Справа № 640/30056/21
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2025-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В.В.,

суддів: Василенка Я.М., Карпушової О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, треті особи: Південне управління капітального будівництва Міністерства оборони України, Головне управління майна та ресурсів Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційними скаргами Громадської організації "РАДА ВЕТЕРАНІВ АТО" та Міністерства оборони України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства оборони України, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства оборони України №44-ДП від 24.09.2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та розірвання контракту, укладеного з ОСОБА_1 28.12.2020;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України з 24.09.2021;

- стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.09.2021 по день винесення судового рішення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 грудня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним з моменту прийняття та скасовано наказ Міністерства оборони України від 24 вересня 2021 № 44-ДП.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України з 25 вересня 2021 року.

Зобов`язано Міністерство оборони України вжити заходів по виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25 вересня 2021 по 15 грудня 2021 включно.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України з 25 вересня 2021 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати спірне рішення суду. Також надійшла апеляційна скарга Громадської організації "РАДА ВЕТЕРАНІВ АТО", у якій Голова громадської організації просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга Міністерства оборони України мотивована тим, що даний спір не є публічно-правовим і не належить до юрисдикції адміністративних судів, позаяк стосується трудових відносин та має вирішуватись в порядку цивільного судочинства.

Апеляційна скарга Громадської організації "РАДА ВЕТЕРАНІВ АТО" обґрунтована тим, що спірне рішення прийнято за неповного з`ясування всіх обставин справи. Вказано, що звільнення позивача пов`язане з неналежним виконанням обов`язків на займаній посаді, що могло призвести до значних негативних наслідків.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно з положеннями ст. 309 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно з ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 16.07.2020 наказом Міністра оборони України № 26-дп на позивача покладено тимчасове виконання обов`язків начальника Південного управління капітального будівництва (за його згодою).

Відповідачем не надано доказів ознайомлення позивача з колом обов`язків та функцій, що покладаються на т.в.о. начальника.

21.08.2020 ОСОБА_1 підписано акт прийняття справ по Управлінню.

Відповідно до цього акту: архівне зберігання документів не організовано, справи не сформовані, не прошиті, не пронумеровані, опис документів відсутній, документи зберігаються у несистематизованому вигляді; передача архівних документів до державного архіву не здійснювалась, обсяги документів, які необхідно передати до архіву не визначено, їх описи відсутні; документи Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України знаходяться хаотично в різних приміщеннях. У діловодстві номенклатура справ відсутня; встановлено недоліки в організації діловодства, встановлено відсутність наказів по особовому складу; встановлено відсутність оригіналів табелів обліку робочого часу; встановлено, що співробітники Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України станом на 23.07.2020 року були звільнені за власним бажанням (10 осіб), на момент підписання акту працевлаштовані всього три особи. Акти здавання-приймання документів при звільненні не складались; бухгалтерські документи та звіти несистематизовані, місцезнаходження оригіналів фінансової звітності невідоме, бухгалтерські документи знаходяться у шафах та картонних коробках на підлозі та столах; встановлено відсутність бланків суворого обліку; встановлено відсутність податкової звітності та її неподання до фіскальних органів; встановлено заборгованість до бюджету, кредиторську заборгованість, точну суму якої не встановлено у зв`язку з відсутністю первинних документів та документів бухгалтерського обліку; встановлено заборгованість з виплати заробітної плати, єдиного соціального внеску, а також податку на доходи фізичних осіб приблизно з лютого 2020 року; встановлено дебіторську заборгованість; встановлено факт застарілості програмного забезпечення, яке використовувалося у діяльності Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України; факт відключення телефонів та Інтернету за несплату; встановлено відсутність інвентаризаційних описів та відсутність інформації щодо їх місцезнаходження, тощо.

Вказане свідчить, що Управління було прийнято позивачем до свого управління в занедбаному стані, на чому вірно наголошено судом першої інстанції.

Наказом Міністра оборони України від 28.12.2020 року № 48-ДП позивача призначено на посаду начальника Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України з укладанням з ним контракту з дня, визначеного у контракті.

Як зазначено у контракті, саме на підставі контракту виникають трудові відносини.

Позивач є штатним працівником Управління, в якому отримує заробітну плату.

За період, у який позивач не здійснював виконання обов`язків начальника Управління, як вже зазначалося - Південним територіальним управлінням внутрішнього аудиту Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства оборони України був проведений внутрішній аудит Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України за період з 01.09.2017 року по 30.06.2020 року, про що був складений Звіт про результати внутрішнього аудиту №520/5/41/аз від 25.08.2020.

09.09.2021 Головне управління майна та ресурсів звернулося до Департаменту кадрової політики з поданням для підготовки проекту наказу Міністра оборони України щодо припинення дії контракту з позивачем та його звільнення з посади на підставі п/п. «б», «г» пункту 23 розділу 5 контракту, що здійснюється, відповідно:

у разі одноразового грубого порушення Керівником законодавства чи обов`язків, передбачених контрактом, в результаті чого для Підприємства настали (могли настати) значні негативні наслідки (понесено збитки, допущено втрату майна або майнових прав, виплачено штрафи і т.п.);

у разі неподання в установленому порядку в термін, визначений у пункті 6і цього контракту, на затвердження або погодження Органу управління майном річного з поквартальною розбивкою фінансового плану Підприємства, або порушення порядку здійснення витрат суб`єктами господарювання державного сектора економіки у разі не затвердження (непогодження) річних фінансових планів у встановленому порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2012 р. № 899.

Фактично підставою для звільнення позивача визначено те, що за період 1 півріччя 2021 виявлене суттєве погіршення фінансового стану Управління.

Зазначено, що чистий збиток 1,089 млн. грн., чистий фінансовий результат за 2020 - прибуток 95,0 тис. грн. Кредиторська заборгованість на 01.07.2021 - 5 432,0 тис. грн., у т.ч. 386,0 тис. грн. по оплаті праці, з якої 287,3 тис. грн. вже прострочена. Наведене, на думку Головного управління, свідчить про невиконання абз. 3 п. 7 контракту.

Зазначено, що керівником не подано до МО України до 01.06.2021 річний з поквартальною розбивкою фінансовий план на 2022 рік.

Крім того, керівник не виконав доручення ГО від 28.07.2021 щодо проведення в термін до 13.08.2021 позапланової інвентаризації.

Водночас, у поданні про звільнення зазначено - проведення позапланового аудиту недоцільно.

Відтак, наказом МО України від 24.09.2021 № 44-ДП позивача звільнено з посади на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та розірвано контракт відповідно до підпунктів «б», «г», пункту 23 розділу 4 контракту. Підстава - вищезгадане подання. Цим же наказом виконання обов`язків начальника Управління покладено на іншу особу.

Вважаючи своє звільнення протиправним, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив, зокрема з того, що відповідачем не доведено наявності підстав, визначених п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, наявність яких може бути підставою для звільнення позивача з посади та прийняття спірного наказу.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частина друга статті 2 КАС України передбачає, що у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

У свою чергу, Положенням про Міністерство оборони України, яке затверджене постановою КМ України від 26 листопада 2014 № 671 (із змінами) передбачено, що Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період.

Міноборони є центральним органом виконавчої влади та військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили та Держспецтрансслужба.

Основними завданнями Міноборони є (п. 3 Положення):

1) забезпечення формування та реалізація державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період щодо:

організації в силах оборони заходів оборонного планування;

визначення засад воєнної, військової кадрової та військово-технічної політики у сфері оборони;

2) здійснення військово-політичного та адміністративного керівництва Збройними Силами;

3) здійснення в установленому порядку координації діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування щодо підготовки держави до оборони;

4) забезпечення в межах повноважень, передбачених законом, реалізації державної політики з оборонних питань, що пов`язані з використанням повітряного простору України та захистом суверенітету держави;

5) координація діяльності Держспецтрансслужби для забезпечення стійкого функціонування транспорту в мирний час та в особливий період.

Відповідно до пункту 4 зазначеного Положення Міноборони відповідно до покладених на нього завдань:

п/п. 83 п. 4 Положення - організовує відповідно до законодавства забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та членів їх сімей жилими приміщеннями;

п/п. 104 п. 4 Положення - приймає рішення про створення, реорганізацію і ліквідацію підприємств, установ і організацій, які належать до сфери управління Міноборони, в установленому порядку здійснює затвердження положень про них (їх статутів), призначення на посаду та звільнення з посади їх керівників, укладення і розірвання з ними контрактів та контроль за дотриманням ними вимог контрактів;

п/п. 105 п. 4 Положення здійснює в межах повноважень, передбачених законом, інші функції з управління об`єктами державної власності, які належать до сфери управління Міноборони.

Відповідно до п/п. 2 п. 5 Положення Міноборони з метою організації своєї діяльності здійснює добір кадрів в апарат Міноборони та на посади керівників підприємств, установ і організацій, які належать до сфери його управління, організовує роботу з підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації державних службовців та військовослужбовців апарату Міноборони.

Підпунктом 19 пункту 10 Положення передбачено, що Міністр утворює, ліквідує, реорганізовує підприємства, установи і організації, що належать до сфери управління Міноборони, затверджує положення про них (їх статути), здійснює в межах своїх повноважень інші функції з управління об`єктами державної власності.

Міністр призначає на посаду та звільняє з посади керівників підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління Міноборони, приймає рішення щодо їх заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності (п/п. 19.1).

Як вже зазначалося, Управління є юридичною особою публічного права (в розумінні Закону України «Про запобігання корупції»), а позивач - посадовою особою юридичної особи публічного права (в розумінні Закону України «Про запобігання корупції»), особою, прирівняної до осіб, уповноважених на виконання функцій держави (п. 2 ч. 1 ст. 3 3 Закону), у зв`язку з чим позивач подає, відповідно, декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави.

Функції щодо призначення та звільнення керівників підпорядкованих установ є формою реалізації МО України владних управлінських функцій, які випливають з основних завдань Міноборони, зазначених вище, та мають на меті організацію діяльності Міноборони у військовій сфері, функції щодо чого реалізуються Міністром через видання наказу.

Наказ у даному випадку є актом індивідуальної дії, виданим МО України на виконання владних управлінських функцій, зазначених вище, відносно особи (позивача), яка прирівняна до осіб, уповноважених на виконання функцій держави.

У свою чергу, основними завданнями Управління є, крім іншого, забезпечення в межах наданих повноважень реалізації державної політики в галузі будівництва.

Позивача звільнено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, відповідно до якого підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом, якими щодо позивача визначено згідно подання - підпункти «б», «г», пункту 23 розділу 4 контракту:

у разі одноразового грубого порушення Керівником законодавства чи обов`язків, передбачених контрактом, в результаті чого для Підприємства настали (могли настати) значні негативні наслідки (понесено збитки, допущено втрату майна або майнових прав, виплачено штрафи і т.п.);

у разі неподання в установленому порядку в термін, визначений у пункті 6і цього контракту, на затвердження або погодження Органу управління майном річного з поквартальною розбивкою фінансового плану Підприємства, або порушення порядку здійснення витрат суб`єктами господарювання державного сектора економіки у разі не затвердження (непогодження) річних фінансових планів у встановленому порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2012 р. № 899.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який вказав, що відповідач всупереч обов`язку, встановленого ч. 2 ст. 77 КАС України, не довів належними та допустимими доказами наявності обставин, які б зумовлювали висновок про наявність підстав, передбачених підпунктами «б», «г», пункту 23 розділу 4 Контракту для звільнення позивача та припинення контракту.

Доводи, покладені відповідачем в основу висновків щодо звільнення позивача грунтуються на припущеннях та є спрощеними.

Наведені у вищевказаному поданні аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими, щоб формувати обставини, достатні для висновку про неналежне виконання позивачем своїх обов`язків та зумовлювати звільнення позивача.

Відповідачем не надано доказів на підтвердження виникнення обставин, які відповідно до підпункту «б» пункту 23 розділу 4 контракту є підставою для звільнення позивача. Відповідачем так і не наведено - що саме у діяльності позивача слід розуміти як одноразове грубе порушення.

Наводячи показники незадовільної, на думку відповідача, економічної діяльності Управління, відповідач посилається на фінансовий результат за 2020 рік, хоча контракт, за недотримання положень якого звільнено позивача, укладений лише 28.12.2020 року.

Тобто, в основу звільнення покладені факти, не пов`язані з виконанням контракту позивача.

Більш того, наводячи у поданні про звільнення певні економічні показники Управління, відповідач, між тим, на їх підтвердження не надав першоджерел такої інформації.

З акту передачі справ вбачається, що частина фінансових, первинних документів зникла (знищена) до призначення позивача на посаду, що вочевидь ускладнювало формування у т.ч. фінансових планів.

Відповідачем не надано доказів існування фінансових планів за минулі роки та відповідач не пояснив - чому претензії щодо цього з`явилися саме за період керівництва Управлінням позивача, що додатково вказує на вишукування з боку відповідача (ГУ) штучних підстав для звільнення позивача.

При цьому, саме ГУ погоджує практично більшість всіх дій, які мали вчинятися Управлінням (позивачем) з метою покращення фінансового стану Управління, його реанімації із вкрай негативного фінансового стану Управління, на які, як і у попередньому випадку, погоджень не отримувалось.

З наявних бухгалтерських довідок вбачається, що навіть в умовах бездіяльності вищого органу та перекладання з нього відповідальності за роботу Управління безпосередньо на позивача, ним були досягнуті певні позитиви у фінансово-економічному стані Управління, зокрема: за друге півріччя 2020 року прибутковість Управління досягла 95 тис грн, про що свідчить річний звіт за 2020 рік; кредиторська заборгованість Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України складала станом на 01.08.2020 року - 6 729 995,13 гри, а станом на 01.07.2021 року - 5 441 355,66 грн, тобто була істотно зменшена; заборгованість по заробітній платі складала станом на 01.08.2020 року - 320 190,29 грн, а станом на 01.08.2021 року - 266 539,44 грн, тобто була зменшена.

Щодо не проведення позапланової інвентаризації, то на виконання вказаного завдання надавався час з 28.07.2021 по 13.08.2021, тобто стислий строк за наявності обставин відсутності частини документів, перебування їх у хаотичному стані та у несистематизованому стані. Зазначене питання щодо інвентаризації поставало ще під час проведення аудиту минулого керівництва, виходячи з наказу МО України № 37 від 11.02.2020, та завдання по суті було адресовано іншій особі, попереднику позивача. У свою чергу позивач, з метою виконання наказу, звертався до ГУ щодо видання доручення щодо виправлення помилок у Єдиному державному реєстрі речових прав (лист за вих.№305/36/312 від 30.10.2020 року та повторні листи за вих.№303/36/356 від 16.11.2020 року та вих. №303/36/117 від 16.03.2021 року); надсилання файлу першої загрузки Автоматизованої системи «Юридичні особи» з метою відновлення обліку майна Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України (лист за вих. №303/36/162 від 14.04.2021 року). Між тим, як зазначалося вище, керівництво вищестоящих підрозділів фактично ігнорувало звернення начальника Управління (позивача).

Надалі слід зазначити, що згідно контракту (п.3.1.) позивач мав забезпечувати виконання поставлених перед Управлінням завдань. Між тим, відповідачем не надано будь-яких чітко визначених завдань, які були поставлені конкретно перед позивачем та невиконані.

У свою чергу, із строку дії контракту вбачається, що загалом виконання завдань та функцій Управління його керівником мало б забезпечуватись позивачем протягом строку дії контракту (три роки). У даному ж випадку не минуло ще й півроку (відповідач при звільненні посилається на аналіз діяльності за 1 півріччя 2021), як позивач був призначений на посаду керівника Управління на постійній основі (без статусу т.в.о.), як до позивача вже були вжиті санкції у вигляді звільнення до закінчення контракту, шляхом створення штучних передумов для його звільнення, хоча з моменту призначення позивача начальником Управління (28.12.2020) пройшов вкрай стислий строк для налагодження діяльності Управління. У той же час є очевидним, що із таким станом речей, з яким прийняв позивач Управління, неможливо за цей час (півроку) суттєво покращити фінансово-економічну діяльність Управління, яка роками знаходилась у занедбаному стані. З наведеного слід дійти висновку, що спірне рішення прийнято без врахування всіх обставин, які мали значення для прийняття рішення, дотримання вимог щодо чого перевіряє суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 2 КАС України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ініціював перед ГУ питання, вирішення яких залежало від ГУ та дозволяло оптимізувати діяльність Управління, як в організаційному, так і у фінансово-економічному плані, зокрема, як приклад, щодо: ініціювання заходів по вивільненню земельної ділянки, переданої Управлінню ще у 2004, але на даний час зайнятою іншою особою за борги якої відбувається процес реалізації земельної ділянки; щодо необхідності затвердження штатного розпису Управління та Положення про облікову політику, про визнання Управління розпорядником коштів, щодо інших питань оптимізації роботи Управління.

З моменту покладання на позивача обов`язків з тимчасового виконання обов`язків начальника Управління наказ (від 16.07.2020 № 26-дп) та до 28.12.2020, відповідачем не надано відомостей щодо ознайомлення позивача з його функціональними обов`язками, конкретними завданнями, що нівелює викладені у поданні про звільнення доводи відносно неналежного виконання обов`язків позивачем за період до призначення позивача на постійній основі.

Суд попередньої інстанції доречно звернув увагу на такий аспект, як право позивача на участь у процесі прийняття рішення, дотримання вимог щодо чого перевіряє суд на підставі п. 9 ч. 2 ст. 2 КАС України. У даному випадку, не дивлячись на тому, що не на користь позивача заявлялись суттєві аргументи щодо діяльності Управління, між тим, позивачу не було надано можливості прокоментувати висловлені претензії та спростувати їх, що є суттєвим порушенням прав позивача та свідчить про протиправність спірного рішення.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з тим, що відповідачем не доведено наявності підстав, визначених п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, наявність яких може бути підставою для звільнення позивача з посади та прийняття спірного наказу.

Спірне рішення прийнято по суті без з`ясування та врахування всіх обставин, що мали значення для прийняття рішення, а тому спірний наказ є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Стосовно доводів апелянта - Міністерства оборони України стосовно того, що даний спір не є публічно-правовим і не належить до юрисдикції адміністративних судів, позаяк стосується трудових відносин та має вирішуватись в порядку цивільного судочинства, колегія суддів зазначає таке.

Згідно ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Приписами підпунктів 1, 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Аналіз наведених вище норм процесуального закону дає підстави для висновку, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права та охоронювані законом інтереси рішеннями, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, проте, ці рішення, дії чи бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень - правових актів індивідуальної дії (частина перша статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України).

З огляду на вказане визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, в якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Стосовно терміну «публічно-владні управлінські функції», то у розумінні пункту 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, термін «публічно-» означає, що такі функції суб`єкта спрямовані на задоволення публічного інтересу; зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин. Управлінські функції - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта.

Отже, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Аналогічний висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №914/2006/17.

Зі змісту позовної заяви слідує, що позивач звернувся до суду з метою, зокрема скасування наказу Міністерства оборони України №44-ДП від 24.09.2021 року про звільнення з посади начальника Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України.

Відповідно до ч. 2 ст. 81 ЦК України, юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.

Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Враховуючи викладене та те, що відповідачем у справі є Міністерство оборони України, колегія суддів приходить до висновку про підсудність даного спору адміністративному суду.

В частині доводів Громадської організації "РАДА ВЕТЕРАНІВ АТО" щодо того, що спірне рішення прийнято за неповного з`ясування всіх обставин справи, а звільнення позивача пов`язане з неналежним виконанням обов`язків на займаній посаді, що могло призвести до значних негативних наслідків, то вони спростовуються вищенаведеними висновками, а тому не можуть бути підставою для скасування спірного рішення суду.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вказує, що апелянтами в апеляційних скаргах не було доведено дотримання суб`єктом владних повноважень процедури прийняття оскаржуваного наказу, та відповідності висновків відповідача змісту спірних правовідносин.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції за наслідками розгляду даної справи, а отже позовні вимоги правомірно частково задоволені.

Належних обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права судом першої інстанції апеляційні скарги Громадської організації "РАДА ВЕТЕРАНІВ АТО" та Міністерства оборони України не містять.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Громадської організації "РАДА ВЕТЕРАНІВ АТО" та Міністерства оборони України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, треті особи: Південне управління капітального будівництва Міністерства оборони України, Головне управління майна та ресурсів Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. В. Карпушова