Справа № 380/13126/24
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2025-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/13126/24 пров. № А/857/29495/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.

суддів: Затолочного В.С., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Державної служби України з питань праці на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року, ухвалене суддею Кравців О.Р. у м.Львові у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у справі № 380/13126/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення на роботі,-

ВСТАНОВИВ:

19 червня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - Державної служби України з питань праці, у якому просив стягнути з Державної служби України з питань праці середній заробіток за час затримки виконання постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23.09.2021 у справі №807/2322/15 адміністративне провадження №К/9901/5569/20, №К/9901/6422/20, №К/9901/6625/20 щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній тій, з якої ОСОБА_1 звільнено, на підставі наказу Державної інспекції України з питань праці від 28.10.2015 №262-К.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі 187353, 32 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що Управління Держпраці у Закарпатській області перебуває у стані ліквідації; перебуває у стані припинення з 19.01.2022. Незважаючи на це, позивачу з метою виконання судового рішення пропонувались посади, в тому числі і запропонована посада начальника відділу з питань гігієни праці та експертизи умов праці в Управління Держпраці у Закарпатській області як тільки вона стала вакантною. Вищезазначена посада була різнозначною тій, яку обіймав позивач на дату звільнення. Для подальшого оформлення трудових відносин позивачу пропонувалось звернутись до Управління. Але позивачем була проігорована ця пропозиція. Тобто, Держпраці вживались всі заходи в межах повноважень для належного виконання наказу Держпраці від 11.08.2021 №96-кт «Про виконання рішення суду», але призначити позивача без отримання від нього згоди на те Держпраці не мала можливості. Також наголошує на помилковості доводів позивача про те, що Держпраці є роботодавцем позивача. Держпраці в даному випадку виступає лише суб`єктом призначення позивача. Також вказує на наявність у діях позивача ознак зловживання нявністю рішення про поновлення з метою подальших судових спорів та стягнень коштів з Державного бюджету України.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 наказом Державної інспекції України з питань праці від 28.10.2015 №262-К звільнено з посади начальника Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 у справі №807/2322/15 позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Державної інспекції України з питань праці від 28.10.2015 №262-К. Поновлено ОСОБА_1 на роботі, на посаді начальника Управління Держпраці у Закарпатській області з 30.10.2015. Стягнуто з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 287813,96 грн. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 6062,35 грн.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 у справі №807/2322/15 змінено в частині мотивів. Скасовано рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 у справі №807/2322/15 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника Управління Держпраці у Закарпатській області та ухвалено в цій частині нове рішення. Поновлено ОСОБА_1 на роботі, на посаді начальника Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області з 30.10.2015 та зобов`язано Управління Держпраці у Закарпатській області вжити заходів щодо призначення (переведення) ОСОБА_1 на рівнозначну посаду. В іншій частині рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 у справі №807/2322/15 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 23.09.2021 касаційні скарги ОСОБА_1 , Державної служби України з питань праці, Управління Держпраці у Закарпатській області задоволено частково. Скасовано рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, на посаді начальника Управління Держпраці у Закарпатській області з 30.10.2015 і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, на посаді начальника Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області з 30.10.2015 та зобов`язання Управління Держпраці у Закарпатській області вжити заходів щодо призначення (переведення) ОСОБА_1 на рівнозначну посаду. В цій частині ухвалено нове рішення, яким поновлено ОСОБА_1 в Управлінні Держпраці у Закарпатській області на посаді рівнозначній тій, з якої ОСОБА_1 звільнено на підставі наказу Державної інспекції України з питань праці від 28.10.2015 №262-К. Скасовано рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 в частині стягнення з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 287813,96 грн. У цій частині направлено справу на новий розгляд до Закарпатського окружного адміністративного суду. В іншій частині рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 залишено без змін.

Наказом Державної інспекції України з питань праці від 28.03.2024 №12-КТ «Про виконання рішення суду» ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Управління Державної інспекції з питань праці у Закарпатській області.

Оскільки постанова Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №807/2322/15, в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді рівнозначній тій, з якої ОСОБА_1 звільнено, виконано лише 28.03.2024 та в межах виконавчого провадження, розпочатого Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на підставі виконавчого листа, виданого Закарпатським окружним адміністративним судом позивач вважає, що викладене свідчить про затримку виконання рішення суду з вини відповідача.

Разом з тим, позивач, вважаючи дії відповідача щодо невиконання протягом тривалого часу судового рішення про поновлення на роботі протиправними, звернувся до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за несвоєчасне поновлення.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Частина перша статті 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Принцип обов`язковості судових рішень в адміністративному судочинстві було закріплено у статті 14 КАС України, відповідно до частини першої якої судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

За приписами частин другої, третьої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Указана норма кореспондує положенням статті 370 КАС України, згідно з якою судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (зокрема, статтею 236 КЗпП України).

За правилами частин першої та сьомої статті 235 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на час постановлення судового рішення про поновлення на роботі) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Аналогічне правило щодо негайного виконання рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби також закріплене в пункті 3 частини першої статті 371 КАС України.

За умовами статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

З огляду на доводи скаржника, при вирішенні спірних правовідносин колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до частини п`ятої статті 21 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» керівники та заступники керівників територіальних органів центрального органу виконавчої влади призначаються на посади та звільняються з посад керівником центрального органу виконавчої влади відповідно до законодавства про державну службу.

Відповідно до п. 11 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою КМУ № 96 від 11.02.2015 Голова Держпраці призначає на посаду за погодженням з Першим віце-прем`єр-міністром України - Міністром економіки та головами відповідних місцевих держадміністрацій та звільняє з посади керівників територіальних органів Держпраці.

Колегією суддів встановлено, що виконання рішення в справі №807/2322/15 та у зв`язку з поновленням на посаді державної служби особи, яка її раніше займала, Державною службою України з питань праці видано наказ від 28.03.2024 №12-КТ «Про виконання рішення суду».

Апеляційний суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 27.04.2023 у справі №460/4900/21, та зазначає, що у цьому аспекті при вирішенні питання належного відповідача у цій справі, який в силу приписів статті 236 КЗпП України має нести відповідальність за затримку виконання рішення суду про поновлення працівника на посаді, суд має дослідити та установити: до повноважень кого саме належить вирішення питання поновлення позивача на посаді; кого визначено боржником та покладено обов`язок із виконання судового рішення у справі №807/2322/15; ким видано відповідний наказ про поновлення позивача на посаді. Тобто у межах спірних правовідносин, на підставі наявних в матеріалах доказів, потрібно встановити ким саме допущено затримку виконання судового рішення у справі №807/2322/15.

Ураховуючи, що предметом цього позову є стягнення коштів, які є спеціальним видом відповідальності роботодавця, а саме особи, яка зобов`язана судовим рішенням або в силу закону видати наказ про поновлення незаконно звільненого працівника на посаді, тому від встановлення вищеозначених обставин залежить вирішення питання визначення належного відповідача на якого має бути покладений обов`язок виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення у справі №807/2322/15.

Зі змісту судових рішень у справі №807/2322/15 та установлених судом обставин цієї справи слідує, що судове рішення в частині поновлення позивача на рівнозначній посаді виконувалося Державною службою України з питань праці.

З огляду на вказане, належним відповідачем, який має відповідати за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у справі №807/2322/15 є Державна служба України з питань праці.

Щодо доводів скаржника про наявність у діях позивача ознак зловживання правами, суд першої інстанції слушно вказав на те, що середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно з статтею 236 КЗпП України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в такій затримці. Закон пов`язує згадану виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995.

Відповідачем не спростовано задоволеного судом розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Керуючись статтями 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з питань праці залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року у справі №380/13126/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді В. С. Затолочний
М.А. Пліш