Справа № 522/12654/24
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2025-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2025 р.м. ОдесаСправа № 522/12654/24

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Осіпова Ю.В.,

Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу адвоката Мишака Дмитра Едуардовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2025 року, прийняте у складі суду судді Бойко О.Я. в місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року до Приморського районного суду міста Одеси надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 26.02.2024 № 015063 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву позивача про надання дозволу на імміграцію.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 10 березня 2025 року матеріали адміністративної справи №522/12654/24 передано за підсудністю до Одеського окружного адміністративного суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2025 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, адвоката Мишак Дмитро Едуардович звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою в інтересах ОСОБА_1 , в якій посилається на те, що рішення суду першої інстанції було прийнято без повного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, тому просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що при винесенні оскаржуваного рішення про примусове повернення в країну походження суд не взяв до уваги той факт, що позивач з 2006 року безперервно проживає на території України разом з дружиною, яка має посвідку на постійне місце проживання в Україні, є інвалідом ІІІ групи та потребує цілодобового догляду у зв`язку зі станом здоров`я; дітьми, які мають посвідки на постійне проживання в Україні та онуками, які мають громадянство України. Апелянт зауважує, що суд не взяв до уваги і факт відсутності даних про будь-які дії позивача, що суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я і захисту прав та інтересів громадян України, та прийняв рішення непропорційно, зокрема, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Представник відповідача надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач є громадянином Республіки Вірменії, документований паспортом громадянина Республіки Вірменія НОМЕР_1 , виданий 08.05.2019 року.

24.02.2024 року головним спеціалістом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області Кучер Юлією Олександрівною було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МОД № 010909 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП.

В протоколі зазначено, що 26.02.2024 р. о 12:00 за адресою: АДРЕСА_1 було виявлено громадянина Вірменії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме перевищення встановленого строкк перебування в Україні більш як на 30 днів. Місце скоєння правопорушення: м. Одеса, вул. Градоначальницька, 33. У протоколі зазначено, що позивачу роз`яснено зміст ст.63 Конституції України, а також її права та обов`язки, передбачені ст.268 КУпАП, що підтверджується особистим підписом останньої у протоколі про адміністративне правопорушення.

На підставі протоколу, 24.02.2024 року, начальником Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області Погребняк Оленою Геннадіївною було винесено постанову ПН МОД № 011009 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн. Копію зазначеної постанови позивач отримав 26.02.2024, про що свідчить його особистий підпис у постанові.

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 26.02.2024 року вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Вірменії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вважаючи протиправним рішення про примусове повернення в країну походження, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства шляхом перевищення встановленого строку перебування в Україні більше як на 30 днів, при цьому сам по собі факт наявності у позивача близьких родичів не спростовує встановлені відповідачем порушення з боку позивача та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення. Крім того, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем порушення його права щодо оформлення дозволу на імміграцію.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Пунктом 14 частини першої статті 1 Закону України від 22.09.2011 № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Статтею 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Статтею 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Частиною другою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (далі - Інструкція).

Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Пунктом 5 розділу І Інструкції передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Відповідно до положень пункту 2 розділу ІІ Інструкції, рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

Водночас, у статті 8 Конституції України проголошено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV зазначено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Надаючи оцінку оскаржуваного рішення на відповідність його вимог статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає наступне

Як свідчать фактичні обставини даної справи, позивач є особою пенсійного віку та проживає на території України з 2006 року, тобто вже 19 років. Одружений, дружина має посвідку на постійне проживання в Україні та їй безстроково встановлено третю групу інвалідності у зв`язку із ураженням опорно-рухового апарату. Дружина позивача також потребує постійного стороннього догляду на підставі висновку КНП «Херсонська міська клінічна лікарня» від 19.09.2023 року.

Позивач має двох дітей, які мають посвідки на постійне проживання в Україні та мають посвідку на постійне проживання в Україні та шістьох онуків, які є громадянами України.

Матеріали справи також не містять жодних доказів вчинення позивачем за період проживання на території України дій, які не відповідають інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, а також притягнення його до юридичної відповідальності.

Суд також враховує, що матеріали справи містять докази вчинення позивачем дій, направлених на легалізацію свого становища на території України, зокрема звернення до Головного управління ДМС в Херсонській області з приводу отримання дозволу на іміграцію.

Крім того, матеріали справи свідчать, що наказом Державної міграційної служби України від 28.12.2023 року було скасовано рішення Білозерського РС УДМС України в Херсонській області від 16.11.2017 року про примусове повернення ОСОБА_1 , громадянина Республіки Вірменія, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, будь-яке втручання державного органу у право особи на повагу до приватного життя має здійснюватися у відповідності до закону, повинно мати легітимну мету та враховувати справедливий баланс, який має бути досягнутий між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 21.06.1988 у справі «Боррехаб проти Нідерландів» висвітлив правову позицію щодо захисту права на «сімейне життя» у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції. Так, позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків між батьком та його неповнолітньою донькою. У наведеній справі, Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (право на повагу до приватного і сімейного життя).

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі «Боррехаб проти Нідерландів» від 21.06.1988 та у справі «Каплан та інші проти Норвегії» від 24.07.2014 роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам ч. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст. 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами.

При розв`язанні спірних правовідносин слід враховувати позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі «Мустаким проти Бельгії». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст. 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.

Окремо суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у справі Женез проти Нідерландів (заява № 12738/10, рішення від 3 жовтня 2014 р.), ЄСПЛ вказав на те, які обставини слід мати на увазі при встановленні того, чи буде видворення нелегального мігранта порушенням cтатті 8 Конвенції. До таких обставин було віднесено тривалість проживання особи в країні, ставлення органів влади до перебування нелегального мігранта в країні протягом цього часу та попередні спроби видворити цю особу, наявність дітей, які є громадянами країни перебування, особистий зв`язок з другим з подружжя, та найкращі інтереси дітей заявниці.

За таких обставин, враховуючи фактичні обставини даної справи, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення становить втручання у право позивача на повагу до сімейного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції, при цьому у спірному випадку публічний інтерес не перевищує право позивача на повагу до приватного життя.

З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку, що втручання у право на повагу до сімейного життя, передбачене статті 8 Конвенції в контексті ухвалення рішення про примусове повернення з України, не відповідає нормам законодавства, отже не буде законним.

Таке втручання не є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети - в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, з урахуванням встановлених обставин справи колегія суддів констатує, що відповідач не доклав належних зусиль для з`ясування відомостей про сімейні зв`язки позивача, не взяв до уваги відсутність даних про будь-які дії позивача, що суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я і захисту прав та інтересів громадян України, та непропорційно, зокрема, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи, прийняв рішення про примусове повернення його за межі України.

Тому, аналізуючи фактичні дані по справі на предмет їх відповідності статті 8 Конвенції та практиці Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає, що примусове повернення позивача вочевидь не є пропорційно легітимній меті забезпечення міграційної політики держави України і порушує принцип справедливої рівноваги між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи та становить втручання до сімейного життя.

Подібна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 11 липня 2019 року у справі №303/5220/16-а, від 12 червня 2020 року (справа №753/14011/16-а).

За таких обставин, рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 015063 від 26 лютого 2024 року про примусове повернення позивача суперечить приписам статті 8 Конвенції та практики ЄСПЛ, а також не відповідає критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, тому є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Що стосується позовних вимог в частині зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву позивача про надання дозволу на імміграцію, колегія суддів зазначає, що гарантованому у ч.2 ст. 77 КАС України обов`язку доказування суб`єктом владних повноважень правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності кореспондують вимоги ч.1 ст. 77 КАС України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Так, відповідно до матеріалів справи, позивач 04.01.2024 року звертався до Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області стосовно оформлення дозволу на імміграцію, однак у межах даної справи вказаний територіальний орган міграційної служби не є відповідачем та позовних вимог до нього не заявлено.

В свою чергу, оскільки матеріали справи не місять жодних доказів звернення позивача до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі наведеного у сукупності, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосуванні норми матеріального права, при цьому висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню із прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Мишака Дмитра Едуардовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2025 року задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії скасувати та прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 015063 від 26 лютого 2024 року про примусове повернення до країни походження громадянина Вірменії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: Ю.В. Осіпов

Суддя: В.О. Скрипченко