Справа № 160/33203/24
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2025-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 грудня 2025 року м. Дніпросправа № 160/33203/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),

суддів: Дурасової Ю.В., Божко Л.А.,

за участю секретаря судового засідання Соловей Л.О.

за участю позивача - Мамаджанов Аккоша Хошимжон угли

за участю представників: позивача - Річко О.О., відповідача- Малєжк Т.А.

за участю перекладача Костогриз А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 угли на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.07.2025 ( суддя Ніколайчук С.В.) в адміністративній справі №160/33203/24 за позовом ОСОБА_1 угли до Державної міграційної служба України, Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 угли звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, у якій просить:

скасувати рішення Державної міграційної служби України від 27.11.2024р. №11- 24;

скасувати наказ Головного Управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області №91 від 21.06.2024 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_1 угли.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що позивач є етнічним узбеком та мусульманином, який виїхав з Російської Федерації до України у 2017 році, оскільки після переїзду його батька в Україну у 2016 році співробітники Слідчого комітету в Тюмені часто, приблизно раз на тиждень, викликали його на слідчі дії та розпитували про батька, а також про дядька, якого примусово вивезли до Узбекистану.

В Узбекистані щодо батька Позивача було порушено політично-вмотивовані кримінальні справи, а саме за ч. 4 ст. 159 Кримінально кодексу Республіки Узбекистан («Посягання на конституційний устрій Республіки Узбекистан»), ч. 1 ст. 242 Кримінально кодексу Республіки Узбекистан («Організація злочинної спільноти»), ч. 1 ст. 244-2 Кримінально кодексу Республіки Узбекистан («Масові заворушення»), у зв`язку з чим батька Позивача було оголошено у розшук.

25.06.2024 позивач отримав повідомлення №05-24 від 21.06.2024 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Дане рішення було прийнято на підставі Наказу №91 від 21.06.2024 Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.

Вважає наказ №91 від 21.06.2024 ГУ ДМС в Дніпропетровській області та рішення Державної міграційної служби України від 27.11.2024р. №11-24 протиправними, незаконними та такими, що підлягають скасуванню, тому позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 липня 2025 року у задоволені позову відмовлено.

Приймаючи рішення по суті заявлених вимог, суд першої інстанції зазначив про обґрунтованість позиції відповідача.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована доводами адміністративного позову.

Відповідач вказує на те, що тривалий проміжок часу що минув з часу прибуття позивача в Україну і до моменту його звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням положень п. 5 статті 4 Директиви ЄЄ «Про стандарти кваліфікації громадян третіх країн або осіб без громадянства як бенефіціарів міжнародного захисту, про єдиний статус для біженців або для осіб, які мають право на додатковий захист, а також про зміст захисту, що надається» від 13.12.2011 №2011/95/EU, та пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 29.04.2004 № 2004/83/ЄС, також свідчить про необґрунтованість заяви позивача.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Колегією з`ясовано, Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 угли. ІНФОРМАЦІЯ_1 місце народження: с. Еркатай, Уйчинського району, Наманганської області, Узбекистан; за національністю узбек, сповідує іслам, одружений, на підтвердження своєї особи та громадянства надав наступні документи, а саме: оригінал паспорта громадянина російської федерації для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданого 24.11.2015. ФМС НОМЕР_2 , терміном дії до 24.11.2025; оригінал внутрішнього паспорта громадянина російської федерації серії НОМЕР_3 . виданого 23.01.2013 У ФМС Росії 720-003.

За інформацією наданою позивачем, останній залишив країну громадянської належності (російську федерацію) у 2017 році маючи на те дозвіл влади російської федерації, та вперше прибув на територію України разом із своєю сім`єю, а саме: дружиною ОСОБА_2 та двома дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на запрошення знайомої свого батька ОСОБА_5 .

Після прибуття в Україну, Позивач разом із сім`єю жив у м. Хмельницький. Хмельницької області.

28.12.2017 позивач документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 . оформленою йому на підставі дозволу на імміграцію в Україну, наданому позивачу відповідно до пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-III (зі змінами та доповненнями), після чого позивач переїхав у місто Дніпро.

25.07.2019 на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» позивачу скасовано дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання, оскільки дозвіл надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, зокрема: у паспорті громадянина російської федерації для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 виданого на ім`я позивача, наявний штамп про перетин державного кордону України у напрямку «в`їзд», що датований 18.06.2017.

Однак, за інформацією, отриманою з інтегрованої міжвідомчої інформаційно- телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон («система Аркан»), встановлено що останній перетин державного кордону України у напрямку «в`їзд» позивач здійснив 14.04.2017 через КПИ Харків-пасажирський, що суперечить штампу у паспорті громадянина російської федерації для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 .

Крім того, з інформації наданої позивачем слідує, що з метою отримання дозволу на імміграцію в Україну, останній одразу після прибуття в Україну, перебуваючи у шлюбі зареєстрованому на території російської федерацій з громадянкою російської федерації ОСОБА_2 . 03.07.1993 р. зареєстрував шлюб зі своєю рідною сестрою громадянкою російської федерації ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що документована посвідкою на постійне проживання в Україні. Після отримання дозволу на імміграцію в Україну позивач розлучився з ОСОБА_6 .

З інформації наявної в Державному реєстрі актів цивільного стану встановлено, що 20.06.2017 ОСОБА_1 зареєстрував шлюб із громадянкою російської федерації ОСОБА_6 , а також те, що 22.06.2019 шлюб було розірвано.

18.08.2023 Центральним відділом у місті Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 005520, у якому зафіксовано факт вчинення позивач адміністративного правопорушення, а саме: порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, відповідальність за що передбачено частиною 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

За наслідками розгляду справи про адміністративне правопорушення Центральним відділом у місті Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно позивача винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МДН № 005511 від 18.08.2023.

Цього ж дня, керуючись вимогами частини 1 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та частини 3 статті 13 Закону України «Про імміграцію», прийнято рішення № 1 про примусове видворення позивача з України.

Вперше з наміром бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, позивач звернувся 28.08.2023.

Позивачу було роз`яснено що останній проживає на території України з порушенням дозволеного строку перебування, та у строк визначений положеннями статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не звертався, чим порушив порядок та строк звернення за захистом в Україні.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду -і 30.01.2024 у справі № 160/31343/23, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.05.2024 у справі № 160/31343/23, ГУ ДМС у Дніпропетровській області зобов`язано прийняти рішення щодо прийняття заяви громадянина російської федерації ОСОБА_1 угли про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті заяви громадянина російської федерації ОСОБА_1 угли про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у порядку визначеному Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту)», затвердженими наказом МВС від 07.09.2011 № 649, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 05.10.2011 № 1146/19884.

04.06.2024 на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.01.2024 у справі № 160/31343/23, залишеного без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.05.2024 у справі №160/31343/23, відповідно до пункту 1 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», заяву громадянина російської федерації ОСОБА_1 угли та його неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_3 прийнято до розгляду та видано заявнику довідку про звернення за захистом в Україні №014553, терміном дії до 04.07.2024, з подальшими продовженнями.

Свою заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач обґрунтував тим, що він не бажає повертатися до країни походження, у зв`язку з тим, що вони знаходяться у міжнародному розшуку зі сторони Республіки Узбекистан. Ще однією причиною небажання повертатися в країну громадянської належності позивач вказує те, що його можуть забрати служити в армію та відправити воювати проти У країни.

21.06.2024 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, за результатами розгляду особової справи заявника, прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлене наказом ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 21.06.2024 №91.

Не погодившись з рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що оформлено наказом ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 15 лютого 2024 року № 26.

Позивач скористався правом на його оскарження, звернувся до Державної міграційної служби України зі скаргою на наказ ГУ ДМС у Дніпропетровській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в порядку визначеному статтею 17 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За результатами розгляду скарги, 27.11.2024 ДМС прийнято рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за № 12-24, яке, в порядку визначеному пунктом 8.5. розділу VIII зазначеного Порядку, та надіслано разом з особовою справою заявника до ГУ ДМС у Дніпропетровській області.

На думку позивача, відповідач протиправно прийняв рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлене наказом ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 21.06.2024 №91, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом до суду.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.

Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1 цього Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Як передбачено частиною 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно із частиною 1 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 11 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини першої статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13 грудня 2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися всі чотири підстави.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Для того щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункти 45, 66).

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) у разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Пункт 37 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби у правдивості своїх фактичних тверджень.

Що собою представляє побоювання стати жертвою переслідувань відповідно до критеріїв щодо визначення біженця.

Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. При цьому, побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів

Міністерства закордонних справ України тощо.

Статтею 9 Конвенції про статус біженців встановлено, що ніщо не позбавляє Договірну Державу права під час війни або за інших надзвичайних і виняткових обставин вживати тимчасових заходів, які вона вважає необхідними в інтересах державної безпеки, щодо тієї чи іншої окремої особи, ще до того, як ця Договірна Держава з`ясує, що ця особа дійсно є біженцем і що подальше застосування цих заходів щодо неї є необхідним в інтересах державної безпеки.

Як вбачається із матеріалів справи, оскаржуваний наказ ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 21 червня 2024 року №91 (том 1, а.с.231) прийнято на підставі Висновку про відмову в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 20 червня 2024 року справа № 2024DP0005 (том 1, а.с. 221-230).

За змістом висновку встановлено, як стверджує заявник, особисто він у розшуку не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувався, були тільки штрафи за адміністративне правопорушення га ніякого насильства від представників влади не було. Але приблизно з 20 років ним почали цікавитися спецслужб» рф та його разом з батьком було затримано декілька разів, після проведення допиту стосовно інформації про батька його відпускали. Але ніяких доказів стосовно їх затримання, заявник надати не може. (арк. спр. 144,146). Відповідно до відкритих інформаційних джерел, в яких повідомляється, що людину можуть затримати лише тоді, якщо її підозрюють у вчиненні злочину, обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту, ухилення від адміністративного покарання у вигляді адміністративного арешту, розшуку, порушення правил комендантської години, за незаконне проникнення на об`єкт, що охороняється або спроба самогубства.

Заявник стверджує, що навіть після виїзду його батька у 2016 році з рф, виклики та допити по відношенню до нього не припинилися, але також підтвердити документально цю Інформацію він не може, тільки стверджує, що викликали відбувалися у телефонному режимі.

Згідно відкритих інтернет-джерел вбачається, що відповідно до статті-188 КПК рф порядок виклику на допит проводиться за допомогою порядку денного, який вручається особі, яка викликається на допит, під розписку або передається за допомогою засобів зв`язку. У разі тимчасової відсутності особи, викликаної на допит, повістку вручається повнолітньому члену його сім`ї. Відповідно до статті 54 КК рф арешт полягає в тому, щоб утримувати засудженого в умовах суворої ізоляції від суспільства і на строк від одного до шести місяців.

Зі слів шукача захисту не спостерігається фактів реального переслідування його в країні громадянської належності за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Аналіз ПСП та матеріалів справи вказує, що шукач захисту не зміг обґрунтувати причину звернення з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки під час перебування в країні походження, ще до приїзду в Україну та перебуваючи зараз, він не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З матеріалів справи відомо, що ОСОБА_1 залишив територію рф у 2017 році. В Україні заявник проживав легально по посвідці на постійне проживання.

Але під час легального проживання на території України, заявник не виявив бажання звернутись до міграційної служби як шукач захисту, у зв`язку із постійними затриманнями та допитами в країні громадського проходження.

Слід зазначити, що одразу після прибуття до України, заявник перебуваючи у шлюбі ( зареєстрований на території РФ ) з ОСОБА_7 , як стверджує заявник, зареєстрував шлюб зі своєю рідною сестрою громадянкою рф ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка документована посвідкою на постійне проживання в Україні, для отримання дозволу на імміграцію та після, його отримання одразу розлучився, (арк. сир. 138).

Відповідно до перевірки Державного реєстру актів цивільного стану підтверджується, що 20.06.2017 ОСОБА_1 зареєстрував шлюб із громадянкою російської федерації ОСОБА_6 та 22.06.2019 шлюб було розірвано, (арк. спр. 130-133).

У графі «Для відміток» актового запису про шлюб зазначається: «Особи попереджені про правові наслідки недійсності шлюбу у разі повідомлення завідомо неправдивих даних щодо свого сімейного стану» та проставляються підписи наречених.

Але, як стверджує шукач захисту під час співбесіди, закон України він не знав та не розумів, що порушує законодавство одружуючись на своїй рідній сестрі. (арк. спр. 139)

Як вже зазначалося вище, дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне

проживання було скасовано підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про імміграцію», а саме що дозвіл було надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, які підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності.

У зв`язку із скасуванням у 2019 році дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання заявник перейшов на нелегальне становище, після чого на шукача захисту неодноразово складено протокол про адміністративне правопорушення.

Відповідно до інформації наданої Управлінням міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 06.06.2024 №1201.17.2/19961-24 за фактом порушення міграційного законодавства Самарським відділом у м. Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області стосовно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 005439 від 25.07.2023 за статтею 204 КУпАП.

А також, 18.08.2023 Центральним відділом у м. Дніпро ГУ ДМС у Дніпропетровській області складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 005520 серії ПН МДН № 005511 за статтею 203 КУпАП.

Із заявою про визнанім біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник звернувся вже після того, як в нього було скасовано дозвіл на імміграцію, посвідку на постійне проживання та складено рішення про примусове видворення.

Під час співбесіди заявник неодноразово стверджує, що якби в нього була діюча посвідка, за наданням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, він би не звертався. (арк. спр. 140,147)

З огляду на зазначене, вбачається, що заявник різними можливими шляхами, зокрема набуттям захисту, намагається легалізувати своє становище на території України.

Звернення із заявою відбулось з порушенням терміну визначеного порядком звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до статті 5 Закону.

Таким чином заявник є мігрантом, а не біженцем, оскільки з 2017 року вій проживав на території України та з питань звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався.

Виходячи з обставин справи заявника, не має підстав вважати, що після повернення до країни громадянської належності йому буде завдано серйозної шкоди відповідно до елементів визначення поняття "серйозна шкода .

Колегія суддів зазначає, що посилання під час розгляду заяви шукача захисту на загальну інформацію щодо стану дотримання прав людини в Узбекистані та Російській Федерації не може само по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності заявнику буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у тлумаченні статті 15 Директиви №2011/95/ЕС.

Відповідно до викладеного, а також обставин, зазначених позивачем, враховуючи ситуацію в Україні, відповідач дійшов обґрунтованого висновку, що визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є недоречним.

Колегія суддів враховує, що статтею 9 Конвенції про статус біженців визначено: «Ніщо в цій Конвенції не позбавляє Договірну Державу права під час війни або за інших надзвичайних і виняткових обставин вживати тимчасових заходів, які вона вважає необхідними в інтересах державної безпеки, щодо тієї чи іншої окремої особи, ще до того, як ця Договірна Держава з`ясує, що ця особа дійсно є біженцем і що подальше застосування цих заходів щодо неї є необхідним в інтересах державної безпеки».

Колегія суддів зауважує, що оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем у контексті поточної безпекової ситуації в Україні може бути, однак, особисті обставини та доказова база заявника є ключовими для прийняття рішення.

Відмова в оформленні документів для визнання біженцем можлива, якщо заява є очевидно необґрунтованою (тобто, не містить жодних доказів побоювань за свою безпеку) або якщо заявник не надав необхідних документів чи документів, які було б легко отримати, але про які він не знав.

Надаючи оцінку виправданості відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням необхідності забезпечення національної безпеки України в умовах воєнного стану, та її обґрунтованості стосовно конкретно позивача, слід врахувати, що протягом тривалого часу не вчиняв дій з метою вимрішення питання щодо отримання статусу біженця або особи яка потребує додаткового захисту. При цьому усвідомлюючи що дане питання є важливим не тільки для нього, а також для його дітей.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що виїзд позивача до Російської Федерації у 2017 році не був пов`язаний із бажанням отримання міжнародного захисту.

З матеріалів справи встановлено, що позивач не звертався за міжнародним захистом одразу після потрапляння до України. У нього також не виникало жодних проблем при виїзді з Російської Федерації до України, що, на думку суду апеляційної інстанції, додатково вказує на відсутність елементу переслідування з боку держави.

Суд, проаналізувавши матеріали справи, не встановив будь-яких елементів переслідування позивача на території Російської Федерації.

Також проаналізувавши протокол співбесіди з позивачем, судом встановлено, що останні не містять умови, які можуть бути підставами для визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Таким чином, надана заявником інформація не відповідає вказаним вище критеріям, а отже, є недоведеною.

Так, заявник не надав детальних тверджень щодо своїх політичних переконань, чинників, під впливом яких вони були сформовані, або іншої інформації, яка б вказувала на наявність певних обставин які пов`язували б його з діяльністю його родичів (батька,брата,дядька). Він обмежився загальними формулюваннями широкого змісту.

Інформація, надана заявником у ході розгляду його заяви та до суду, не дає підстав стверджувати, що знаходження в міжнародному розшуку його батька та дядька, має негативні наслідки для нього під час легального перебування на території країни походження.

Також слід зазначити, що відповідно до міжнародних принципів та стандартів у сфері визначення статусу біженця та додаткового захисту, тривалий строк між виїздом заявника з країни громадянської належності та датою звернення за захистом може свідчити про відсутність обґрунтованих побоювань переслідування чи серйозної шкоди.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, позивач ні в заяві-анкеті, ні під час проведених співбесід не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей для отримання захисту на території України. Доводи позивача ґрунтуються лише на суб`єктивних твердженнях, не підкріплених належними та достатніми доказами.

Пункт 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) дає визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

У розумінні пункту 62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця) УВКБ ООН заявника можна кваліфікувати мігрантом, тобто особою, яка з причин, що відрізняється від умов, які містяться у визначенні «біженець», добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Це може бути пов`язано бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру.

У зв`язку з цим, правовідносини, пов`язані з в`їздом іноземців на територію України для вирішення особистих питань (пошуком кращих економічних та соціальних умов життя) є сферою правового регулювання Законів України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», «Про імміграцію» з відповідним набуттям правових статусів у порядку, визначеному цими Законами.

Враховуючи зазначене слідує висновок, що основною метою звернення до міграційної служби з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є легалізація перебування на території України.

Таким чином, позивач не може розглядатись як особа, якій у разі повернення до країни походження, може загрожувати катування або нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження чи покарання, тобто такою, що потребує додаткового захисту.

З аналізу матеріалів особової справи вбачається, що позивач не довів ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими.

Також, матеріали справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно позивача за національною ознакою. Позивач, як він зазначив, ніколи не був членом жодної політичної партії, релігійної, військової або громадської організації, а відтак побоювання зазнати переслідувань при поверненні носять характер припущень.

Таким чином інформація, повідомлена позивачем не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Кваліфікація для надання додаткового захисту полягає у встановленні ризиків зазнати серйозної шкоди у випадку повернення заявника до країни походження.

Відповідно до положень статті 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/ЕС серйозна шкода (кваліфікаційна умова додаткового захисту) включає в себе: - смертну кару або приведення її у виконання; - тортури, нелюдське, або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження; - серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Таким чином, висновок відповідача щодо відсутності підстав для навіть попередньої кваліфікації позивача як жертви переслідувань за однією з передбачених ознак саме біженця є обґрунтованим.

Викладене в сукупності дає підстави для висновку про встановлення всіх обставин справи під час дослідження зібраних у справі доказів, колегія суддів доходить висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Решта доводів апелянта висновків суду по суті справи не змінюють.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 угли залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.07.2025 в адміністративній справі №160/33203/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.325 Кодексу адміністративного судочинства України, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку, встановленому ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 15 грудня 2025 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко

суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко