Справа № 120/16777/24
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2025-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/16777/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Свентух Віталій Михайлович

Суддя-доповідач - Сторчак В. Ю.

16 грудня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Матохнюка Д.Б. Граб Л.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у місті Києві на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 08 липня 2025 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві №191794-24/26-59 від 06 червня 2024 року.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Позивач направив на адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу - без задоволення, оскільки вважає, що судом вірно встановлені обставини справи та надано їх належну правову оцінку.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з відомостями із Державного реєстру речових прав на нерухоме майна ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0163, площею 1,0451 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Наявність у позивача у власності вказаної земельної ділянки стало підставою для винесення відповідачем оскаржуваного податкового повідомлення-рішення №191794-24/26-59 від 06 червня 2024 року.

Згідно розрахунку до такого податкового повідомлення-рішення, податковим органом у відповідності до повноважень, передбачених підпунктом 54.3.3. пункту 54.3 статті Податкового кодексу України позивачу було визначено суму мінімального податкового зобов`язання, передбаченого пунктом 170.14 статті 170 Податкового кодексу України.

Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості вимог позивача, відтак і наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору та, відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.

Згідно з підпунктом 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України в редакції чинній на час прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення) плата за землю - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень" від 30.11.2021 №1914-IX введено поняття "мінімального податкового зобов`язання" - мінімальна величина податкового зобов`язання із сплати податків, зборів, платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, пов`язаних з виробництвом та реалізацією власної сільськогосподарської продукції та/або з власністю та/або користуванням (орендою, суборендою, емфітевзисом, постійним користуванням) земельними ділянками, віднесеними до сільськогосподарських угідь, розрахована відповідно до цього Кодексу. Сума мінімальних податкових зобов`язань, визначених щодо кожної із земельних ділянок, право користування якими належить одній юридичній або фізичній особі, у тому числі фізичній особі - підприємцю, є загальним мінімальним податковим зобов`язанням (п.п.14.1.114-2 п.14.1 ст.14 ПК України).

Відповідно до пункту 64 розділу XX "Перехідні положення" ПК України першим роком, за який визначається мінімальне податкове зобов`язання, є 2022 рік.

Відповідно до підпункту 170.14.1. пункту 170.14 статті 170 ПК України для платників податку - власників, орендарів, користувачів на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь, не переданих такими особами в оренду (суборенду), емфітевзис або інше користування на підставі договорів, укладених та зареєстрованих відповідно до законодавства, загальне мінімальне податкове зобов`язання визначається контролюючим органом.

До загальної суми сплачених протягом податкового (звітного) року податків, зборів, платежів для платника податку - фізичної особи включаються: податок на доходи фізичних осіб (далі - податок) та військовий збір з доходів від продажу власної сільськогосподарської продукції; земельний податок за земельні ділянки, віднесені до сільськогосподарських угідь, що передбачено підпунктом 170.14.5 пункту 170.14 статті 170 Податкового кодексу України.

Стосовно підстав для звільнення позивача від сплати земельного податку на підставі підпункту 281.1.3. пункту 281.1 статті 281 ПК України суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог підпункту 281.1.3. пункту 281.1 ст.281 ПК України від сплати земельного податку для фізичних осіб звільняються пенсіонери (за віком).

Судом встановлено, що позивач є особою на яку розповсюджується приписи статті 281 ПК України та яка входить до категорії осіб, які звільняються від сплати земельного податку, оскільки є пенсіонером за віком.

Натомість, позивачу нарахована сума мінімального податкового зобов`язання (позитивне значення різниці між сумою загального мінімального податкового зобов`язання та загальною сумою сплачених податків та збору) відповідно до статті 170 ПК України, а не земельний податок.

Суд зазначає, що наявність підстав для звільнення від сплати позивачем земельного податку не звільняє його від сплати мінімального податкового зобов`язання на підставі пункту 281.1 статті 281 ПК України, оскільки є окремим видом податку, що запроваджено у 2022 році.

При цьому, спірним податковим повідомленням-рішенням позивачу визначена сума мінімального податкового зобов`язання як власнику земельної ділянки та жодних податкових зобов`язань із земельного податку не нараховувалось на вказану земельну ділянку.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що підстави для звільнення фізичної особи - пенсіонера від сплати земельного податку відповідно до пункту 281.1 статті 281 ПК України не поширюються на сплату мінімального податкового зобов`язання.

Мінімальне податкове зобов`язання є самостійним видом податкового зобов`язання, запровадженим із 2022 року, і розраховується незалежно від фактичного отримання доходу чи використання земельної ділянки.

Тому пенсіонер, навіть будучи звільненим від земельного податку, не звільняється від сплати мінімального податкового зобов`язання у разі володіння земельною ділянкою сільськогосподарського призначення.

У спірному податковому повідомленні-рішенні податковим органом не було нараховано земельний податок, а визначено лише мінімальне податкове зобов`язання стосовно земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0163, площею 1,0451 га, що підтверджує правомірність дій податкового органу в цій частині.

Суд зазначає, що доводи позивача щодо відсутності сільськогосподарського призначення земельної ділянки, на яку нараховано мінімальне податкове зобов`язання, не знайшли належного підтвердження в матеріалах справи.

Надана позивачем інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна стосується іншої земельної ділянки (кадастровий номер :04:002:0162, площа 0,25 га), яка не є предметом оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Для з`ясування зазначеної обставини судом направлено відповідний запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, проте з отриманої відповіді №1280060 від 10.04.2025 року не вбачається інформації про цільове призначення земельної ділянки стосовно якої сформовано оскаржуване податкове повідомлення-рішення.

Матеріали справи не містять, а жодна зі сторін у справі не надала додаткових доказів, які б підтверджували або спростовували факт сільськогосподарського призначення земельної ділянки щодо якої сформовано спірне податкове повідомлення-рішення.

Разом з тим, як на підставу позову позивач вказує, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення протиправно прийнято Головним управлінням ДПС у м. Києві, а не контролюючим органом (Головним управлінням ДПС у Вінницькій області) за місцем реєстрації позивача і знаходження земельної ділянки.

Із відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань судом встановлено, що позивач як фізична особа-підприємець з 19.09.2017 по 29.12.2023 року перебував на обліку платником податків у Головному управлінні ДПС у місті Києві.

Водночас, у спірному податковому повідомленні-рішенні (№191794-24/26-59 від 06 червня 2024 року) за 2023 рік визначено мінімальне податкове зобов`язання, пов`язане з земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ця ж адреса зазначена як податкова адреса платника податків у спірному рішенні.

Згідно з підпунктом 170.14.3. пункту 170.14 статті 170 Податкового кодексу України визначення загального мінімального податкового зобов`язання фізичним особам здійснюється контролюючими органами за податковою адресою таких осіб.

Відповідно до приписів пункту 45.1 статті 45 ПК України податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.

Так, податковою адресою позивача на момент прийняття оскаржуваного рішення була саме АДРЕСА_1 , що узгоджується з даними податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 29.12.2023 до реєстру внесено запис про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . Цей факт підтверджується відповіддю на запит суду №1545190 від 04.07.2025 року.

Наведене також спростовує твердження відповідача у відзиві на позовну заяву, що позивач з 19.09.2017 року перебував на обліку у Головному управління ДПС у м. Києві.

Таким чином, компетентним контролюючим органом для нарахування мінімального податкового зобов`язання у даному випадку є Головне управління ДПС у Вінницькій області, оскільки як податкова адреса, так і місцезнаходження об`єкта оподаткування знаходяться в межах адміністративної території, підконтрольної саме цьому органу.

Натомість, як вірно вказав суд, спірне податкове повідомлення-рішення було прийняте Головним управлінням ДПС у м. Києві, тобто органом, який не мав територіальної юрисдикції та повноважень щодо визначення податкових зобов`язань платника, податкова адреса якого знаходиться у Вінницькій області.

За таких обставин, оскільки прийняття податкового повідомлення-рішення Головним управлінням ДПС у м. Києві за відсутності у цього органу повноважень здійснювати нарахування податкових зобов`язань за місцем податкової адреси платника податків, якою є Вінницька область, Теплицький район, с. Комарівка, є самостійною та достатньою підставою для визнання такого рішення протиправним і скасування, незалежно від інших доводів позову, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення №191794-24/26-59 від 06 червня 2024 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. При вирішенні даного публічно-правового спору, суд правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку і, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Щодо інших доводів скаржників, колегія суддів зазначає, що у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08 липня 2025 року, в межах доводів апеляційної скарги відповідача відповідає.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що Вінницький окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у місті Києві залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08 липня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Матохнюк Д.Б. Граб Л.С.