Справа № 160/6615/25
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2025-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

15 грудня 2025 року м. Дніпросправа № 160/6615/25

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року в адміністративній справі №160/6615/25 (головуючий суддя першої інстанції Царікова О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В

Позивач 28.02.2025 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України щодо не нарахування та не виплати йому повного розрахунку при звільненні (виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні);

- стягнути з Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України на його користь компенсацію за фактично відпрацьований надурочний час (компенсація за понаднормову роботу у вихідні дні (10 днів) у розмірі 42373,60 грн.;

- стягнути з Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України на його користь доплату за додаткове навантаження (доплата за виконання обов`язків начальника відділу у розмірі 119517,00 грн..

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що за весь період роботи на підставі наказів Міндовкілля про службові відрядження позивача неодноразово залучено до роботи понаднормово у наступні вихідні дні: 06.01.2024, 03.02.2024, 10.02.2024, 16.03.2024, 07.04.2024, 13.04.2024, 27.04.2024, 28.04.2024, 06.07.2024, 07.09.2024. Всього позивачем понаднормово відпрацьовано 10 (десять) днів, за які не нараховано та не виплачено компенсаційні виплати у подвійному розмірі. Крім цього, наказом Міндовкілля від 11.06.2024 №297-Ос з 11 червня 2024 року строком на три місяці на позивача покладено виконання обов`язків за вакантною посадою начальника відділу контролю за дотриманням ліцензійних умов. Проте, передбачена Законом України «Про державну службу» компенсація у розмірі 100% від посадового окладу за вакантною посадою начальника відділу контролю за дотриманням ліцензійних умов за час виконання обов`язків, позивачу виплачена не була. Відповідно, під час остаточного розрахунку відповідачем не виплачено компенсаційні доплати до заробітної плати у розмірі 161893,20грн., зокрема: компенсація за понаднормову роботу у вихідні дні (10 днів) - 42373,60грн.; компенсація (доплата за додаткове навантаження), доплата за виконання обов`язків начальника відділу (3 місяці) - 119517,00 грн..

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні (виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні).

Зобов`язано Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 доплату за додаткове навантаження, а саме: доплату за виконання обов`язків начальника Відділу контролю за дотриманням ліцензійних умов, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог є незаконним та необґрунтованим, таким що прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права. Відповідач зазначає, що покладання на позивача виконання обов`язків начальника відділу контролю за дотриманням ліцензійних умов було здійснено за його письмовою згодою, а обсяг додаткового навантаження враховується при встановленні виплат за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби. Судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги перебування ОСОБА_1 у відпустці та у відрядженнях, що унеможливлювало виконання ним обов`язків за вакантною посадою, та не взято до уваги відсутності обґрунтування обсягу додаткового навантаження, який би відповідав доплаті у розмірі 100%. Також відповідач посилається на пропуск позивачем строку звернення до суду з цими позовними вимогами, оскільки позивач мав бути та був обізнаний про розмір виплачених йому компенсацій у період виконання обов`язків за вакантною посадою державної служби з кінця червня 2024 року, однак звернувся до суду лише у лютому 2025 року, тобто з пропуском визначеного законом строку.

Позивач також подав апеляційну скаргу на рішення суду, в якій просив змінити рішення суду першої інстанції, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення в новій редакції, зобов`язавши відповідача нарахувати та виплатити позивачу доплату за додаткове навантаження саме відповідно до положень ч.4 ст.52 Закону України «Про державну службу» (в редакції закону станом на 11.09.2024), у розмірі 100% від посадового окладу за вакантною посадою. Позивач вважає, що відсутність вказаного формулювання в резолютивній частині рішення призведе до зволікання з боку відповідача щодо належного та повного виконання рішення суду.

Сторони подали до суду відзиви на апеляційні скарги один одного, в яких підтримали свої вимоги та просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги іншої сторони.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2025 року в адміністративній справі №160/6615/25 замінено відповідача - Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України (вул.Митрополита Василя Липківського, 35, м.Київ, 03035, ) на його правонаступника - Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України (01008, Україна, м.Київ, вулиця М.Грушевського, 12/2, ).

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження відповідно до приписів статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

У період з 01.09.2025 року по 15.09.2025 року суддя-доповідач Юрко І.В. перебувала у відпустці. У період з 24.09.2025 року по 11.11.2025 року та з 13.11.2025 року по 09.12.2025 року суддя-доповідач Юрко І.В. перебувала на лікарняному.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та відзивів на скарги, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працював на посаді головного спеціаліста Відділу контролю за дотриманням ліцензійних умов Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 06.12.2023 року №613-о ОСОБА_1 з 07.12.2023 року призначено на посаду головного спеціаліста Відділу контролю за дотриманням ліцензійних умов Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України.

Наказом Міндовкілля від 11.06.2024 року №297-Ос з 11.06.2024 року строком на три місяці на ОСОБА_1 покладено виконання обов`язків за вакантною посадою начальника Відділу контролю за дотриманням ліцензійних умов.

Також згідно тексту позовної заяви, за період роботи на підставі наказів Міндовкілля про службові відрядження позивач неодноразово залучався до роботи понаднормово у наступні вихідні дні: 06.01.2024, 03.02.2024, 10.02.2024, 16.03.2024, 07.04.2024, 13.04.2024, 27.04.2024, 28.04.2024, 06.07.2024, 07.09.2024.

Згідно наказу Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 29.11.2024 року №712-Ос позивача звільнено з займаної посади.

Не погодившись з діями відповідача щодо не нарахування та не виплати при звільненні компенсації за понаднормову роботу у вихідні дні (10 днів) та компенсації доплати за виконання обов`язків начальника відділу (3 місяці), позивач оскаржив такі дії до суду.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначає Закон України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 року (далі по тексту - Закон №889-VIII).

Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про державну службу» держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Частиною третьою статті 52 Закону України «Про державну службу» встановлено, що виплата за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця встановлюється керівником державної служби державному службовцю за поданням його безпосереднього керівника у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця.

Отже, виплата за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця встановлюється у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця.

Приписами частини четвертої статті 52 Закону №889-VIII визначено, що виплата за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби встановлюється керівником державної служби за поданням безпосереднього керівника державним службовцям, між якими здійснено розподіл обов`язків за вакантною посадою, пропорційно додатковому навантаженню за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою.

Отже, якщо виконання обов`язків за вакантною посадою покладено на одного державного службовця, такому державному службовцю встановлюється виплата у розмірі посадового окладу, встановленого за вакантною посадою. Якщо виконання обов`язків за вакантною посадою розділено між декількома державними службовцями, виплата встановлюється пропорційно додатковому навантаженню в межах посадового окладу, встановленого за вакантною посадою.

При цьому, частиною восьмою статті 31 Закону №889-VIII визначено, що на час виконання обов`язків за вакантною посадою державної служби здійснюється виплата, передбачена частиною четвертою статті 52 Закону №889-VIII, крім випадку покладення виконання обов`язків на відповідного заступника.

Таким чином, у разі виконання обов`язків за вакантною посадою керівника самостійного структурного підрозділу державного органу заступником такого керівника, виплата, передбачена частиною четвертою статті 52 Закону №889-VIII, не здійснюється.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Тобто, враховуючи положення частини третьої статті 52 Закону №889-VIII, можна дійти висновку, що державному службовцю державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, виплачується компенсація за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця.

При цьому, згідно приписів частини четвертої статті 52 Закону №889-VIII, якщо виконання обов`язків за вакантною посадою покладено на одного державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, такому державному службовцю виплачується компенсація за виконання обов`язків за вакантною посадою у розмірі посадового окладу, встановленого за цією вакантною посадою, тобто у розмірі 100 відсотків посадового окладу.

Якщо виконання обов`язків за вакантною посадою розділено між декількома державними службовцями, державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, компенсація встановлюється пропорційно додатковому навантаженню в межах посадового окладу, встановленого за вакантною посадою. Така компенсація може бути у розмірі 50 відсотків посадового окладу, встановленого за вакантною посадою, кожному державному службовцю, або, наприклад, одному державному службовцю 30 відсотків посадового окладу, встановленого за вакантною посадою, а іншому 70 відсотків.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, наказом Міндовкілля від 11.06.2024 №297-Ос, з 11.06.2024 строком на три місяці або до прийняття рішення про покладення виконання обов`язків за вакантною посадою на іншу особу, на ОСОБА_1 , головного спеціаліста Відділу контролю з дотриманням ліцензійних умов, покладено виконання обов`язків за вакантною посадою начальника Відділу контролю за дотриманням ліцензійних умов.

При цьому, до покладення відповідних обов`язків, позивач не займав посаду заступника начальника Відділу контролю за дотриманням ліцензійних умов не виконував, а тому приписи ст.31 Закону №889-VIII застосуванню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивачем не обґрунтовано обсягу додаткового навантаження та відповідно розрахованого розміру доплати за виконання обов`язків за вакантною посадою, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки такі доводи суперечать положенням статті 52 Закону України «Про державну службу».

Посилання відповідача на те, що судом при прийнятті рішення безпідставно не взято до уваги перебування ОСОБА_1 у відпустці та у відрядженнях, що унеможливлювало виконання ним обов`язків за вакантною посадою, суд апеляційної інстанції вважає хибними, оскільки розрахунки виплат заробітної плати як під час відрядження, так і під час відпустки проводяться з розміру заробітної плати (доплати) за посадою, яку особа займає під час виконання обов`язків.

Доказів протилежного відповідачем не надано.

Стосовно посилань відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом, колегія суддів зазначає, що ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року у задоволенні заяви представника Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Вказана ухвала в апеляційному порядку відповідачем не оскаржена.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що строк звернення до адміністративного суду обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Позивач мав бути та був обізнаний про розмір виплачених йому компенсацій у період виконання обов`язків за вакантною посадою державної служби з кінця червня 2024 року, однак звернувся до суду лише у лютому 2025 року, тобто з пропуском визначеного законом строку. Відповідач вважає, що право на звернення до суду за захистом своїх прав виникло у позивача не після отримання повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, а раніше протягом червня-вересня 2024 року, тобто під час виконання службових обов`язків.

Такі посилання апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки з урахуванням приписів ст.116, ст.233 КЗпП України особа може звернутися до суду з позовом щодо стягнення належних до виплат сум заробітної плати та її складових протягом всього періоду роботи (служби) аж до звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - особа може звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Позивач звільнений 29.11.2024 року та звернувся до суду з даним позовом 28.02.2025 року, тобто у тримісячний строк з дати звільнення. До того ж відповідачем не надано доказів судам першої та апеляційної інстанцій одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, та в матеріалах справи такі докази відсутні.

Відтак, доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з даними позовними вимогами є безпідставними.

Вимоги апеляційної скарги позивача про зміну третього абзацу резолютивної частини рішення є безпідставними, оскільки мотивувальна частина рішення суду є зрозумілою, судом обґрунтовано зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 доплату за додаткове навантаження, а саме: доплату за виконання обов`язків начальника Відділу контролю за дотриманням ліцензійних умов, з урахуванням висновків суду, викладених в мотивувальній частині рішення.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог сторонами не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції в цій частині рішення суду не переглядається.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, зазначені вимоги в апеляційній скарзі є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Приписи статті 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року в адміністративній справі №160/6615/25 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року в адміністративній справі №160/6615/25 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко