Справа № 160/17238/25
Суддя: Сластьон Анна Олегівна
Дата ухвалення: 2025-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сластьон А.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківський області, третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
Суть спору: 12 червня 2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківський області, третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області: зарахувати ОСОБА_1 до її страхового стажу період роботи з 01.02.1992 по 03.02.1998; зарахувати ОСОБА_1 у подвійному розмірі для обчислення пенсії за віком згідно ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи з 23.05.2000 по 03.12.2000 та з 01.01.2004 по 31.12.2014; з 03 лютого 2025 року призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , пенсію за віком за Списком №2 відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року №213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона у період з 01.02.1992 до 03.02.1998 працювала у колгоспі, а також у період з 23.05.2000 до 03.12.2000 та з 01.01.2004 до 31.12.2014 працювала на посаді медичної сестри туберкульозного відділення у Комунальному підприємстві «Дніпропетровський обласний медичний центр соціально значущих хвороб» Дніпропетровської обласної ради». Однак, при призначенні пенсії, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахували вищевказаний стаж не у подвійному розмірі та не було зараховано період роботи у колгоспі з 01.02.1992 до 03.02.1998, а також було відмовлено у призначенні пенсії за Списком №2 у зв`язку з недосягненням пенсійного віку. На цій підставі позивач звернулась з даним позовом до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 червня 2025 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
20 червня 2025 року від відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області надійшов відзив на позовну заяву із запереченнями проти заявлених позовних вимог. Зокрема, відповідач вказав, що до загального страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано період роботи в колгоспі 1992-1997, оскільки в архівній довідці від 12.06.2023 № 270/Л-200/01-25 не вказано по батькові позивача, що виключає можливість ідентифікації даних позивача з тими, що зазначено у паспорті. Також, відсутні підстави для зарахування до пільгового стажу у подвійному розмірі для обчислення пенсії за віком згідно ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періодів роботи з 23.05.2000 до 03.12.2000 та з 01.01.2004 до 31.12.2014 на підставі довідки від 20.12.2024 №2581/24, оскільки в наказі з атестації робочих місць від 07.06.1995 №57-а посада «молодша медична сестра палатна» в 2 фтизіатричному відділенні відсутня. Відповідач наголошує на тому, що позивачка не досягла відповідного пенсійного віку для призначення пенсії за Списком № 2. З цих підстав просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває, пенсію не отримує.
03.02.2025 ОСОБА_1 звернулася до Пенсійного фонду України із заявою про призначення їй пенсії на пільгових умовах за Списком №2.
Вік заявник 50 років.
Страховий стаж становить 19 років 10 місяців 04 днів.
Страховий стаж з урахуванням кратності 22 роки 11 місяців 02 днів.
Пільговий стаж за списком № 2 з урахуванням кратності 28 років 01 місяць 26 днів.
До загального страхового стажу не зарахований період роботи в колгоспі 1992-1997 згідно архівної довідки від 12.06.2023 № 270/Л-200/01-25, оскільки зазначене прізвище, ім`я та по батькові « ОСОБА_2 » не відповідає паспортним даним. Зазначений період можливо буде зарахувати після надходження акту перевірки заробітної згідно з довідкою від 03.10.2024 №362/Л-283/01-25.
До пільгового стажу згідно з довідкою від 20.12.2024 №2581/24 не зараховано період роботи з 23.05.2000 до 03.12.2000, оскільки в наказі з атестації робочих місць від 07.06.1995 №57-а посада «молодша медична сестра палатна» в 2 фтизіатричному відділенні відсутня.
Враховуючи зазначене, відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з недосягненням необхідного пенсійного віку, передбаченого підпунктом 2 пункту 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Вважаючи протиправними рішення відповідача щодо неврахування періодів роботи до страхового та пільгового стажу, а також не погоджуючись з відмовою у призначенні пенсії позивач звернулася до суду з даним позовом.
Щодо зарахування до страхового стажу періоду роботи з 01.02.1992 до 03.02.1998.
Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не зарахувало період роботи позивача у колгоспі з 01.02.1992 до 03.02.1998, оскільки в архівній довідці від 12.06.2023 №270/Л-200/01-25 не вказано по батькові позивача, що виключає можливість ідентифікації даних позивача з тими, що зазначено у паспорті.
З цього приводу суд зазначає таке.
Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджено постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 (надалі, також - Порядок №637).
Згідно з пунктом 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Відповідно до пункту 20 Порядку №637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. Відповідно до п. 3 вказаного Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Виходячи з приписів Порядку № 637, підтвердження трудового стажу потрібне у разі відсутності трудової книжки, необхідних записів в трудовій книжці, а також якщо містяться неправильні й неточні записи про періоди роботи.
Згідно з п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція № 58) заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем «кваліфікований робітник», «молодший спеціаліст», «бакалавр», «спеціаліст» та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування.
До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Пунктом 2.4 Інструкції №58 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення. Відповідно до абзацу 2 пункту 6.1 Інструкції № 58, у разі невірного первинного заповнення трудової книжки або вкладиша до неї, а також псування їх бланків внаслідок недбалого зберігання, вартість зіпсованих бланків сплачується підприємством.
Працівник не несе відповідальності за правильність заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особою самостійно. Більше того, окремі недоліки заповнення трудової книжки, навіть якщо вони мають місце, не є підставою вважати відсутніми чи недоведеними відповідні періоди трудового стажу. Трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, тому працівник не може нести негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.
Повертаючись до обставин справи.
Судом встановлено, що записи про роботу позивачки у колгоспі з 01.02.1992 до 03.02.1998 виконані без перекреслень, виправлень, у чіткій послідовності та з відповідністю дати. Доказів того, що записи про роботу позивачки є неправильними або непідтвердженими, відповідачами суду не надано.
Відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 з 01.02.1992 до 03.02.1998 працювала у колгоспі.
На титульній сторінці трудової книжки НОМЕР_2 зроблено застереження про зміну прізвища « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 ».
З наданої пенсійному фонду архівної довідки від 12.06.2023 №270/Л-200/01-25 вбачається, що вона видана ОСОБА_1 для підтвердження обставин нарахування заробітної плати ОСОБА_2 за 1992-1997 згідно з даними розрахунково-платіжних відомостей.
Також, з трудової книжки позивача розділу «Трудова участь в господарстві» вбачається, що в 1996 році позивачка перебувала в декретній відпустці, а в 1997 році - у відпустці по догляду за дитиною, що відповідає зазначеним у свідоцтві про народження НОМЕР_3 даним про народження позивачкою ІНФОРМАЦІЯ_3 сина - ОСОБА_5 .
Отже, суд дійшов висновку, що записи трудової книжки та архівної довідки в сукупності є належною підставою для підтвердження страхового стажу позивача в період з 01.02.1992 до 03.02.1998.
Водночас, незарахування зазначеного у трудовій книжці періоду роботи до страхового стажу через те, що в архівній довідці від 12.06.2023 №270/Л-200/01-25 відсутнє по батькові позивача, є протиправним.
Водночас, відповідачем не спростовано того, що видана довідка, яка не містить по батькові, стосуються позивача.
Також, суд вказує, що позивач не може нести відповідальність за правильність оформлення виданих йому довідок в частині зазначення в них по батькові.
Крім того, частиною 3 ст. 44 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV органам Пенсійного фонду надано право вимагати і отримувати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інші відомості, передбачені законодавством для визначення права на пенсію.
Однак, як свідчать матеріали справи, вказаних дій відповідач не вчиняв, тим самим не дотримався вимог щодо всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих пенсіонером документів.
Щодо незарахування до пільгового стажу період роботи позивача з 23.05.2000 до 03.12.2000 на підставі довідки від 20.12.2024 №2581/24.
Так, відповідач в оскаржуваному рішенні зазначив, що в наказі з атестації робочих місць від 07.06.1995 №57-а посада «молодша медична сестра палатна» в 2 фтизіатричному відділенні відсутня.
Судом встановлено, що в період з 23.05.2000 (наказ від 23.05.2000 №35-о) по 30.06.2006 позивачка працювала на посаді молодшої сестри палатної по обслуговуванню туберкульозних хворих 2 фтизіатричного відділення.
Довідкою від 20.12.2024 №2581/24 підтверджено, що зазначена посада передбачена Списком №2 розділу ХХІV, підрозділ а, позиція 2260000а, підстава: постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 №162.
Додатком до наказу з атестації робочих місць від 07.06.1995 №57-а перебування на посаді «медсестри палатної» надає право на пільгове пенсійне забезпечення.
Відтак, відповідачем протиправно відмовлено у зарахуванні до пільгового стажу позивача періоду трудової діяльності з 23.05.2000 до 03.12.2000.
Щодо незарахування до пільгового стажу у подвійному розмірі для обчислення пенсії за віком відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періодів роботи з 23.05.2000 до 03.12.2000 та з 01.01.2004 до 31.12.2014.
Зазначені обставини підтверджуються даними виписки про періоди страхового стажу для обчислення пенсії («стаж для розрахунку»).
З такими доводами суд не погоджується.
Згідно з записами трудової книжки позивача НОМЕР_2 та довідки №2580/24 від 20.12.2024 вбачається, що позивач працював з 23.05.2000 до 31.12.2014 на посадах молодшої сестри палатної по обслуговуванню туберкульозних хворих 2 фтизіатричного відділення, молодшої сестри буфетниці по обслуговуванню туберкульозних хворих відділення легеневого туберкульозу №2 в Міськтубдиспансері №2.
Відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Отже, визначальним питанням для віднесення періоду роботи до стажу, який зараховується у подвійному розмірі, є саме робота, яку виконувала позивач.
Згідно з частиною першою статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
За правилами, встановленими абзацом першим частини другої статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Абзацом дев`ятим частини третьої статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.
З огляду на системний аналіз зазначених норм, суд приходить до висновку, що Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не передбачає обмежень щодо застосування статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» під час обчислення стажу роботи для призначення та/або обрахунку пенсії на пільгових умовах, а сама редакція статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є чинною на теперішній час.
Стаття 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» також не скасовує та не зупиняє дію статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Судом встановлено і не заперечується відповідачем, що з 23.05.2000 (наказ від 23.05.2000 №35-о) по 30.06.2006 позивачка працювала на посаді молодшої сестри палатної по обслуговуванню туберкульозних хворих 2 фтизіатричного відділення.
З 01.07.2006 (наказ від 01.07.2006 №44-к) до 31.12.2014 (наказ від 31.12.2014 №86-к) ОСОБА_1 працювала на посаді молодшої медичної сестри буфетниці по обслуговуванню туберкульозних хворих відділення легеневого туберкульозу №2.
Характер виконуваної позивачкою роботи зазначено в наданих пенсійному органу довідках про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Аналіз положень Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 за №22-1, дозволяє дійти висновку, що нарахування пенсії в повному обсязі, тобто в належному розмірі покладається на відповідний територіальний орган ПФУ, а тому у протилежному випадку даний орган буде діяти не на підставі, не в межах повноважень і не в порядку, передбаченому чинним законодавством. Тому такі дії мають бути визнані протиправними та вчиненими з вини органу - суб`єкта владних повноважень.
Судом встановлено, що позивачем до заяви про призначення пенсії подавалися відповідачу документи, які уточнюють характер роботи позивача у спірний період у закладах по обслуговуванню туберкульозних хворих.
За таких обставин, суд вважає, що відповідач порушив права позивача щодо відмови в зарахуванні в подвійному розмірі для обчислення пенсії періоду роботи в період з 23.05.2000 до 03.12.2000 та з 01.01.2004 до 31.12.2014.
Аналогічної правової позиції про необхідність зарахування у подвійному розмірі стажу роботи позивача в розумінні статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» для перерахунку пенсії за віком дотримується Верховний Суд у постановах від 04 грудня 2019 року у справі №689/872/17 та від 20 квітня 2022 року у справі №214/3705/17, яка має бути врахована судом при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин відповідно до положень ч.5 ст. 242 КАС України.
Суд вкотре наголошує, що Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не встановлює обмежень щодо застосування ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» при обчисленні пільгового стажу для призначення пенсії за віком, а сама редакція ст. 60 вказаного Закону є чинною по даний час.
Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що у відповідача не було правових підстав для відмови позивачеві в обчисленні розміру пенсії із врахуванням стажу роботи з 23.05.2000 до 03.12.2000 та з 01.01.2004 до 31.12.2014 в подвійному розмірі, що є підставою для задоволення позову у цій частині шляхом визнання відмови Головного управління Пенсійного фонду в Харківській області у перерахунку пенсії ОСОБА_1 з урахуванням стажу роботи з 23.05.2000 до 03.12.2000 та з 01.01.2004 до 31.12.2014 в подвійному розмірі протиправною.
Щодо тверджень відповідача в оскаржуваному рішенні про недосягнення позивачем пенсійного віку.
Пунктом 2 частиною 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) визначено, що на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Натомість згідно з пунктом «б» частини 1статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закону №1788-XII) в чинній редакції, згідно із висновками рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:
б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;
жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, суд доходить висновку, що вони явно суперечать один одному.
Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ, а не Закону №1058-ІV.
Тому відмова пенсійного органу в призначенні позивачу, яка на час звернення із заявою про призначення пенсії досягла 50 років, з посиланням на недосягнення нею пенсійного віку, визначеного пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-ІV, є протиправною.
Відтак, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 10.02.2025 є протиправним та підлягає скасуванню.
З урахуванням встановлених в ході розгляду справи обставин, з урахуванням стажу, який повинен бути зарахований відповідачем на виконання рішення суду в цій справі, позивачка набула право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2.
З метою ефективного захисту прав позивача, враховуючи те, що судом встановлена протиправність рішень про відмову в призначенні пенсії та наявність підстав для призначення позивачу пенсії за віком за Списком №2, права позивача підлягають захисту шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком за Списком №2, що не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
Так, згідно з Рекомендацією №R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Водночас, згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.
З урахуванням тієї обставини, що дії відповідача у розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях відповідача як суб`єкта владних повноважень, оскільки алгоритм їх дій чітко зазначений законодавчо, у даному випадку задоволення позову в частині дій зобов`язального характеру не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
Щодо посилання позивача у своїх позовних вимогах на необхідність зазначення в резолютивній частині рішення Конституційного Суду України №1-5/2018 (746/15) від 23 січня 2020 №1-р/2020, суд зазначає наступне.
Суд акцентує увагу, що посилання на рішення Конституційного суду України було викладено судом в мотивувальній частині рішення.
В свою чергу, суд звертає увагу, що у Висновку №11 від 18.12.2008 року Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи про якість судових рішень викладено наступні висновки:
«усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою й простою мовою - це необхідна передумова розуміння рішення сторонами та громадськістю. Для цього потрібно логічно структурувати рішення й викласти його у зрозумілому стилі, доступному для всіх».
«Кожен суддя може обрати власний стиль та побудову документа або використовувати типові зразки, якщо такі існують».
Отже, з огляду на висновки Консультативної ради європейських суддів, суд не вбачає підстав повторно зазначити у резолютивній частині посилання на рішення Конституційного суду України, оскільки про це вже зазначено в мотивувальній частині рішення, у зв`язку з чим дана позовна вимога позивача задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно ч.1ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Згідно з ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, враховуючи висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківський області, третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч.3 ст.139 КАС).
Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 968,96 грн.
Враховуючи, що правило пропорційного стягнення судового збору при частковому задоволенні позову стосується тільки вимог майнового характеру, тоді як заявлений позов містить вимоги немайнового характеру, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 968,96 грн., підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.
Керуючись ст.77, 90, 139, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області:
зарахувати ОСОБА_1 до її страхового стажу період роботи з 01.02.1992 до 03.02.1998;
зарахувати ОСОБА_1 у подвійному розмірі для обчислення пенсії за віком згідно ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи з 23.05.2000 до 03.12.2000 та з 01.01.2004 до 31.12.2014;
здійснити з 03.02.2025 призначення ОСОБА_1 пенсії за віком за Списком №2.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя А.О. Сластьон