Справа № 460/1629/24
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2025-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/1629/24 пров. № А/857/8170/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Затолочного В.С., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження суддею Махаринцем Д.Є. у м. Рівному у справі №460/1629/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій, -

ВСТАНОВИВ :

15 лютого 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів - Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №17 від 02.01.2024 про відмову у призначенні пенсії відповідно до вимог ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до загального страхового стажу періоди роботи на території російської федерації: з 15.05.1993 по 13.09.1993, з 08.10.1993 по 27.12.1994 в колгоспі «Красний победитель», з 04.06.1995 по 31.12.2000, з 01.01.2001 по 31.12.2008 в АОЗТ «Содружество-Радужний» та в ООО «Содружество-Радужний», з 13.03.2009 по 31.10.2010 в ООО «Содружество-Радужний 2», з 04.11.2010 по 27.10.2011, з 18.05.2012 по 11.04.2013, 25.07.2013 по 19.04.2014, з 29.04.2014 по 26.04.2017 в ООО «Недра», а також період проходження строкової військової служби в лавах Збройних Сил з 05.05.1984 по 17.06.1986;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити пенсію відповідно до вимог ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з дня подання заяви про призначення пенсії, а саме: з 30.12.2023.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 02.01.2024 №17 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди його роботи з 15.05.1993 по 13.09.1993, з 08.10.1993 по 27.12.1994, з 04.06.1995 по 31.12.2000, з 01.01.2011 по 30.04.2002, з 01.05.2002 по 31.12.2008, з 13.03.2009 по 31.10.2010, з 04.11.2010 по 27.10.2011, з 18.05.2012 по 12.11.2012, з 13.11.2012 по 11.04.2013, з 25.07.2013 по 19.04.2014, з 29.04.2014 по 18.12.2014, з 19.12.2014 по 25.11.2015, з 26.11.2015 по 26.04.2017 та періоду проходження строкової військової служби з 05.05.1984 по 17.06.1986.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 30.12.2023 про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при призначенні пенсії громадянам, які працювали на території російської федерації стаж можливо зарахувати по 31.12.1991. Скаржник звертає увагу, що право на пенсію зі зниженням пенсійного віку на умовах статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначається з урахуванням періодів проживання або роботи на території радіоактивного забруднення та за наявності необхідного страхового стажу. Таким чином, прийняте законне та обґрунтоване рішення про відмову у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку (63 роки на 6 років), відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в зв`язку з відсутністю необхідної кількості страхового стажу не менше 15 років.

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, що в силу вимог ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Храпин Зарічненського району Рівненської області. Зареєстроване місце проживання з 28.05.2008 село Люхча, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Зарічненським РВ УМВС України в Рівненській області 17.02.1998.

Відповідно до посвідчення Рівненської обласної державної адміністрації серії НОМЕР_2 від 20.09.1993 позивач має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3).

Згідно з довідкою від 16.01.2020 №70, виданою виконавчим комітетом Локницької сільської ради Зарічненського району Рівненської області позивач проживав та був зареєстрований в селі Храпин Зарічненського району Рівненської області з 26.04.1986 по 26.03.1999. Підстава: погосподарська книга №1, особовий рахунок № НОМЕР_3 1986-1990рр., №1 особовий рахунок № НОМЕР_4 рр, №7 особовий рахунок №499 1996-2000рр.

Довідкою від 17.01.2020 №133, виданою Люхчанською сільською радою Сарненського району Рівненської області підтверджено, що позивач проживав в селі Глушиця Сарненського району Рівненської області з 23.03.1999 по 28.05.2008, в селі Люхча Сарненського району Рівненської області з 28.05.2008 по даний час. Підстава видачі: будинкова книга №1 с. Глушиця, будинкова книга №4 с. Люхча.

08.11.2023 позивач звернувся до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії відповідно до вимог ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Листом Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 13.12.2023 №39417-36801/О-02/8-1700/23 повідомило позивача, що звернення за призначенням пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних за для її призначення за формою, встановленою Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005. У зв`язку з чим, подану позивачем заяву було розглянуто в порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян».

30.12.2023 позивач у встановленому порядку звернувся до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії відповідно до вимог ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 02.01.2024 №17 позивачу відмовлено в призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку 63 на 6 років в зв`язку з відсутністю необхідної кількості страхового стажу не менше 15 років.

У цьому рішенні вказано, що вік заявника становить 58 років, страховий стаж становить 10 років 5 місяців 27 днів, період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення становить 33 роки 08 місяців 27 днів, станом на 01.01.1993 6 років 08 місяців 6 днів. Необхідний страховий стаж, в разі наявності права на зменшення пенсійного віку 60 років на 6 років, становить 20 років, та у разі зменшення пенсійного віку 63 роки чи 65 років на 6 років не менше 15 років.

У рішенні також зазначено, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи в колгоспі на території рф з 15.05.1993 по 13.09.1993, з 08.10.1993 по 27.12.1994, а також періоди роботи з 04.06.1995 по 31.12.2000, з 01.01.2001 по 30.04.2002, з 01.05.2002 по 31.12.2008, з 13.03.2009 по 31.10.2010, з 04.11.2010 по 27.10.2011, з 18.05.2012 по 12.11.2012, з 13.11.2012 по 11.04.2013, з 25.07.2013 по 19.04.2014, з 29.04.2014 по 18.12.2014, з 19.12.2014 по 25.11.2015, з 26.11.2015 по 26.04.2017, згідно записів в трудовій книжці НОМЕР_5 , оскільки з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежності

Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, тому до страхового стажу зараховуються періоди роботи на території РРФСР по 31.12.1991, період проходження військової служби з 05.05.1984 по 17.06.1986, згідно довідки №11/276 від 18.02.2020, оскільки підставою видачі слугує військовий квиток, а не первинні військово-облікові документи.

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права на належне пенсійне забезпечення.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсії, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Частиною першою статті 9 Закону №1058-IV передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно частини першої статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон №796-XII).

Статтею 49 Закону №796-ХІІ визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Відповідно до частини першої статті 55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Абзацом 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Частиною третьою цієї статті прямо передбачено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.

Таким чином, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території зони гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993 протягом не менше 3 років, має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку. При цьому проживання такої особи або постійна праця у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 3 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні 2 повні роки проживання або роботи на такій території, але не більше 6 років. Тобто, максимальна величина зменшення пенсійного віку для особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії, не може перевищувати 6 років.

У рішенні про відмову у призначенні пенсії від 02.01.2024 №17 відповідач 2 вказав, що період проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення становить 33 роки 08 місяців 27 днів, станом на 01.01.1993 6 років 8 місяців 6 днів.

Отже, суть спору між сторонами у даній справі зведена виключно до наявності чи відсутності у позивача необхідного страхового стажу.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішення суб`єкта владних повноважень щодо відповідності визначеним ч.2 ст.2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1-3 ст.90 КАС України).

Судом першої інстанції слушно вказано на те, що факт проживання та роботи позивача на території зони посиленого радіоекологічного контролю прослідковується із додатково поданих документів.

Як уже зазначалось, згідно зі статтею 26 Закону№1058-IV право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 60 років за наявності необхідного стажу на момент досягнення пенсійного віку.

На момент звернення позивача (30.12.2023) за призначенням пенсії, йому виповнилося 58 років.

Отже, з урахуванням зменшення пенсійного віку на 6 років, позивач набув права на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку за ст.55 Закону №796-ХІІ у 54 роки (15.12.2019).

При цьому, відповідно до статті 26 Закону №1058-ІV, наявність страхового стажу для призначення пенсії із застосуванням норм статті 55 Закону №796-ХІІ має становити не менше 20 років (26-6) на момент досягнення пенсійного віку.

Відповідно до статті 1 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Згідно з абз. 1 ч. 2 ст. 24 Закону № 1058, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону № 1058, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Так, приписами статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ) визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується також військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби.

Згідно з вимогами статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 1 Порядку основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить на користь висновку, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості, зазначені неповні чи неточні відомості про роботу працівника у певний період, для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи, на підставі яких можна дійти висновку, де і протягом якого періоду працював працівник. Ці документи можуть бути видані роботодавцем (його правонаступником), архівними установами, до яких передано документи з особового складу для зберігання. Якщо є можливість підтвердити трудовий стаж даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, то використовуються ці відомості.

Згідно з п. 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. Тобто надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках, а саме за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Така позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року у справі №234/13910/17, від 07 березня 2018 року у справі № 233/2084/17 та від 25 квітня 2019 року у справі № 159/4178/16-а.

З матеріалів справи вбачається, що згідно записів у трудовій книжці НОМЕР_5 щодо спірних періодів, позивач працював:

- з 15.05.1993 по 13.09.1993, з 08.10.1993 по 27.12.1994 в колгоспі «Червоний переможець» мантурівського району курської області робітником за договором (наказ №8 від 15.05.1993, наказ №15 від 13.09.1993, наказ №11 від 08.10.1993, наказ №17 від 27.12.1994);

- з 04.06.1995 по 31.12.2000 в АТЗТ «Співдружність-Радужний» водієм К-701 вахтово-експедиційним методом роботи (наказ №14-к від 04.06.1995, наказ №43-к від 31.12.2000);

- з 01.01.2001 по 30.04.2002 в ТзОВ «Співдружність-Радужний» водієм К-701 вахтово-експедиційним методом роботи у транспортній ділянці (наказ №2 від 31.12.2000, наказ №100 від 23.04.2002);

- з 01.05.2002 по 31.12.2008 в ТзОВ «Співдружність-Радужний 2» водієм К-701, водієм УРАЛ з краном маніпулятором вахтово-експедиційним методом роботи у транспортній ділянці (наказ №234 від 25.04.2002, наказ №11 від 05.01.2003, наказ №554-к від 05.10.2006, наказ №746-к від 23.12.2008);

- з 13.03.2009 по 31.10.2010 в ТзОВ «Співдружність-Радужний 2» в транспортному цеху водієм УРАЛ з краном маніпулятором вахтовим методом (наказ №98-к від 13.03.2009, наказ №259-к від 31.10.2010);

- з 04.11.2010 по 27.10.2011, з 18.05.2012 по 12.11.2012, з 13.11.2012 по 11.04.2013 в ТзОВ «Недра» водієм автомобіля у автотранспортній ділянці вахтовим методом (наказ №604-к від 03.11.2000, наказ №435-к від 27.10.2011, наказ №545 від 18.05.2012, наказ №2063-к від 12.11.2012, наказ №2223-к від 13.11.2012, наказ №820/4-к від 11.04.2013);

- з 25.07.2013 по 19.04.2014, з 29.04.2014 по 18.12.2014, з 19.12.2014 по 25.11.2015 в ТзОВ «Недра» водієм автомобіля у автотранспортному цеху вахтовим методом (наказ №1441 від 25.07.2013, наказ №533-к від 07.03.2014, наказ 921-к від 29.04.2014, наказ №3138-к від 18.12.2014, наказ №3139-к від 18.12.2014, наказ №2514-к від 20.11.2015);

- з 26.11.2015 по 26.04.2017 в ТзОВ «Недра» водієм автомобіля у автотранспортному цеху вахтовим методом, машиністом крана маніпулятора 6 розряду (наказ №2515-к від 20.11.2015, наказ №2806-к, наказ №1195-к).

Вказана трудова книжка містить усі належним чином внесені записи про роботу позивача у спірні періоди. Такі записи засвідчені чітким відтиском печатки підприємств, підписом відповідної відповідних з посиланням на відповідні накази та не містить неточностей, які б давали підстави сумніватись у їх правдивості.

Період роботи позивача з 04.06.1995 по 31.12.2000, з 01.01.2001 по 30.04.2002, з 01.05.2002 по 31.12.2008 в ТзОВ «Співдружність-Радужний 2» та в ТзОВ «Співдружність-Радужний» підтверджується також архівною довідкою від 19.10.2016 №623/01-О, виданою архівним відділом адміністрації міста Радужний.

Архівною довідкою від 19.10.2016 №623/03-О підтверджено виплату позивачу заробітку за період з 1995 по 2010 рік на вказаних вище підприємствах.

Розмір доходу позивача також підтверджується довідками ТзОВ «Недра» від 25.12.2017 №217 за період з 2010 по 2013 рік, від 25.12.2017 №218 за період з 2014 по 2017 рік, а також довідками про доходи від 11.02.2022 №1 за 2010-2016 роки, від 11.02.2022 №105 за 2017 рік.

Апеляційний суд звертає увагу, що автентичність записів трудової книжки Пенсійним органом не оспорюється.

Проте, у рішенні про відмову у призначенні пенсії Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій вказав, що такі періоди трудової діяльності не підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача, оскільки з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення.

З даного приводу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону №1058-IV, якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Отже, призначення і виплата пенсій в Україні здійснюється також на підставі міжнародних договорів (угод), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Як передбачено ч. 2 ст.10 Закону України «Про зайнятість населення» від 05 липня 2012 року №5067-VI права громадян України, які працюють за кордоном, захищаються законодавством України та держави перебування, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до вимог ст.17 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2004 року №1906-IV укладені й належним чином ратифіковані міжнародні договори України є невід`ємною частиною національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, укладання якого відбулось у формі закону, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Відтак, до питання призначення пенсії застосовуються правила, передбачені договорами (угодами) між Україною та іншими державами.

Згідно зі статтею 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в сфері пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі - Угода), пенсійне забезпечення громадян держав-учасників цієї Угоди і членів їх сімей здійснюється по законодавству держави, на території якої вони проживають.

Статтею 5 Угоди у галузі пенсійного забезпечення, встановлено, що вона розповсюджує свою дію на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держави-учасниць угод.

Частинами 2-3 статті 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасників Співдружності Незалежних Держав в області пенсійного забезпечення від 13.03.1992 передбачено, що для встановлення права на пенсію громадянам держав-учасників Угоди враховується трудовий стаж, придбаний на території будь-якої з цих держав, а так само на території колишнього СРСР за час до набрання чинності цієї Угоди. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно виснував, що набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, враховується при встановленні права на пенсію. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якої вони проживають.

Судом також враховано, що Постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022.

Отже, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 Україна, як держава - учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, а тому припинення російською федерацією з 01.01.2023 участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, не стосуються періодів трудової діяльності позивача, що мали місце в період дії вказаної Угоди.

А тому, безпідставними є доводи апелянта про те, що для України Угода про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 припинила свою дію з 19 червня 2023 року, у зв`язку з чим відсутні підстави зарахування стажу роботи за вищезазначений період у рф.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірний період трудової діяльності позивача на території рф підтверджено записами трудової книжки, наявної в матеріалах справи, а тому такі підлягають до зарахування до страхового стажу останнього.

Щодо не зарахування до страхового стажу позивачу періоду проходження військової служби, апеляційний зазначає наступне.

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25 березня 1992 року (далі - Закон №2232-XII) визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до абз.2 ст. 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) передбачено, що час проходження військової служби зараховується громадянам до загального трудового стажу, до стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Разом з тим, положеннями п. «в» ч.3 ст.56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується також військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби.

Пунктом 109 Положення про порядок призначення та виплати державних пенсій, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 03 серпня 1972 року визначено, що при призначенні пенсії на пільгових умовах і в пільгових розмірах служба в складі Збройних Сил СРСР і перебування в партизанських загонах, служба в військах і органах ВЧК, ОГПУ, НКВС. НКДБ. МДБ, Комітету Державної безпеки СРСР, Міністерства охорони громадського порядку СРСР, міністерств охорони громадського порядку союзних республік, Міністерства внутрішніх справ СРСР, міністерств внутрішніх справ союзних республік, служба в органах міліції прирівнюється за вибором особи, яка звертається за пенсією, до роботи, яка передувала службі чи безпосередньо слідувала за нею. При цьому зазначені періоди враховуються в розмірі, який не перевищує наявного стажу роботи, що дає право на пенсію на пільгових умовах чи пільгових розмірах.

За положеннями Закону №1058-IV визначено, що до 01.01.2004 стаж зараховується на підставі військових квитків, довідок військових комісаріатів, військових частин та установ Міноборони, довідок архівних та військово-лікувальних установ.

Таким чином, враховуючи, що позивач проходив військову службу до 01.01.2004 підлягає зарахуванню до його страхового стажу на підставі військових квитків, довідок військових комісаріатів, військових частин та установ Міноборони, довідок архівних та військово-лікувальних установ.

Відповідно до військового квитка НОМЕР_6 позивач у період з 05.05.1984 по 17.06.1986 проходив строкову військову службу в Збройних Силах.

Період проходження військової служби підтверджується також довідкою від 18.02.2020 №11/2/76, виданою ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отже, Пенсійний орган протиправно не врахував до страхового позивача період його проходження строкової військової служби.

Таким чином , колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області про відмову у призначенні пенсії від 02.01.2024 №17, а тому таке рішення підлягає скасуванню, а позов в цій частині - задоволенню.

За вище встановлених обставин суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції про те, що з метою ефективного захисту права позивача на належне пенсійне забезпечення слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу позивача періоди його роботи на території рф з 15.05.1993 по 13.09.1993, з 08.10.1993 по 27.12.1994, з 04.06.1995 по 31.12.2000, з 01.01.2001 по 30.04.2002, з 01.05.2002 по 31.12.2008, з 13.03.2009 по 31.10.2010, з 04.11.2010 по 27.10.2011, з 18.05.2012 по 12.11.2012, з 13.11.2012 по 11.04.2013, з 25.07.2013 по 19.04.2014, з 29.04.2014 по 18.12.2014, з 19.12.2014 по 25.11.2015, з 26.11.2015 по 26.04.2017, а також період проходження строкової військової служби з 05.05.1984 по 17.06.1986, та повторно розглянути його заяву від 30.12.2023 про призначення пенсії відповідно до вимог статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зі зниженням пенсійного віку, з урахуванням викладених судом висновків.

Обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права не є втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.

Оцінюючи доводи апеляційного скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до роз`яснень, які наведені в п.13.1 Постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013 «Про судове рішення в адміністративній справі», якщо у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Оскільки рішення суду в частині відмови у задоволенні позову сторонами не оскаржене, тому апеляційному перегляду у цій частині не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України

Відповідно до статті 263, пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року у справі №460/1629/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді В. С. Затолочний
Н. М. Судова-Хомюк