Справа № 160/20345/25
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» надійшла позовна ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якій позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 виплат передбачених наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 24.07.2024 №622 та грошової компенсації відпустки, як учаснику бойових дій за 2022-2024 рік, виходячи з грошового станом на день виключення зі списків особового складу, а саме 24.07.2024;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 виплати передбачені наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 24.07.2024 №622 та грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2022-2024 рік, виходячи з грошового станом на день виключення зі списків особового складу, а саме, з 24.07.2024 року із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 р. №44.
В обґрунтування вищезазначених позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він з 24.02.2022 р. проходив службу у ВЧ НОМЕР_1 та на підставі наказу командира НОМЕР_2 окремої механізованої бригади №206-ре від 24.07.2024 р. позивача звільнено у запас відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через такі сімейні обставини: військовослужбовці, чиї близькі родичі (батько) загинув або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації). Цим наказом позивача визнано таким, що здав справи та посаду 24.07.2024 р. та з 24.07.2024 р. виключено зі списків особового складу військової частини, з усіх видів забезпечення, з котлового забезпечення з 25.07.2024 р. Згідно з витягом з наказу №622 від 24.07.2024 р. командира ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_1 наказано, зокрема, виплатити: - щомісячну премію в максимальному розмірі 567 % від встановленого посадового окладу відповідно до наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 р. №260, окремого доручення Міністра оборони України, викладеного в телеграмі Генерального штабу Збройних Сил України від 17.01.2024 року №9671/С з 01 по 24 липня 2024 року; - надбавку за особливі проходження служби в розмірі 65 % від встановленого посадового окладу, за військове звання та надбавку за вислугу років передбачених наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року №260 окремого доручення Міністра оборони України, викладеного в телеграмі Генерального штабу Збройних Сил України від 17.01.2024 року №9671/С з 01 по 24 липня 2024 року; - на підставі постанови КМУ від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовця, особам рядового і начальницького складу, поліцейського складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» додаткову винагороду з розрахунку 100 000 грн. на місяць за період з 01 липня по 04 липня 2024 року (включно); - грошову компенсацію за 18 діб невикористаної основної щорічної відпустки за 2022 рік; - грошову компенсацію за 30 діб невикористаної основної відпустки за 2023 рік. ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 виданого 03.04.2024 р. Управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_4 , однак при звільненні позивач не отримав виплати, які передбачено наказом командира ВЧ НОМЕР_1 №622 від 24.07.2022 р. та не отримав компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учасник бойових дій. З огляду на викладене, ОСОБА_1 звернувся до ВЧ НОМЕР_1 із заявою про проведення повного розрахунку при звільненні, оскільки при звільненні військовослужбовцю виплачується компенсація за всі невикористанні дні щорічної, а також додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пункту 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Позивач отримав відповідь від ВЧ НОМЕР_1 (за вих. №8871 від 20.11.2024 р.), в якій зазначено, що всі належні кошти були нараховані та зараховані на особистий картковий рахунок позивача 13.08.2024 р. в сумі 85 390 грн. 36 коп. ОСОБА_1 вважає, що ці виплати здійснено не в повному розрахунку, що порушує його права, у зв`язку з чим він був вимушений звернутися до суду з цим позовом.
Вищезазначена позовна заява не відповідала вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), у зв`язку з чим ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.07.2025 р. остання була залишена без руху, з наданням строку для усунення недоліків.
Перевіривши матеріали позовної заяви, заяви про поновлення строку звернення до суду, у зв`язку з відсутністю протилежного станом на 29.07.2025 р. та необхідністю з`ясування всіх обставин, суд дійшов висновку, що аргументи позивача знайшли своє підтвердження з урахуванням наданих до справи документах.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.07.2025 р. клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду, - задоволено та ухвалено поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з даною позовною заявою.
Цією ж ухвалою суд відкрив провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Крім того, у цій ухвалі суд зобов`язав відповідача надати до суду разом із відзивом на позов:
- документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи (позивачу);
- належним чином засвідчену копію витягу з наказу про зарахування позивача до особового складу Військової частини НОМЕР_1 ;
- особові картки військовослужбовця за 2022-2024 роки;
- довідку про невикористані позивачем дні додаткової відпустки, як учасника бойових дій за спірний період;
- інформацію про те, чи надавалася позивачу у спірний період додаткова відпустка, як учаснику бойових дій та чи виплачувалася грошова компенсація за дні невикористаної додаткової відпустки;
- інші докази та документи, які на думку відповідача мають значення для вирішення цієї справи.
11.08.2025 р. до суду через систему «Електронний суд» надійшов від ВЧ НОМЕР_1 відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та просив у задоволенні позову відмовити. Відповідач погоджується з тим, що у зв`язку із набуттям статусу учасника бойових дій у 2024 році позивач дійсно мав право на отримання додаткової відпустки, що надається учасникам бойових дій у 2024 році. Одночасно із цим відповідач повідомив суд, що 05.08.2025 р. наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) за №665 було внесено зміни до наказу №622 від 24.07.2024 р., а саме: доповнено абзацом наступного змісту: "Згідно з пунктом 3 розділу 31 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженого Наказом Міністра Оборони України від 07.06.2018 №260 виплатити компенсацію за всі 14 (чотирнадцять) діб додаткової відпустки 9як учаснику бойових дій) за 2024 рік". При цьому, відповідач зауважив, що у 2022 та 2023 рр. позивач не мав статусу учасника бойових дій та відповідно права на отримання додаткової відпустки.
Разом із відзивом на позовну заяву ВЧ НОМЕР_1 надано до суду копію витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) за №655 від 05.08.2025 р., згідно з яким наказано внести зміни до п.п. 4.1 п. 4 наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.07.2024 р. за №622 та викласти його у новій редакції.
З урахуванням нової редакції командиром ВЧ НОМЕР_1 наказано виплатити позивачу компенсацію за всі 14 діб додаткової відпустки (як учаснику бойових дій) за 2024 рік.
Водночас, доказів нарахування та фактичної виплати відповідної компенсації ВЧ НОМЕР_1 до суду не надано й позивачем про надходження відповідних виплат суд не повідомлено.
З огляду на викладене, ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.09.2025 р. суд витребував від Військової частини НОМЕР_1 докази нарахування та проведення фактичної виплати ОСОБА_1 компенсації за 14 діб додаткової відпустки (як учаснику бойових дій) за 2024 рік.
Також у цій ухвалі суд зобов`язав ОСОБА_1 або його уповноваженого представника надати до суду пояснення щодо отримання позивачем компенсації за 14 діб додаткової відпустки (як учаснику бойових дій) за 2024 рік (та у разі надходження відповідних коштів на банківський рахунок позивача надати докази на підтвердження цих обставин.
Цією ж ухвалою суд зупинив провадження у справі до надання витребуваних судом доказів.
Ухвала суду від 18.09.2025 р. була направлена та доставлена до електронних кабінетів представника позивача та відповідача 19.09.2025 р. о 10:45 год., що підтверджується довідками про доставку електронних листів.

Водночас, станом на 03.12.2025 р. Військовою частиною НОМЕР_1 вимоги ухвали суду не виконано й витребувані докази до суду не надано.

При цьому, через систему "Електронний суд" представником позивача (Сербін Б.О.) було подано клопотання про долучення доказів (вх. №64320/25 від 01.12.2025 р.), до якого долучено роздруківка скріншоту.

Таким чином, перевіривши наявні у матеріалах справи докази, судом встановлено, що витребувані докази не надані до суду відповідачем, а позивачем та/або його уповноваженим представником не надано витребувані судом пояснення щодо отримання позивачем компенсації за 14 діб додаткової відпустки (як учаснику бойових дій) за 2024 рік.

З огляду на викладене, ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.12.2025 р. вдруге витребувано від Військової частини НОМЕР_1 докази нарахування та проведення фактичної виплати ОСОБА_1 компенсації за 14 діб додаткової відпустки (як учаснику бойових дій) за 2024 рік.

Окрім того, у цій ухвалі суд повторно зобов`язав ОСОБА_1 або його уповноваженого представника надати до суду пояснення щодо отримання позивачем компенсації за 14 діб додаткової відпустки (як учаснику бойових дій) за 2024 рік (та у разі надходження відповідних коштів на банківський рахунок позивача надати докази на підтвердження цих обставин.

Цією ж ухвалою суд продовжив строк зупинення провадження у справі до надання відповідачем витребуваних судом доказів.

04.12.2025 р. до суду через систему «Електронний суд» надійшла від ВЧ НОМЕР_1 заява про виконання ухвали суду, до якої відповідачем витребуваний судом доказ, а саме: роздруківку картки нарахування за вересень 2025 року ОСОБА_1 компенсацію за відпустку як учаснику бойових дій за 2024 рік у кількості 14 діб в сумі 9711, 80 коп.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.12.2025 р. провадження по справі поновлено.

Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) у період з 24.02.2022 р. по 24.07.2024 р. проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 , що відображено у військовому квитку позивача серії НОМЕР_6 від 09.10.2019 р. та додатково підтверджується витягами з наказів командира ВЧ НОМЕР_1 за №40 від 24.02.2022 р. та за №622 від 24.07.2025 р.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 виданого 03.04.2024 р. Управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_4 .

Станом на 24.07.2024 р. позивач обіймав посаду телефоніста-лінійного наглядача відділення зв`язку НОМЕР_7 стрілецького батальйону, й на підставі наказу командира НОМЕР_2 окремої механізованої бригади ОСОБА_1 за №206-ре від 24.07.2024 р. було звільнено у запас відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через такі сімейні обставини: військовослужбовці, чиї близькі родичі (батько) загинув або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації).

Згідно із витягом з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) за №622 від 24.07.2024 р. позивача наказано вважати таким, що здав справи та посаду 24.07.2024 р. та з 24.07.2024 р. його виключено зі списків особового складу військової частини, з усіх видів забезпечення, з котлового забезпечення з 25.07.2024 р.

Також згідно із витягом з вищезазначеного наказу ОСОБА_1 наказано виплатити, зокрема:

- щомісячну премію в максимальному розмірі 567 % від встановленого посадового окладу відповідно до наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 року № 260, окремого доручення Міністра оборони України, викладеного в телеграмі Генерального штабу Збройних Сил України від 17.01.2024 року №9671/С з 01 по 24 липня 2024 року;

- надбавку за особливі проходження служби в розмірі 65% від встановленого посадового окладу, за військове звання та надбавку за вислугу років передбачених наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року № 260 окремого доручення Міністра оборони України, викладеного в телеграмі Генерального штабу Збройних Сил України від 17.01.2024 року №9671/С з 01 по 24 липня 2024 року;

- на підставі постанови КМУ від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовця, особам рядового і начальницького складу, поліцейського складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» додаткову винагороду з розрахунку 100 000 грн. на місяць за період з 01 липня по 04 липня 2024 року (включно);

- грошову компенсацію за 18 діб невикористаної основної щорічної відпустки за 2022 рік;

- грошову компенсацію за 30 діб невикористаної основної відпустки за 2023 рік.

У подальшому ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою від 24.09.2024 р. (заяву направлено засобами електронного зв`язку 24.09.2024 р.), в якій він зазначив, що не отримав при звільненні виплат, передбачених наказом командира ВЧ НОМЕР_8 від 24.07.2024 р. №622, у зв`язку з чим позивач просив, зокрема:

- провести з ним повний розрахунок та надати довідку про нараховані та невиплачені суми належних йому виплат;

- виплатити йому компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій тривалістю 14 календарних днів за 2024 рік відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки».

У відповідь на вищезазначену заяву ВЧ НОМЕР_1 було складено та направлено лист за №8871/ФЕС від 20.11.2024 р., в якому відповідач зазначив, що всі належні кошти (згідно наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 24.07.2024 р. №622) були нараховані та зараховані на особистий картковий (банківський) рахунок позивача 13.08.2024 р. в сумі 85 390, 36 грн.

Одночасно із цим, суд зауважує, що в листі відповідача відсутні відомості щодо нарахування або підстав для не нарахування ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій тривалістю 14 календарних днів за 2024 рік.

Разом з листом за №8871/ФЕС від 20.11.2024 р. відповідачем було надано картку особового рахунку позивача за 2024 рік (№882/ФЕС від 20.11.2024 р.), зі змісту якого слідує, що за серпень 2024 року позивачу нараховано грошове забезпечення та ін. виплати при звільненні на загальну суму 86 453, 34 грн. (за вирахуванням військового збору та з урахуванням повної компенсації податку на доходи фізичних осіб належна до виплати позивачу суму склала 85 390, 36 грн.), до якої включено:

- оклад за військовим званням 410, 33 грн.;

- посадовий оклад 1974, 20 грн.;

- надбавка за вислугу років 596, 13 грн.;

- надбавка за особливі умови проходження служби 1937, 42 грн.;

- премія 11 193, 67 грн.;

- одноразова грошова допомога при звільненні 24 140,76 грн.;

- винагорода за безпосередню участь в бойових діях 12 903, 23 грн.;

- грошове забезпечення за час на лінії (без військ. збору) 2685, 29 грн.;

- грошове забезпечення за час на лінії (з утрим. військ. збору) 2685, 29 грн.;

- компенсація відпустки після звільнення 33 297, 60 грн.

Також згідно цього розрахунку позивачу донараховано у вересні 2024 року виплати на загальну суму 21 811, 00 грн. (за вирахуванням військового збору та з урахуванням повної компенсації податку на доходи фізичних осіб належна до виплати позивачу суму склала 21 496, 83 грн.), до якої включено: грошову допомогу на оздоровлення в сумі 20 811, 00 грн. та премію до 24 серпня в сумі 1000,00 грн.

13.08.2025 р. на банківський рахунок позивача надійшли кошти в сумі 85 390, 36 грн. від ВЧ НОМЕР_1 із приміткою «грошове забезпечення за липень 2025 року».

Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив йому передбачених наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 24.07.2024 №622 виплат, а також не нарахував та не виплатив йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022-2024 роки, виходячи з грошового станом на день виключення зі списків особового складу, а саме 24.07.2024 р., ОСОБА_1 звернувся за захистом власних прав та інтересів з відповідним позовом до суду.

Як встановлено судом, у подальшому згідно із витягом з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 за №655 від 05.08.2025 р. внесено зміни до п.п. 4 п. 4 наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.07.2024 р. №622 та викладено цей підпункт у новій редакції, де, зокрема, зазначено наступне:

«Згідно з пунктом 3 розділу 31 (порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам) затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260 виплатити грошову компенсацію за всі 14 (чотирнадцять) діб додаткової відпустки (як учаснику бойових дій) за 2024 рік.».

13.09.2025 р. на банківський рахунок позивача надійшли кошти в сумі 9566, 12 грн. від ВЧ НОМЕР_1 із приміткою «грошове забезпечення за серпень 2025 року».

При цьому, зі змісту наданої відповідачем на виконання вимог ухвал суду роздруківки картки нарахування за вересень 2025 року слідує, що ОСОБА_1 нараховано компенсацію за відпустку як учаснику бойових дій за 2024 рік у кількості 14 діб й одночасно здійснено компенсацію податку на доходи фізичних осіб на суму 1748, 48 грн. й з вирахуванням суми військового збору в розмірі 145, 68 грн. загальна сума компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2024 року нараховано та фактично виплачена позивачу склала 9566, 12 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 р., військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.

При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 р. (далі Закон №2011-XII).

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (частина 2 статті 1-2 Закону №2011-XII).

Частинами 1-4 статті 9 Закону №2011-XII встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Отже, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: посадовий оклад; оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

При цьому, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Приписами статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993 р. (далі Закон №3551-XII), унормовано пільги учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них.

Учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час (стаття 5 Закону №3551 ХІІ).

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону №3551-ХІІ передбачено, що учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Закон України «Про відпустки» №504/96-ВР від 05.11.1996 р. (далі Закон №504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки працівників, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Статтею 4 Закону України №504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Статтею 16-2 Закону України №504/96-ВР встановлено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

За рішенням командира (начальника) військової частини військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин без збереження грошового забезпечення загальною тривалістю не більш як 15 календарних днів на рік (п.10 статті 10-1 Закону України №2011-XII).

Абзацами 1 та 3 пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 цієї ж статті в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

При цьому, дійсно відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, на чому наголошує представник відповідача, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Визначення поняття особливого періоду наведене у законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21.10.1993 р. та «Про оборону України» №1932-XII від 06.12.1991 р. (далі - Закони №3543-XII та №1932-XII).

За визначенням статті 1 Закону №3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону №1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку особа набула за період проходження військової служби.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду у складі суддів Касаційного адміністративного суду у рішенні від 16.05.2019 р. та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 р. у зразковій справі №620/4218/18 у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі. Припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону №3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону №504/96-ВР.

Висновки Верховного Суду у зразковій справі №620/4218/18 підлягають застосуванню в адміністративних справах щодо звернення до суду осіб, звільнених з військової служби, яким було відмовлено у виплаті грошової компенсації при звільненні за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ в період, визначений підпунктами 17 - 18 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, тому вони застосовуються і при вирішенні цього спору.

Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону №3551-ХІІ, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення на день виключення зі списків особового складу.

Водночас, право на додаткову відпустку, передбачену статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону №3551-ХІІ, нерозривно пов`язане із наявністю у військовослужбовця відповідного статусу, у цьому випадку - статусу учасника бойових дій.

Згідно з пунктом 2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №302 від 12.05.1994 р. (зі змінами), документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, на основі котрого надаються пільги і компенсації, є, зокрема, Посвідчення учасника бойових дій.

Варто зазначити, що відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 р. в Україні введено воєнний стан. Згідно п.18 ст.101 Закону № 2011 -XII (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям надається відпустка тільки за сімейними обставинами та з інших поважних причин.

Однак припинення надання відпустки на час дії воєнного стану не означає припинення права на відпустку. Таке право може бути реалізовано зокрема, шляхом надання грошової компенсації за невикористані дні відпустки під час звільнення особи зі служби.

Вищенаведені твердження узгоджуються з правовим висновком колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеним у рішенні Верховного Суду від 16.05.2019 р. у справи №620/4218/18, яке підтверджене постановою, прийнятою Великою Палатою Верховного Суду від 21.08.2019 р. у справі 620/4218/18.

Верховним Судом був зроблений висновок, що положення пункту 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» не обмежує та не припиняє право учасника бойових дій на отримання при звільненні виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Судом встановлено, що 03.04.2024 р. позивач набув статусу учасника бойових дій, про що йому видане відповідне посвідчення серії НОМЕР_9 , у зв`язку з чим під час проходження військової служби у ВЧ НОМЕР_1 позивач мав право на отримання додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону №3551-ХІІ, статтею 16-2 Закону №504/96-ВР, за 2024 рік, що також визнає у відзиві на позовну заяву відповідач.

Разом з тим, на момент звільнення зі служби та виключені з особового складу ВЧ НОМЕР_1 така відпустка позивачем не була використана (йому не надавалася), то суд вважає, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідачем протиправно не було проведено нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні такої додаткової відпустки за 2024 рік.

Водночас, суд зауважує, що посвідчення серії НОМЕР_9 позивач отримав 03.04.2024 р. й відповідно саме з цієї дати ОСОБА_1 набув право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій (в т.ч. про на додатку відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»).

Враховуючи вищенаведене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині, що стосується компенсацій за невикористані позивачем дні відпусток за періоди 2022-2023 рр., оскільки для нарахування та виплати позивачу таких компенсацій правові підставі відсутні.

Відповідно до абзацу 3 пункту 242 розділу ХІІ Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 р., особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до пункту 7 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 р., військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. В наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Таким чином, на день виключення зі списків особового складу військової частини з особою, звільненою з військової служби, має бути проведений повний розрахунок.

Разом з тим, фактичні обставини справи свідчать, що на момент звільнення позивача зі служби відповідачем протиправно не проведено виплат передбачених наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) за №622 від 24.07.2024 р. складових грошового забезпечення та грошових компенсацій за невикористані дні відпусток за 2022-2023 роки й такі виплати відповідачем фактично здійснено лише 13.08.2024 р.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Слід зазначити, що до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено, оскільки підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод. Однак обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу саме позивача. При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення можливості чи неможливість реалізації її законного права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі вищенаведеного, з метою повного захисту прав та інтересів позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 на день виключення його зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 передбачених наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) за №622 від 24.07.2024 р. складових грошового забезпечення та грошових компенсацій за невикористані дні відпусток за 2022-2023 роки, а також визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 на день виключення його зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) за №622 від 24.07.2024 р. грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2024 рік, яка передбачена п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Одночасно із цим, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 зобов`язального характеру, оскільки станом на день розгляду даної справи ВЧ НОМЕР_1 були нараховані та виплачені позивачу спірні виплати (в т.ч. передбачені наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) за №622 від 24.07.2024 р. складові грошового забезпечення та грошові компенсації за невикористані дні відпусток за 2022-2023 роки були нараховані та виплачені позивачу 13.08.2024 р. (тобто до дня звернення до суду з цим позовом), а грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2024 рік нарахована та виплачена позивачу 18.09.2025 р. (в ході розгляду даної справи), що не заперечується позивачем та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

При цьому, суд наголошує, що правильність проведених відповідачем нарахувань не є предметом даного спору.

Інші доводи учасників справи не є юридично значимими та не впливають на висновки суду.

Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 р.).

Окрім того, що згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не обґрунтував обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Натомість, позивач довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги .

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 77, 78, 139, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 на день виключення його зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 передбачених наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) за №622 від 24.07.2024 р. складових грошового забезпечення та грошових компенсацій за невикористані дні відпусток за 2022-2023 роки.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 на день виключення його зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) за №622 від 24.07.2024 р. грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2024 рік, яка передбачена п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

У задоволені іншої частини позовних вимог, відмовити.

Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 16.12.2025 р.

Суддя О.М. Неклеса