальська універсальна декларація про незалежність правосуддя, основні принципи незалежності судових органів, рекомендації щодо ефективного впровадження основних принципів незалежності судових органів (прийняті резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 1989/60 та схвалені резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 44/162 від 15.12.1989 року), Європейський статут судді (ухвалений Європейською Асоціацією Суддів у 1993 році), Європейська хартія щодо статусу суддів (10.07.1998 року), Загальна (Універсальна) хартія судді (схвалена Міжнародною Асоціацією Суддів 17.11.1999 року, Тайпеї (Тайвань), закріплюють єдиний підхід щодо отримання суддею достатньої винагороди для забезпечення своєї економічної незалежності. Винагорода не повинна залежати від результатів роботи судді та скорочуватися під час всього строку повноважень. Рівень суддівської винагороди встановлюється з тим, щоб захистити суддів від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше - на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність.

Крім того, відповідно до пункту 29 Пояснювального меморандуму до Рекомендації Комітету Міністрів №(94) 12 «Незалежність, дієвість та роль суддів» статус та винагорода є важливими факторами, які визначають належні робочі умови. Статус суддів повинен відповідати високому положенню їх професії, і їх винагорода має становити достатню компенсацію за їх тягар обов`язків. Ці фактори є невід`ємними умовами незалежності суддів, особливо для розуміння важливості їх ролі як суддів, що виражається у вигляді належної поваги та адекватній фінансовій винагороді.

У Висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів зазначено, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країни) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя (пункт 62).

Відповідно до пункту 1 Основних принципів незалежності судових органів (схвалено резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29.11.1985 року та 13.12.1985 року) «незалежність судових органів гарантується державою і закріплюється в конституції або законах країни; усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів і дотримуватися її».

Згідно з частиною 2 статті 1 Загальної (Універсальної) хартії судді незалежність судді є важливою умовою для неупередженого судочинства, що відповідає вимогам закону. Незалежність є неподільною. Будь-які інституції чи органи влади як на національному, так і на міжнародному рівні повинні поважати, захищати та охороняти цю незалежність.

Отже, забезпечення державою належної оплати праці судді є запорукою дотримання гарантій права особи на розгляд справи незалежним і безстороннім судом та збереження справедливого балансу між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права особи.

Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Такими гарантіями є надання суддям за рахунок держави матеріального забезпечення, зокрема суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, розмір якого повністю залежить від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. Важливою є і послідовність дій законодавця, особливо з огляду на сферу суспільних відносин, у якій може проявлятись непослідовність.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ч.1 ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, на підставі ст.8 КАС України, згідно якої, усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.9 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на зазначене та згідно із ст.139 КАС України судові витрати ОСОБА_1 в загальній сумі 1211,20 грн. підлягають стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів.

Керуючись ст.ст.2, 6-10, 77, 90, 139, 250, 251, 255, 257, 258, 263, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо не зарахування ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді, який враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, трьох років стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) у сфері права, та половину строку навчання за денною формою в Одеському державному університеті імені І.І. Мечникова роки п`ять місяців.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до стажу роботи на посаді судді, який враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 27 років 9 місяців 9 днів, з яких 22 роки 4 місяці 9 днів роботи на посаді судді Саратського районного суду Одеської області, три роки стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) у сфері права та половину строку навчання за денною формою в Одеському державному університеті імені І.І. Мечникова два роки п`ять місяців.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді 27 років 9 місяців 9 днів та визначити розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 64% суддівської винагороди працюючого судді.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці виходячи з розміру 64% суддівської винагороди працюючого судді з розрахунку стажу роботи на посаді судді, який враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 27 років 9 місяців 9 днів, починаючи з 21.03.2025 року, з урахуванням раніше виплачених сум грошового утримання.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 605 грн. 60 коп. (шістсот п`ять гривень шістдесят копійок).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 605 грн. 60 коп. (шістсот п`ять гривень шістдесят копійок).

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012, ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (пл. Центральна, 3, м. Чернівці, 58002, ).

Суддя С.О. Cтефанов