Справа № 380/10940/24
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/10940/24 пров. № А/857/14515/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.

суддів: Заверухи О.Б., Матковської З.М.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року (головуючий суддя: Москаль Р.М., місце ухвалення - м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-

встановив:

ОСОБА_1 , 20.05.2024, через засоби поштового зв`язку, звернувся до суду з позовом в якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії та невиплаті підвищення пенсії ОСОБА_1 , як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у розмірі, передбаченому пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок підвищення пенсії, нарахування та виплату ОСОБА_1 , згідно із пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, починаючи з 01.02.2024;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок стажу роботи ОСОБА_1 згідно статті 58 Закону № 1788-ХІІ як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час відбування покарання у засланні з 02.02.1957 по 03.03.1960 на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917- 1991 років» від 17.04.1991 № 962-ХІІ.

Обґрунтовуючи позов покликається на те, що не погоджується з відмовою відповідача здійснити йому підвищення до пенсії як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій у розмірі, передбаченому статтею 47 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та п. «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50% мінімальної пенсії за віком, встановленого статтею 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також провести перерахунок стажу роботи у потрійному розмірі за час перебування у засланні. Зазначає, що тричі звертався до пенсійного органу із заявами про проведення перерахунку його пенсії та тричі отримував відмову (лист ГУ ПФУ у Львівській області № 5459-4674/Д-52/8-1300/24 від 26.02.2024, № 8414-8062/Д-52/8-1300/24 від 25.03.2024 та рішення ГУ ПФУ в м. Києві № 80 від 03.05.2024).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві № 80 від 03.05.2024 щодо відмови ОСОБА_1 в проведенні перерахунку та виплаті підвищення пенсії на підставі пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити зарахування ОСОБА_1 як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, часу перебування в засланні (з 02.02.1957 по 03.03.1960) до стажу у потрійному розмірі відповідно до вимог статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити перерахунок ОСОБА_1 підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у розмірі 25 % мінімальної пенсії за віком, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з 01.02.2024.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог повністю

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги пенсійний орган покликається на те, що оскільки надане до заяви посвідчення реабілітованого, видане Львівською обласною радою, не відповідає зразку посвідчення про пільги реабілітованих, затвердженому Постановою № 48 «Про заходи щодо реалізації Закону Української РСР «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», а тому правомірно відмовлено у такому перерахунку.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності у позивача права на підвищення пенсії у розмірі, передбаченому пунктом «г» частини 1 статті 77 Закону № 1788-XII, із розрахунку 25% мінімальної пенсії за віком, як член сім`ї репресованої особи.

Крім цього, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на зарахування як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, часу перебування в засланні (з 02.02.1957 по 03.03.1960) до стажу у потрійному розмірі відповідно до вимог статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Усолля-Сибірське Усольського району Іркутської області РРФСР (а. с. 13). Батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідно до довідки Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 07.08.2009 № 4/4-740, видана про те, що ОСОБА_3 1929 р.н. разом з сім`єю 18.01.1946 року були виселені із села Устя, Миколаївського району, Львівської області з конфіскацією майна на підставі рішення Особливої наради при КДБ СРСР виселені на спецпоселення в Іркутську область з політичних мотивів, як члени сім`ї учасника УПА, звідки звільнені 03.03.1960. На підставі Закону УРСР «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» перелічені особи (в т.ч. ОСОБА_3 ) реабілітовані з поверненням конфіскованого майна або його вартості (а.с.11).

Відповідно до довідки Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 07.08.2009 № 4/4-742, видана про те, що ОСОБА_2 1923 р.н. разом з сім`єю 19.01.1946 року були виселені із села Дністрик, Старосамбірського району, Львівської області з конфіскацією майна на підставі рішення Особливої наради при КДБ СРСР виселені на спецпоселення в Іркутську область з політичних мотивів, як члени сім`ї учасника УПА, звідки звільнені 02.08.1958. На підставі Закону УРСР «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» перелічені особи (в т.ч. ОСОБА_2 ) реабілітовані з поверненням конфіскованого майна або його вартості (а.с. 12).

Відповідно до довідки Головного управління внутрішніх справ в Іркутській області від 02.09.2009 № 9/31-Д-23 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 знаходився на спецпоселенні в Іркутській області разом з батьками, які в 1946 році були вислані з Львівської області як члени сім`ї учасника УПА; на підставі частини 1 статті 1.1 Закону РФ № 1761-1 «Про реабілітацію жертв політичних репресій» ОСОБА_1 реабілітований (а.с. 10).

Львівська обласна рада видала ОСОБА_1 посвідчення № 30/23-П від 14.02.2012 на підтвердження статусу реабілітованої особи та наявності на території Львівської області права на пільги, передбачені рішеннями Львівської обласної ради та Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (а.с. 8).

ОСОБА_1 , 08.02.2024 звернувся до органу ПФУ із заявою про здійснення перерахунку підвищення до пенсії в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (а.с. 14). До заяви долучив копію посвідчення репресованої особи № 30/23-П від 14.02.2013.

ГУ ПФУ у Львівській області надало відповідь листом від 26.02.2024, де зазначило, що у матеріалах пенсійної справи позивача відсутні документи про визнання його репресованим та про відсутність підстав для встановлення підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону № 1788. Також повідомило, що головне управління буде розглядати питання встановлення підвищення до пенсії як реабілітованій особі за умови надання відповідних документів (а.с. 15-16).

ОСОБА_1 , 08.03.2024 повторно звернувся до органу ПФУ із заявою про здійснення перерахунку підвищення до пенсії в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (а.с. 17). До заяви долучив: копію посвідчення репресованої особи № 30/23-П від 14.02.2013; копію довідки № 9/31-Д-23 про визнання ОСОБА_1 реабілітованим; копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

ГУ ПФУ у Львівській області надало відповідь листом від 25.03.2024, де зазначило, що його заява не відповідає встановленому у Порядку № 22-1 зразку заяви про перерахунок пенсії (а.с. 18-19).

ОСОБА_1 , 25.04.2024 втретє звернувся до органу ПФУ із заявою про здійснення перерахунку підвищення до пенсії в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення». До заяви долучив: копію паспорта; ідентифікаційний код; копію посвідчення репресованої особи № 30/23-П від 14.02.2013; копію довідки № 9/31-Д-23 про визнання ОСОБА_1 реабілітованим; копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Рішенням від 03.05.2024 № 80 ГУ ПФУ в м. Києві відмовило ОСОБА_1 в перерахунку пенсії, оскільки надане до заяви від 25.04.2024 № 1632 посвідчення, видане 14.02.2012 Львівською обласною радою, не відповідає зразку посвідчення про пільги реабілітованих, затвердженому постановою № 48, та не надано документів про визнання гр. ОСОБА_1 членом сім`ї реабілітованого, якого було примусово переселено (а.с. 20).

Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, позивачем не оскаржується в апеляційному порядку судове рішення суду першої інстанції, а тому, предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 308 КАС України, є законність і обґрунтованість судового рішення суду у частині задоволення позову.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, 17.04.1991 прийнятий Закон України № 962-XII «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (далі Закон № 962-XII) з метою ліквідувати наслідки беззаконня, допущені з політичних мотивів до громадян Української РСР, поновити їх права, встановити компенсації за незаконні репресії та пільги реабілітованим.

За змістом статті 1 Закону № 962-XII, в первинній редакції, визначено вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством Української РСР до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року.

Визнано реабілітованими також громадян, засуджених за: - антирадянську агітацію і пропаганду за статтею 7 Закону СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 195 року і статтею 62 Кримінального кодексу Української РСР (2001-05, 2002-05 ) в редакціях до прийняття Закону Української РСР від 28 жовтня 1989 року «Про затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14 квітня 1989 року «Про внесення змін і доповнень до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів Української РСР»; - поширення завідомо неправдивих вигадок, що порочать радянський державний і суспільний лад, тобто за статтею 187-1 Кримінального кодексу Української РСР; - порушення законів про відокремлення церкви від держави і школи від церкви, посягання на особу та права громадян під приводом справляння релігійних обрядів, якщо вчинені дії не були поєднані з заподіянням шкоди здоров`ю громадян чи статевою розпустою.

Встановлено, що підлягають реабілітації також особи, щодо яких з політичних мотивів застосовано примусові заходи медичного характеру.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» № 2325-VIII від 13 березня 2018 року (далі - Закон № 2325-VIII), який набрав чинності 05.05.2018, внесені зміни до Закону № 962-XII.

Вказаним законом змінено назву Закону № 962-XII на «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», а також викладено в новій редакції преамбулу та статті 1, 3, 6 Закону №962-ХІІ, визнано такою, що втратила чинність постанову Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні».

Закон № 2325-VIII надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги передбачені Законом № 962-ХІІ.

Відповідно до положень статті 1-1 Закону № 962-XII, в редакції Закону № 2325-VIII, репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом.

Згідно з положеннями статті 1-2 Закону № 962-XII, в редакції Закону № 2325-VIII, реабілітованими визнаються особи: 1) які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; 2) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; 3) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; 4) які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; 5) стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.

Статтею 2 Закону № 962-XII, у вказаній редакції, формою репресії визнано вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР.

Направлення у заслання, вислання та спеціальні поселення в адміністративному порядку - застосування репресій на підставі рішень місцевих органів влади, адміністративних органів, посадових осіб чи громадських організацій з політичних мотивів до сімей осіб, репресованих за обвинуваченням у контрреволюційних злочинах; до осіб, визнаних соціально небезпечними у політичному відношенні, противниками колективізації; до обвинувачених у зв`язках з так званими «ворогами народу», у приналежності до політичних партій тощо.

За змістом статті 4 Закону № 962-XII поновлено реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 народився на спецпоселенні, під час перебування репресованих осіб (матері ОСОБА_3 та батька ОСОБА_2 ) на засланні, що були примусово виселені з Львівської області на спецпоселення в Іркутську область із 1946 по 02.08.1958 (батько) та по 03.03.1960 (мати).

Відповідно до пункту 6 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення», крім надбавок, передбачених пунктами «в»-«д» частини першої статті 21 зазначеного Закону. Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з пунктом «г» частини 1 статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

При цьому, за чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими частиною 1 статті 28 Закону № 1058-IV відповідно до якої мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Відповідно до положень частини 1 статті 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 № 966-XIV прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної пенсії за віком.

Згідно з статтею 4 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум встановлюється Кабінетом Міністрів України після проведення науково-громадської експертизи сформованих набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг. Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

При цьому, положення частини 4 статті 28 Закону № 1058-IV згідно з якою мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений частинами першою - третьою цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, на переконання суду апеляційної інстанції, не є перешкодою для застосування даної величини (мінімального розміру пенсії за віком) до обрахування інших пенсій чи доплат пов`язаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого крім передбаченого частиною 1 цієї статті мінімального розміру пенсії за віком. Іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

Водночас, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» від 16 липня 2008 року № 654 репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 гривні.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до вимог статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Закон України «Про пенсійне забезпечення» має вищу юридичну силу ніж Постанова Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року № 654, а тому застосуванню у цьому випадку підлягає саме вказаний Закон.

Враховуючи вказане, виходячи із визначених загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, підвищення до пенсії позивача повинно обчислюватися не на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 654, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав, а у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права висловлена Верховним Судом у постановах від 10 жовтня 2018 у справі № 446/1549/16-а, від 21 листопада 2018 у справі № 446/1563/16-а, від 31 жовтня 2019 у справі № 442/6456/17, від 04 березня 2020 у справі № 446/1566/16-а, 13 травня 2024 року у справі № 500/5507/23, від 31 травня 2024 року у справі № 500/3332/23.

Щодо покликання апелянта, що позивач не має права на підвищення до пенсії через невідповідність долученого до заяви посвідчення реабілітованого № 30/23-П, виданого Львівською обласною радою, затвердженій Кабміном формі посвідчення, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, відповідно до пункту 2.13 Порядку № 22-1 визначено, що для реабілітованих осіб, потерпілих від репресій, зазначених в пунктах 5-7 статті 2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів - довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.

Позивач до заяви від 25.03.2024, крім описаного вище посвідчення, долучив довідку Головного управління внутрішніх справ в Іркутській області від 02.09.2009 № 9/31-Д-23 про те, що він, знаходився на спецпоселенні в Іркутській області разом з батьками, які в 1946 році були вислані з Львівської області, та про визнання ОСОБА_1 реабілітованим (а.с. 10), що відповідає пункту 2.13 Порядку № 22-1.

Отже, відмова пенсійного органу встановити підвищення до пенсії з мотивів лише неналежної форми посвідчення є необґрунтованою, оскільки позивач надав також інші документи на підтвердження свого статусу реабілітованого, зокрема, довідку від 02.09.2009 року № 9/31-Д-23.

За таких обставин рішення ГУ ПФУ в місті Києві № 80 від 03.05.2024 щодо відмови виплачувати позивачу надбавку до пенсії у розмірі, визначеному пунктом «г» статті 77 Закону № 1788-ХІІІ є протиправним.

Щодо віднесення позивача до категорії «репресованих осіб», то суд апеляційної інстанції зауважує, що поняття «репресована особа» введено Законом № 2325-VIII і такою є: «особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом».

На час набуття позивачем статусу «реабілітованого» відповідно до статті 1 Закону України Закону № 962-XII від 17.04.1991 «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» «реабілітованим» визнавались: «особи, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством Української РСР до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону».

Законом № 2353-12 від 15.05.92 дію статті 1 Закону України Закону № 962-XII від 17.04.1991 «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» поширено на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.

Стаття 3 Закону № 962-XII, у первинній редакції, містила положення, згідно з якими належить реабілітувати всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями.

Аналіз положень Закону № 962-XII надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що репресованою особою є особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених Законом, проти репресованої особи безпосередньо здійснювалися репресії у відповідній формі (формах), натомість проти особи, яка є потерпілою від репресій, репресії безпосередньо не здійснювалися, однак у зв`язку з тим, що станом на момент вчинення репресій між потерпілим та репресованою особою існували родинні або інші, визначені Законом зв`язки, особа, яка є потерпілою від репресій, у зв`язку із здійсненням репресій могла зазнавати моральних або інших страждань, а тому підлягає реабілітації відповідно до Закону.

З матеріалів справи встановлено, що батьки позивача були репресовані та примусово виселені з Львівської області на спецпоселення в Іркутську область, а ОСОБА_1 народився на спецпоселенні 02.02.1957 року.

Враховуючи наведене, оскільки ОСОБА_1 народився на спецпоселенні, під час перебування його батьків на цьому спецпоселенні по політичним мотивах, яких примусово виселено як членів сім`ї учасника УПА, тоді як матеріали справи не містять доказів, які би вказували, що саме до позивача було застосована репресія в розуміння норм Закону № 962-XII, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити перерахунок ОСОБА_1 підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у розмірі 25 % мінімальної пенсії за віком, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з 01.02.2024.

Разом з тим, щодо проведення перерахунку стажу роботи позивача у потрійному розмірі, відповідно до вимог статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», то суд апеляційної інстанції вважає висновки суду першої інстанції в цій частині помилковими з огляду на таке.

Згідно зі статтею 6 Закону № 962-XII, в редакції до 05.05.2018, реабілітованим громадянам відповідно до статті 1 цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

В редакції Закону № 2325-VIII реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Тобто, вказаними змінами передбачено надання пільг всім реабілітованим відповідно до Закону № 962-XII громадянам, без диференціації залежно від підстави, за якою особу було реабілітовано, як це було передбачено в редакції Закону, яка діяла до 05.05.2018.

Відповідно до статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Статтею 24 Закону № 1058-IV встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною 4 статті 4 Закону № 1058-IV зазначено, що депортованим особам, які знаходилися на спецпоселенні (період якого визначається з моменту депортації до моменту зняття режиму спецпоселень включно), період роботи на спецпоселенні зараховується до страхового стажу для призначення пенсії у потрійному розмірі.

Згідно з визначенням, яке міститься у статті 1 Закону № 962-XII, заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

Отже, законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі.

Разом з тим, системний аналіз положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Закону № 1058-IV надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що такими закріплено саме порядок обчислення стажу роботи (трудового стажу) для призначення пенсій, а оскільки позивач народився на спецпоселенні, то відповідно у період з 02.02.1957 по 03.03.1960 трудового стажу не набував, а тому правові підстави для пільгового обчислення стажу у потрійному розмірі за час знаходження позивача на спецпоселенні відсутні.

Аналогічні висновки щодо проведення перерахунку стажу роботи у потрійному розмірі відповідно до вимог статті 58 Закону № 1788-XII викладено в постанові Верховного Суду від 31 травня 2024 року у справі № 500/3332/23.

Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач має право на перерахунок підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» - у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 01.12.2023, тоді як правові підстави для задоволення решти позовних вимог відсутні.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції задовольняючи позов частково, допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення в частині зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити зарахування ОСОБА_1 як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, часу перебування в засланні (з 02.02.1957 по 03.03.1960) до стажу у потрійному розмірі відповідно до вимог статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та прийняття у цій частині нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 311, 317, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд

постановив:

апеляційну скарги Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року у справі № 380/10940/24 скасувати в частині зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити зарахування ОСОБА_1 як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, часу перебування в засланні (з 02.02.1957 по 03.03.1960) до стажу у потрійному розмірі відповідно до вимог статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та прийняти в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

У решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року у справі № 380/10940/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді О. Б. Заверуха
З. М. Матковська