Справа № 520/4343/25
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2025-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 520/4343/25

адміністративне провадження № К/990/36905/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Білоуса О.В.,

суддів - Блажівської Н.Є., Желтобрюх І.Л.,

за участю секретаря судового засідання Носенко Л.О.,

представника позивача Грінцова О.В.,

представника відповідача Саєнко Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з трансляцією в мережі Інтернет касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 2 вересня 2025 року (головуючий суддя Калиновський В.А., судді Русанова В.Б., Бегунц А.О.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (далі - ГУ ДПС у Харківській області), в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 27 червня 2023 року №6-2023-UA0093944, яким визначено суму податкового зобов`язання з земельного податку за податковий період 2023 рік, щодо земельної ділянки загальною площею 50,0000 га, Кадастровий номер: :02:000:0730 у сумі 80592,50 грн, від 31 серпня 2023 року №-2029-UA0093944, яким визначено суму податкового зобов`язання з земельного податку за податковий період 2023 рік, щодо земельної ділянки загальною площею 50,0000 га, Кадастровий номер: :02:000:0730 у сумі 80592,50 грн, від 10 червня 2024 року №6-2029-UA0093944, яким визначено суму податкового зобов`язання з земельного податку за податковий період 2024 рік, щодо земельної ділянки загальною площею 50,0000 га, Кадастровий номер: :02:000:0730 у сумі 95458 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки земельна ділянка фактично перебуває у користуванні Селянського господарства "Колос", а фізична особа, яка її отримала з цільовим призначенням "для ведення селянського (фермерського) господарства", здійснює на ній діяльність не особисто, а через створену ним юридичну особу, відповідно земельний податок підлягає сплаті фактичним землекористувачем - фермерським господарством, до якого перейшли права й обов`язки землекористувача.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 5 травня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними та скасовано оскаржувані податкові повідомлення - рішення. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Харківській області на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 2566,43 грн.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 2 вересня 2025 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено постанову, якою позовні вимоги в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27 червня 2023 року №6-2023-UA0093944 та від 31 серпня 2023 року №-2029-UA0093944 залишено без розгляду. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим у справі судовим рішенням апеляційної інстанції, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою.

У касаційній скарзі позивач посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 5 травня 2025 року залишити в силі.

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 2 вересня 2025 року. Витребувано з Харківського окружного адміністративного суду справу.

Підставами для відкриття касаційного провадження у справі є оскарження судового рішення, зазначеного у частині першій статті 328 КАС України, з посиланням у касаційній скарзі на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, посилання скаржника у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку та на те, що у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права (пункти 1 та 3 частини четвертої статті 328 КАС України).

Зокрема позивач у скарзі зазначає, що суд апеляційної інстанції проігнорував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у низці постанов (зокрема у справах: №179/1043/16-ц від 23 червня 2020 року, № 615/2197/15-ц від 20 березня 2019 року, №320/5724/17 від 1 квітня 2020 року), яка однозначно встановлює, що з моменту державної реєстрації фермерського господарства як юридичної особи право постійного користування земельною ділянкою, наданою засновнику для ведення такого господарства, автоматично переходить до цього господарства. Фактичним землекористувачем та суб`єктом господарювання є юридична особа - ФГ «Колос» (), яка є відповідальним суб`єктом для сплати земельного податку.

Нарахування податку на фізичну особу - засновника господарства є неправомірним, оскільки він не використовує ділянку особисто для задоволення власних потреб, а веде на ній сільськогосподарську діяльність виключно через створене селянське (фермерське) господарство. Суд апеляційної інстанції не застосував норми Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» та висновки Великої Палати Верховного Суду, які підлягали застосуванню.

На думку скаржника, з моменту державної реєстрації фермерського господарства як юридичної особи, право постійного користування земельною ділянкою, наданою засновнику для ведення такого господарства, автоматично переходить до цього фермерського господарства.

Вказане підтверджується судовою практикою, зокрема, позицією Великої Палати Верховного Суду, яка зазначила, що після державної реєстрації фермерського господарства саме воно як суб`єкт підприємницької діяльності може використовувати відповідну ділянку за її цільовим призначенням. Отже, право постійного користування земельною ділянкою переходить від засновника до фермерського господарства автоматично з моменту його державної реєстрації.

Таким чином, відсутність окремої перереєстрації права постійного користування земельною ділянкою з фізичної особи на фермерське господарство не впливає на законність використання цієї ділянки фермерським господарством, оскільки право користування вже перейшло до нього в силу закону.

Як викладено у пункті 23 постанови Великої Палати Верховного суду від 23 червня 2020 року у справі №179/1043/16-ц (на яку посилається Відповідач), предметом позову якого слугувало про визнання у порядку спадкування прав засновника селянського (фермерського) господарства та права постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення такого господарства, з моменту створення селянського (фермерського) господарства відбулася фактична заміна постійного землекористувача, і обов`язки останнього перейшли до селянського (фермерського) господарства з дня його державної реєстрації.

В цьому ж пункті Великою Палатою Верховного суду також зазначено, що державна реєстрація права постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства за його засновником не змінює вказаний висновок, оскільки після державної реєстрації такого господарства саме воно як суб`єкт підприємницької діяльності могло використовувати відповідну ділянку за її цільовим призначенням, тобто бути постійним користувачем. Відповідно з часу державної реєстрації цього господарства воно повноважне зареєструвати за собою право постійного користування земельною ділянкою, яку раніше для ведення селянського (фермерського) господарства отримав його засновник.

Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постанові від 10 квітня 2019 року (пункти 23-29) й ухвалі від 13 листопада 2019 року (пункти 17-18) у справі № 275/82/18, а також у постанові від 1 квітня 2020 року у справі № 320/5724/17 (пункти 6.24-6.29) щодо належності права на продовження договірних відносин з користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства саме такому господарству, а не його засновникові.

ОСОБА_1 також у скарзі зазначає, що у податковому періоді 2023 року контролюючим органом було винесено два податкові повідомлення-рішення з різними номерами та датами прийняття, але з однаковими сумами зобов`язань, щодо одного й того самого об`єкта оподаткування, що свідчить про подвійне нарахування податку за один і той самий період. Ці податкові повідомлення-рішення прийняті щодо одного й того самого об`єкта оподаткування, з ідентичними сумами зобов`язань, що беззаперечно свідчить про наявність двох одночасних податкових зобов`язань за один і той самий період. Отже, винесення двох податкових повідомлень-рішень з однаковими сумами за один і той самий період є неправомірним та призводить до подвійного оподаткування. Суд апеляційної інстанції не надав цій обставині належної правової оцінки.

Крім того, суд апеляційної інстанції ухвалюючи рішення про залишення позову без розгляду в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27 червня 2023 року та від 31 серпня 2023 року, не взяв до уваги, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення були неналежним чином вручені позивачу. Це призвело до помилкового висновку про пропуск строку звернення до суду.

Відповідно до сталої практики Верховного Суду, викладеної зокрема у постанові від 11 липня 2019 року у справі №826/18377/14 податкові повідомлення-рішення, надіслані не за юридичною адресою платника податків, не можуть вважатися належним чином врученими. Оскільки податкові повідомлення-рішення не направлялися відповідачем за юридичною податковою адресою позивача, цей факт не дає підстав вважати такі документи належним чином врученими у розумінні пункту 42.2 статті 42 Податкового кодексу України. Відтак грошові зобов`язання, визначені у вказаних податкових повідомленнях-рішеннях, не набули статусу узгоджених, що відповідно до пункту 59.1 статті 59 Податкового кодексу України (далі - ПК України), виключає право контролюючого органу надсилати податкову вимогу.

Отже, оскільки податкові повідомлення-рішення не були належним чином вручені, у позивача не виник обов`язок щодо їх оскарження протягом встановленого законом строку. Це означає, що строк звернення до суду почав відраховуватися лише з моменту фактичного ознайомлення з документами, а саме - 3 лютого 2025 року, коли вони були завантажені з Електронного кабінету платника податків.

Додатково суд апеляційної інстанції, не врахував поважні причини пропуску строку звернення до суду, пов`язані з обставинами воєнного часу, а також доводів ознайомлення з податковим повідомленням - рішенням від 10 червня 2024 року саме - 3 лютого 2025 року, коли воно було завантажено з Електронного кабінету платника податків.

ГУ ДПС у Харківській області, скориставшись своїм правом надало до суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на встановлені обставини та висновки оскаржуваного судового рішення зазначило, що рішення суду апеляційної інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просило відмовити у задоволенні касаційної скарги, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Зокрема контролюючий орган вказує, що під час розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено, що податкові повідомлення - рішення від 27 червня 2023 року та від 31 серпня 2023 року надіслані позивачу відповідно до вимог статті 42 ПК України на його податкову адресу засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення та вручено особисто 15 вересня 2023 року (трек - номер поштового відправлення 206). Отже, початком відліку строку для оскарження податкових повідомлень-рішень є 15 вересня 2023 року. З огляду на приписи частини другої статті 122 КАС України строк звернення до суду сплив 15 березня 2024 року. Оскільки з відповідним позовом позивач звернувся 25 лютого 2025 року, тобто майже через рік після спливу строку на звернення до адміністративного суду, то вказана обставина є підставою для залишення позову у цій частині без розгляду.

В касаційній скарзі, позивач безпідставно зазначає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 27 червня 2023 року та від 31 серпня 2023 року були неналежним чином вручені позивачу.

Твердження скаржника про те, що фактичною датою ознайомлення з оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями є 3 лютого 2025 року, в момент їх завантаження з Електронного кабінету, не відповідає дійсності та, з метою викривлення фактичних обставин справи, направлене на намагання поновити процесуальний шестимісячний строк на звернення до адміністративного суду, передбаченого частиною другою статті 122 КАС України.

Крім того, ГУ ДПС у Харківській області звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 липня 2025 у справі №500/2276/24 сформулювала висновок, який є обов`язковим для врахування, що строк звернення до суду становить 6 місяців за відсутності попереднього використання процедури адміністративного оскарження податкового повідомлення - рішення або іншого рішення контролюючого органу.

Таким чином, суд апеляційної інстанції правильно застосував норми процесуального права, що регулюють строки звернення з позовом до адміністративного суду та правомірно залишив без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27 червня 2023 року та від 31 серпня 2023 року.

Щодо посилання ОСОБА_1 , як на причину пропуску строку звернення до суду, на запровадження воєнного стану, відповідач зазначив, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами.

Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу дій протягом установленого законом строку. Зазначена позиція контролюючого органу відповідає правовим висновкам, сформованим у постановах Верховного Суду, зокрема, у постановах від 16 квітня 2024 року у справі №280/381/23, від 2 серпня 2023 року №620/830/23.

Позивач у свою чергу у заяві не навів об`єктивних підстав, які б унеможливили своєчасне звернення до суду в межах строку, встановленого КАС України.

Відповідач у відзиві також зазначає, що надаючи оцінку правомірності прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення від 10 червня 2024 року, Другий апеляційний адміністративний суд правильно встановив, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позивач 14 грудня 2021 року, індексний номер: 62261001, зареєстрував право постійного користування земельною ділянкою за собою, а не за ФГ СГ «Колос», , засновником якого він є, а тому позивач, як фізична особа (засновник фермерського господарства), що отримала правовстановлюючий документ на земельну ділянку, в якому визначено цільове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарства та зареєструвала за собою це речове право, сплачує земельний податок за вказану земельну ділянку.

Крім того, ГУ ДПС у Харківській області звертає увагу на те, що пунктом 286.5 статті 286 ПК України визначено, що платники плати за землю мають право письмово або в електронній формі засобами електронного зв`язку (з дотриманням вимог, визначених пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу) звернутися до контролюючого органу за своїм місцем реєстрації у контролюючих органах або за місцем знаходження земельних ділянок, у тому числі право на яку фізична особа має як власник земельної частки (паю), для проведення звірки даних щодо: розміру площ та кількості земельних ділянок, земельних часток (паїв), що перебувають у власності та/або користуванні платника податку; права на користування пільгою зі сплати податку з урахуванням положень пунктів 281.4 і 281.5 цієї статті; розміру ставки земельного податку; нарахованої суми плати за землю.

У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником плати за землю на підставі оригіналів відповідних документів або належним чином засвідчених копій таких документів, зокрема документів на право власності, користування пільгою, а також у разі зміни розміру ставки плати за землю контролюючий орган, до якого звернувся платник плати за землю, проводить протягом десяти робочих днів перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення разом з детальним розрахунком суми податку. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).

Отже, саме позивач має право на звернення до контролюючого органу з метою надання відповідних документів та проведення звірки щодо об`єктів оподаткування.

Зворотного механізму положеннями ПК України не передбачено.

Контролюючий орган звертає увагу на те, що Павленко О.В. із заявою про проведення звірки щодо нарахованого земельного податку з фізичних осіб до контролюючого органу не звертався, відтак, при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень - рішень відповідач керувався відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у відповідності до норм пункту 286.1 статті 286 ПК України.

Справа № 520/4343/25 надійшла до Верховного Суду 2 жовтня 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, заслухавши представників сторін, переглянувши судові рішення першої та апеляційної інстанцій в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 290104551 від 14 грудня 2021 року на підставі державного акту на право постійного користування землею, серія та номер: ХР-26-00-000001, виданий 9 березня 1994 року, видавник: Чугуївська рада народних депутатів, Реєстраційний номер 254, Кадастровий номер: :02:000:0730, постійно користується земельною ділянкою загальною площею 50,0000 га, цільове призначення: для ведення фермерського господарства.

Позивач є засновником та керівником фермерського господарства Селянське господарство «Колос» (далі - ФГ СГ «Колос»), , юридична адреса: Україна, 63544, Харківська область, Чугуївський р-н, селище міського типу Чкаловське, зареєстрованого 7 лютого 2000 року, основна форма діяльності відповідно до КВЕД: 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань № 34476031 від 6 лютого 2025 року та яке має статус платника єдиного податку четвертої групи згідно з довідками № 20101/10/20-40 від 19 квітня 2019 року, виданими ГУ ДФС у Харківській області.

Фермерське господарство СГ "Колос" провадить свою діяльність зокрема на земельній ділянці загальною площею 50,0000 га, Кадастровий номер: :02:000:0730, що підтверджено відповідними податковими деклараціями платника єдиного податку четвертої групи та відповідно сплачує його у визначених об`ємах.

ГУ ДПС у Харківській області прийнято податкові повідомлення рішення: від 27 червня 2023 року №6-2023-UA0093944, яким визначено суму податкового зобов`язання з земельного податку за податковий період 2023 рік, щодо земельної ділянки загальною площею 50,0000 га, Кадастровий номер: :02:000:0730 у сумі 80592,50 грн, від 31 серпня 2023 року №-2029-UA0093944, яким визначено суму податкового зобов`язання з земельного податку за податковий період 2023 рік, щодо земельної ділянки загальною площею 50,0000 га, Кадастровий номер: :02:000:0730 у сумі 80592,50 грн, від 10 червня 2024 року №6-2029-UA0093944, яким визначено суму податкового зобов`язання з земельного податку за податковий період 2024 рік, щодо земельної ділянки загальною площею 50,0000 га, Кадастровий номер: :02:000:0730 у сумі 95458 грн.

Не погоджуючись із прийнятими відповідачем податковими повідомленнями-рішеннями, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання їх протиправними та про їх скасування.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги та скасовуючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення виходив з того, що прийняті відповідачем рішення є протиправними, оскільки обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку покладається на ФГ СГ «Колос» до якого перейшли права й обов`язки землекористувача.

Суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції та залишаючи позов без розгляду в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлених-рішень від 27 червня 2023 року №6-2023-UA0093944 та від 31 серпня 2023 року №-2029-UA0093944, виходив з того, що ОСОБА_1 пропущено шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений статтею 122 КАС України. Разом з тим, жодних обґрунтованих пояснень і доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим адміністративним позовом позивач не навів. Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення позову у наведеній вище частині без розгляду.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції враховуючи наступне.

Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Питання строків звернення до суду як і з попереднім використанням платником податків досудового порядку вирішення спору, так і без застосування зазначеної процедури було предметом неодноразового розгляду Верховним Судом і станом на сьогодні практика Верховного Суду з цього питання є сформованою і усталеною.

При цьому в кожному випадку темпоральні проміжки, як і момент відліку строку, є різними.

26 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 500/2486/19, у якій зазначив, що граматичне тлумачення змісту пункту 56.18 статті 56 ПК України дає підстави для висновку, що вказана норма не встановлює процесуальних строків звернення до суду. Абзац перший цієї норми презюмує право платника податків використати судовий порядок оскарження відповідного рішення контролюючого органу та встановлює момент виникнення права на відповідне оскарження - з моменту отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу. Також він передбачає, що при реалізації такого права необхідно враховувати строки давності, установлені статтею 102 ПК України.

Виходячи з наведених вище мотивів, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду сформулював такий правовий висновок: «Норма пункту 56.18 статті 56 ПК України не визначає процесуального строку звернення до суду і, відповідно, не є спеціальною щодо норми пункту 56.19 статті 56 ПК України. Водночас норма пункту 56.19 статті 56 ПК України є спеціальною щодо норми частини четвертої статті 122 КАС України, має перевагу в застосуванні у податкових спорах і регулює визначену її предметом групу правовідносин - оскарження в судовому порядку податкових повідомлень-рішень та інших рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань за умови попереднього використання позивачем досудового порядку вирішення спору (застосування процедури адміністративного оскарження - абзац третій пункту 56.18 статті 56 ПК України). Вона встановлює строк для їх оскарження протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті» .

Колегія суддів зазначає, що, незважаючи на те, що правовий висновок, викладений у вищевказаній постанові безпосередньо стосується застосування пункту 56.19 статті 56 ПК України при вирішенні питання дотримання строку звернення до суду з позовом про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень після проведення процедури адміністративного оскарження, Верховний Суд у складі судової палати також більш широко виклав і новий підхід у тлумаченні пунктів 56.18 статті 56 і 102.1 статті 102 ПК України як норм, які не визначають процесуального строку звернення до суду в податкових правовідносинах, що мало бути враховано у подальшому правозастосуванні при вирішенні аналогічних питань. Цей висновок фактично мав універсальний характер.

У розвиток зазначеного правового підходу у постанові від 27 січня 2022 року у справі №160/11673/20 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду сформулював наступний правовий висновок: «Процесуальний строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (рішення про застосування штрафних санкцій) у випадку, якщо платником податків не використовувалася процедура досудового вирішення спору (адміністративного оскарження) визначається частиною другою статті 122 КАС України - становить шість місяців і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Судова палата вважає, що такий висновок не суперечить пункту 56.18 статті 56 ПК України, який закріплює право на звернення до суду з позовом у будь-який момент після отримання такого рішення, але при реалізації цього права має враховуватися строк давності».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 липня 2025 року у справі №500/2276/24 також вирішувала питання визначення строку звернення до суду із позовом про оскарження податкового повідомлення-рішення та за наслідками аналізу норм ПК України у взаємозв`язку з КАС України та дійшла висновку, що в адміністративному судочинстві можна виділити такі строки оскарження рішень/дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень:

1) якщо платник податків не оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку - строк звернення до суду становить 6 місяців (частина друга статті 122 КАС України);

2) якщо платник податків оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку, яке не стосується нарахування грошових зобов`язань (наприклад, блокування ПН; присвоєння ризикового статусу тощо), - строк звернення до суду становить 3 місяці (частина четверта статті 122 КАС України);

3) якщо платник податків оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку, яке передбачає нарахування грошових зобов`язань (наприклад, податкове повідомлення-рішення), - строк звернення до суду становить 1 місяць (пункт 56.19 статті 56 ПК України).

Таким чином, строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (без використання процедури досудового вирішення спору) становить шість місяців і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, отримавши 15 вересня 2023 року податкові повідомлення-рішення від 27 червня 2023 року та від 31 серпня 2023 року, право на звернення до суду ОСОБА_1 мав реалізувати протягом 6 місяців, проте до суду з позовом звернувся 25 лютого 2025 року, тобто з пропуском встановленого строку майже на 1 рік.

Звернення до суду з позовом зі спливом цього строку, а саме, як правильно вказав суд апеляційної інстанції, свідчить про пропуск строку звернення до суду.

Водночас позивач наполягав на тому, що строк звернення до суду він пропустив з поважних причин, тому останній підлягає поновленню.

Частина перша статті 121 КАС України передбачає, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

При цьому норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з врахуванням обставин у справі.

Оцінюючи поважність підстав несвоєчасного звернення до суду, слід виходити з того, що причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина (або кілька обставин), яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Усталеною також є і практика Верховного Суду, що при вирішенні питання про поновлення строку, в межах кожної конкретної справи, суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущено; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності.

Поряд з наведеним суд касаційної інстанції звертає увагу, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Щодо посилання позивача як на підставу для поновлення строку на звернення до суду з позовом на те, що позивач з оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями ознайомився лише 3 лютого 2025 року, то суд апеляційної інстанції зазначив, що вказані обставини не відповідають дійсності, оскільки оскаржувані рішення відповідачем надіслано ОСОБА_1 у відповідності до вимог статті 42 ПК України на його податкову адресу засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення та вручено особисто 15 вересня 2023 року (трек - номер поштового відправлення 206).

Отже, початком відліку строку для оскарження податкових повідомлень-рішень є 15 вересня 2023 року, а тому наведені позивачем підстави для поновлення строку для звернення до суду є необґрунтованими.

Також суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач як на поважну причину пропуску строку звернення до суду посилався на обставини введення воєнного стану, однак не зазначив, яким чином це йому перешкоджало звернутися до суду у строки визначені КАС України.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції та зазначає, що Другим апеляційним адміністративним судом обґрунтовано вказано, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Саме по собі посилання на введення воєнного стану на території України не може бути поважною причиною для поновлення або продовження відповідного процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу дій протягом установленого законом строку.

Жодних причин, які б були у причинно-наслідковому зв`язку між обставиною введення воєнного стану і пропуском строку звернення до суду з позовом ОСОБА_1 не зазначив. Доказів того, що обставина введення воєнного стану мала прямий вплив на пропуск строку позивачем не надано. Сукупність обставин у цій справі вказує на те, що позивачем у спірний період не було вчинено усіх залежних та можливих від нього дій, які б свідчили про бажання та дійсний намір реалізації наданих законом процесуальних прав на подання адміністративного позову. Належних доказів на підтвердження наявності обмежень для своєчасної підготовки позову до суду надано не було.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений частиною другою статті 122 КАС України, клопотання про поновлення строку звернення до суду є необґрунтованим, оскільки ОСОБА_1 не наведено поважних причин пропуску строку звернення до суду, а тому позовні вимоги в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27 червня 2023 року та від 31 серпня 2023 року підлягають залишенню без розгляду.

Згідно із частиною першою статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо правомірності прийняття відповідачем оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 10 червня 2024 року №6-2029-UA0093944, яким визначено суму податкового зобов`язання з земельного податку за податковий період 2024 рік, щодо земельної ділянки загальною площею 50,0000 га, Кадастровий номер: :02:000:0730 у сумі 95458 грн, то колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У справі, що розглядається спірним є питання відповідності вимогам частини другої статті 2 КАС України податкового повідомлення-рішення в контексті правомірності нарахування позивачу земельного податку з фізичних осіб, який згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права отримав право постійного користування земельною ділянкою й утворив фермерське господарство, яке фактично використовувало земельну ділянку, нараховувало та сплачувало відповідний податок.

Відповідно до підпункту 269.1.1 пункту 269.1 статті 269 ПК України, платниками земельного податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування; платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди.

В силу вимог статті 270 ПК України об`єктами оподаткування платою за землю є земельні ділянки державної та комунальної власності, які перебувають у володінні на праві постійного користування.

Згідно положень статті 121 Земельного кодексу України (у відповідній редакції; далі також - ЗК України) громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство.

З наведеного нормативного регулювання вбачається, що на час надання земельної ділянки така земельна ділянка надана у постійне користування для ведення селянського господарства.

За приписами статті 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Отже, для створення фермерського господарства необхідно було отримати земельну ділянку (набути право власності чи користування на землю), а вже потім на цій підставі фермерське господарство підлягало реєстрації як юридична особа.

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» (який втратив чинність 29 липня 2003 року - з моменту набрання чинності Законом України «Про фермерське господарство»), після одержання державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку, тобто за місцем розташування земельної ділянки. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та одержання державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право постійного користування або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи.

Законодавством, чинним до 2003 року, було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності селянського (фермерського) господарства як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації селянського (фермерського) господарства. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення селянського (фермерського) господарства, без створення такого селянського (фермерського) господарства.

Згідно із Законом України «Про фермерське господарство», прийнятим 19 червня 2003 року, Закон України «Про селянське (фермерське) господарство» визнано таким, що втратив чинність.

У статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» унормовано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства відповідно до закону.

Згідно із частиною першою статті 5, частиною першою статті 7 зазначеного Закону право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому ЗК України.

Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону України «Про фермерське господарство»).

Так, відповідно до висновків, наведених Великої Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі №922/989/18, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у статті 42 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 ГК України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення. Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки від використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, що надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства, земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 ГК України.

Крім того, аналізуючи приписи статей 1, 5, 7, 8 Закону № 937-IV Верховний Суд дійшов висновку, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.

Частиною першою статті 31 ЗК України визначено, що землі фермерського господарства можуть складатися із земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності.

Отже, для створення фермерського господарства необхідно було отримати земельну ділянку (набути право власності чи користування на землю), а вже потім на цій підставі фермерське господарство підлягало реєстрації як юридична особа.

Нормами пункту 269.2 статті 269 ПК України передбачені особливості справляння податку суб`єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Пунктом четвертим пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України визначено, що платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно в частині земельного податку за земельні ділянки, що використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності (крім діяльності з надання земельних ділянок та/або нерухомого майна, що знаходиться на таких земельних ділянках, в оренду (найм), позичку, на іншому праві користування) та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва;

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи те, що фермерське господарство користується земельною ділянкою, яка отримана позивачем у постійне користування для ведення фермерського господарства, зареєстроване належним чином в якості юридичної особи, здійснює сплату податкових платежів, у тому числі і за використання спірної земельної ділянки, відтак нарахування земельного податку з фізичних осіб позивачу є протиправним, оскільки фізична особа, яка отримала у власність «для ведення фермерського господарства» земельні ділянки здійснює діяльність на цих землях не особисто, а через створену ним юридичну особу фермерське господарство.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 26 червня 2023 року у справі № 820/6406/16.

Учасники процесу у цій справі клопотання про відступлення від такого висновку не заявляли, і колегія суддів касаційної інстанції не вбачає з урахуванням особливостей цієї справи підстав для такого відступлення.

Відтак, за наведених обставин висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є помилковим та таким, що не ґрунтується на положеннях статті 242 КАС України.

У свою чергу у цій справі, правильним є висновок суду першої інстанції про неправомірність прийняття відповідачем оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 10 червня 2024 року №6-2029-UA0093944, яким визначено суму податкового зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб у сумі 95458 грн.

Відповідно до частин першої, третьої статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно статті 352 КАС України, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Переглянувши судове рішення суду у частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 10 червня 2024 року №6-2029-UA0093944, перевіривши повноту встановлення судами фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що при ухваленні рішення у цій частині, суд апеляційної інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення у цій частині, а тому касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду апеляційної інстанції - скасувати в частині відмови у задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 10 червня 2024 року №6-2029-UA0093944 - із залишенням в силі рішення суду першої інстанції у цій частині.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною шостою статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

У суді апеляційної інстанції позивач сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги в оскаржуваній частині у сумі 1145,50 грн, у суді касаційної інстанції - 1527,33 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку про необхідність стягнення на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 2672,83 грн, сплаченого під час розгляду справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій на підставі платіжних документів, які містять у матеріалах справи.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 350, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 2 вересня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 10 червня 2024 року №6-2029-UA0093944 скасувати та в цій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 5 травня 2025 року залишити в силі.

В іншій частині постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 2 вересня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з Головного управління ДПС у Харківській області (вулиця Григорія Сковроди, 46, м. Харків, 61057, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 2672 (дві тисячі шістсот сімдесят дві) гривні 83 копійки.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Постанову у повному обсязі складено 15 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач О.В.Білоус

Судді Н.Є.Блажівська

І.Л.Желтобрюх