Справа № 160/31233/24
Суддя: Суховаров А.В.
Дата ухвалення: 2025-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 грудня 2025 року справа 160/31233/24

Третій апеляційний адміністративний суду складі колегії:

головуючий суддя Суховаров А.В.

судді Ясенова Т.І., Головко О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.02.2025 (суддя Сліпець Н.Є.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання розглянути рапорт про звільнення з військової служби

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 25.11.2024 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить: визнати протиправною бездіяльність щодо не звільнення позивача з військової служби за підпунктом г пункту 2 частини 4 та пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи II групи; зобов`язати розглянути рапорт про звільнення з військової служби та звільнити Позивача з військової служби за підпунктом г пункту 2 частини 4 та пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи II групи.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.02.2025 позов задоволено частково: визнати протиправною бездіяльність щодо не розгляду рапорту про звільнення з військової служби за підпунктом г пункту 2 частини 4 та пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи II групи; зобов`язано розглянути рапорт від 30.08.2024 про звільнення з військової служби за підпунктом г пункту 2 частини 4 та пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Прийняте рішення суд мотивував тим, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби за сімейними обставинами у встановлені законодавством спосіб та строк. Прийняття рішення за рапортом належить до повноважень відповідача, у зв`язку з чим суд не може перебирати на себе функцію державного органу та вирішувати по суті рапорт.

В апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог та відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Посилаються на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом. Вважає, що позивач не має права на звільнення з військової служби за підпунктом г пункту 2 частини 4 та пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу. Зазначає, що зобов`язуючи відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби, суд першої інстанції втрутився у дискреційні повноваження військової частини.

Переглядаючи справу, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Визначаючи межі апеляційного перегляду справи, суд апеляційної інстанції виходить з того, що рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем в частині задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим судом апеляційної інстанції надається оцінка рішенню суду на предмет його законності та обґрунтованості в цій же частині.

Рішення суду в частині відмовлених позовних вимог не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції в цій частині рішення суду першої інстанції не перевіряється.

ОСОБА_1 з 31.01.2023 по теперішній час проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період у складі військової частини НОМЕР_1 .

Позивач 30.08.2024 звернувся до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби відповідно до підпункту г пункту 2 частини 4 та пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за матір`ю, ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), яка є особою з інвалідністю II групи та потребує постійного догляду.

Рапорт датований 23.08.2024, відправлений рекомендованим листом №148 із описом вкладення. Відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення 14.09.2024 вручено особисто.

Оскільки відповідачем вказаний рапорт не було розглянуто, не прийнято рішення, а також не надана відповідь щодо підстав для не звільнення позивача з військової служби, позивач звернутися до суду для відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів.

Відповідно до підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (в редакції що діє з 18.05.2024) військовослужбовці, які проходять військову службу під час дії воєнного стану, звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Відповідно до частини 12 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану, зокрема: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

- підстави звільнення з військової служби;

- думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

- районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Військовий рапорт - це документ, за допомогою якого військовослужбовець може звернутися до командування щодо тих чи інших питань.

При звільненні військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається. У такому разі командуванням військової частини складається аркуш бесіди з військовослужбовцем за формою, визначеною Міністерством оборони України.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

Відповідно до пунктів 1, 2 розділу І наказу Міністерства оборони України №531 від 06.08.2024 «Про затвердження Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України», цей Порядок визначає механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони), Збройних Силах України (далі - Збройні Сили) та Державній спеціальній службі транспорту.

З питань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, а також особистих питань військовослужбовець звертається з рапортом до безпосереднього командира (начальника), а у разі якщо він не може вирішити порушені у рапорті питання,- до наступного прямого командира (начальника).

Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Порядку №531 рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації.

Відповідно до пунктів 2-5, 8, 9 розділу ІІІ Порядку №531 командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції. Резолюція повинна містити відомості, визначені у додатку 1 до цього Порядку.

Непогодження рапорту безпосереднім та/або прямими командирами (начальниками) не перешкоджає подальшому руху рапорту для його розгляду командиром (начальником) або іншою посадовою особою, яка уповноважена приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, та прийняття рішення по суті рапорту. Особливості розгляду рапортів, поданих в електронній формі, врегульовано розділом IV цього Порядку.

Відмова у задоволенні рапорту має бути вмотивованою.

Якщо для прийняття рішення по суті рапорту недостатньо наданих військовослужбовцем інформації або документів, безпосередній або прямий командир (начальник) військовослужбовця, уповноважений приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, може не погодити рапорт, зазначивши вичерпний перелік підстав та документів (копій документів), які необхідно додати до рапорту для вирішення його по суті.

Командиру (начальнику), уповноваженому приймати рішення стосовно порушеного у рапорті питання, забороняється відмовляти у задоволенні рапорту у разі, якщо до рапорту не додано документів, які є або повинні бути в розпорядженні відповідного командира (начальника).

Початок перебігу строку розгляду паперового рапорту розпочинається із часу подання рапорту, а не часу його реєстрації в службі діловодства.

Часом подання паперового рапорту є дата передачі рапорту на погодження безпосередньому командиру (начальнику) військовослужбовця, а у разі відмови в розгляді рапорту безпосереднім командиром (начальником) - дата передачі рапорту прямому командиру (начальнику), з урахуванням вимог пункту 1 цього розділу.

У разі направлення рапорту засобами поштового зв`язку часом подання рапорту є дата надходження рапорту до поштового відділення за місцем знаходження відповідного підрозділу.

Розгляд паперового рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється:

1) невідкладно, але не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які стосуються військової дисципліни, обов`язків особового складу під час виконання бойових наказів (розпоряджень), збереження життя та здоров`я особового складу, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин;

2) у строк не більше 14 днів із дня подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які не відносяться до питань, визначених підпунктом 1 цього пункту.

З наведеного вбачається, що отримавши рапорт, посадові особи військової частини зобов`язані його розглянути на надати мотивовану відповідь стосовно викладених у рапорті питань.

Таким чином, колегія суддів вважає правильною позицію суду першої інстанції, що у зв`язку із зверненням позивача до військової частини із рапортом від 30.08.2024, та наданням до заяви нотаріально засвідчених додатків, відповідач повинен був розглянути такий рапорт, а бездіяльність відповідача обґрунтовано визнана судом протиправною.

Колегія суддів не приймає доводи військової частини стосовно того, що позивач особисто не звертався із рапортом про звільнення, оскільки звернення, засобами поштового зв`язку, як це мало місце у даному випадку, не забороняється.

Аргументи військової частини стосовно того, що надані до заяви документи на підтвердження підстав для звільненні відповідно до положень пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не відповідають вимогам чинного законодавства та не є підставою для звільнення, колегія суддів оцінює критично, та зауважує на тому, що якщо відповідач вважав їх недостатніми він мав би прийняти відповідне рішення та надати свої зауваження з цього приводу, за результатами розгляду поданого рапорту.

Водночас, як правильно наголосив суд першої інстанції, відповідач жодного рішення у відповідь на поданий рапорт не прийняв, що свідчить про безпідставність наведених доводів апелянта.

Також колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача розглянути рапорт останнього про звільнення з військової служби, з огляду на таке.

Частина 4 статті 245 КАС України визначає, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У разі якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Наведене свідчить про те, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Водночас, якщо такий суб`єкт на момент прийняття рішення не перевірив дотримання заявником усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 2 Закону України «Про адміністративну процедуру», дискреційне повноваження - повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано.

Окрім цього, поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, під дискреційними повноваженнями розуміється право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що в даному випадку рішення про відмову у звільненні суб`єктом владних повноважень не було прийняте і так рішення не було визнане судом протиправним.

Крім того, суд першої інстанції зобов`язуючи військову частину розглянути рапорт позивача, не зазначав яке саме рішення має прийняти відповідач, що свідчить про відсутність факту втручання у дискреційні повноваження.

Стосовно доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Військовою частиною НОМЕР_1 до суду першої інстанції подавалась заява про залишення позовної заяви без розгляду. Розглянувши заяву суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач оскаржує бездіяльність відповідача, яка, на відміну від дії, має триваючий характер та існує до часу початку дій, які свідчать про припинення бездіяльності. Триваюче правопорушення передбачає перебування у стані безперервного тривалого невчинення особою певних дій (бездіяльності), у зв`язку із чим неправомірна бездіяльність може бути оскаржена упродовж усього часу її перебігу.

Верховний Суд у постанові від 22.11.2023 у справі №9901/396/21, зазначив, що положення частини 2 статті 122 КАС України слугують меті забезпечення дотримання принципу правової визначеності, але не повинні використовуватися як засоби легалізації неправомірної поведінки і не повинні застосовуватися стосовно заходів, які спрямовані на припинення неправомірної поведінки. За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем дотримано строк звернення з позовною заявою до суду.

Колегія суддів апеляційного суду погоджує такий висновок суду першої інстанції та зазначає, що правові підстави для перегляду такого висновку відсутні.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про безпідставність стягнення на користь позивача сплаченого судового збору у повному обсязі, оскільки в спірному випадку частковість задоволення позовних вимог не впливає на сутність вирішення питання про розподіл судових витрат.

З урахуванням доводів і заперечень сторін, наданих ними доказів, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241 244, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.02.2025 без змін.

Постанова набирає законної сили з 11.12.2025 та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя А.В. Суховаров

судді Т.І. Ясенова

судді О.В. Головко