Справа № 340/761/25
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2025-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 грудня 2025 року м. Дніпросправа № 340/761/25

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Головко О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту з питань виконання кримінальних покарань на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року (суддя Пасічник Ю.П.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань про скасування рішення та зобов`язати вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, в якому просить:

- визнати протиправними та скасувати рішення Центральної комісії Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України щодо переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, обмеження волі до установ виконання покарань від 28.06.2024 (витяг з протоколу №1.3/41-2024 від 28.06.2024) про переведення засудженого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 для подальшого відбування покарання з ДУ «Личаківська виправна колонія (№30) до ДУ «Кропивницька виправна колонія (№6)» та рішення Центральної комісії Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України щодо переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, обмеження волі до установ виконання покарань від 22.08.2024 (витяг з протоколу №1.1/56-2024 від 22.08.2024) про відмову у переведенні засудженого ОСОБА_1 для подальшого відбування покарання з ДУ «Кропивницька виправна колонія (№6)» до ДУ «Маневицька виправна колонія (№42)»;

- зобов`язати Центральну комісію Департаменту з питань виконання кримінальних покарань щодо переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту, обмеження волі, до установ виконання покарань) повторно розглянути питання щодо визначення місця подальшого відбування покарання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з врахуванням його місця проживання до засудження та місця мешкання його матері (м.Трускавець Львівської області).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що засуджений вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області за ч.3 ст.286-1, ст.71 КК України до 5 років 2 місяців позбавлення волі. До засудження зареєстрований та постійно проживав разом з матір`ю ОСОБА_2 у м.Трускавець Львівської області.

Рішенням Міжрегіональної комісії Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань від 23.03.2023 (витяг з протоколу №12/1.2 від 23.03.2023 року) йому визначено для відбування покарання виправну колонію середнього рівня безпеки для чоловіків, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі на направлено для відбування покарання до Державної установи «Личаківська виправна колонія (№30)», де він і знаходився з 05.04.2023 до липня 2024 року.

Вказує, що 28.06.2024 Центральною комісією Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України щодо переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, обмеження волі до установ виконання покарань (витяг з протоколу №1.3/41-2024 від 28.06.2024) прийнято рішення про переведення засудженого ОСОБА_1 для подальшого відбування покарання з ДУ «Личаківська виправна колонія (№30)» до ДУ «Кропивницька виправна колонія (№6)», як зазначено у витязі з протоколу «на підставі ст.10, ч.2 ст.93 Кримінально-виконавчого кодексу України».

Після переведення позивач та його матір ОСОБА_2 , звернулися до Центральної комісії Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України щодо переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, обмеження волі до установ виконання покарань щодо його переведення до іншої територіально наближеної до м.Трускавця установи виконання покарань - ДУ «Маневицька виправна колонія (№42)» (оскільки ДУ «Личаківська виправна колонія (№30)» було перепрофільовано).

22.08.2024 Центральною комісією Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України щодо переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, обмеження волі до установ виконання покарань (витяг з протоколу №1.1/56-2024 від 22.08.2024) у переведенні ОСОБА_1 відмовлено «у зв`язку з відсутністю виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в ДУ «Кропивницька виправна колонія (№6)».

Позивач з вказаними рішеннями не згоден та вважає, що його безпідставно переведено до установи виконання покарань, яка знаходиться в іншій адміністративно-територіальній області (Кіровоградській області), розташованій більш як за 750 км від місця його проживання до засудження, хоча він сам до засудження та його єдиний близький родич - матір ОСОБА_3 , були зареєстровані та проживали у м.Трускавець. У м.Кропивницький ніколи не проживав та близьких родичів, крім матері у м.Трускавець не має.

Вказує, що оскаржуване рішення від 28.06.2024 прийняте відповідачем з посиланням на ст.ст. 10, 93 Кримінально-виконавчого кодексу України, але є необґрунтованим та не містить чітко визначених підстав для переведення позивача в іншу виправну колонію.

Позивач стверджує, що будь-яких заяв про загрозу його особистій безпеці, або обставини, які унеможливлюють ним відбування покарання у виправних установах, розташованих біля його місця мешкання до засудження - м.Трускавець Львівської області, він не подавав і таких обставин не існують.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Центральної комісії Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України щодо переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, обмеження волі до установ виконання покарань від 28.06.2024 (витяг з протоколу №1.3/41-2024 від 28.06.2024) про переведення засудженого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 для подальшого відбування покарання з ДУ «Личаківська виправна колонія (№30) до ДУ «Кропивницька виправна колонія (№6)» та рішення Центральної комісії Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України щодо переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, обмеження волі до установ виконання покарань від 22.08.2024 (витяг з протоколу №1.1/56-2024 від 22.08.2024) про відмову у переведенні засудженого ОСОБА_1 для подальшого відбування покарання з ДУ «Кропивницька виправна колонія (№6)» до ДУ «Маневицька виправна колонія (№42)».

Зобов`язано Центральну комісію Департаменту з питань виконання кримінальних покарань щодо переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту, обмеження волі, до установ виконання покарань повторно розглянути питання щодо визначення місця подальшого відбування покарання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з врахуванням його місця проживання до засудження та місця мешкання його матері (м.Трускавець Львівської області).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Скаржником зазначено, що при вирішенні питання про переведення засудженого до іншої установи виконання покарань складається вмотивований висновок, який затверджується начальником міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції або собою, яка виконує його обов`язки. До висновку додаються матеріли, зібрані під час перевірки обставин, що загрожують безпеці засудженого. Вказані матеріалі відносно засудженого ОСОБА_1 розглянуті Центральною комісією Департаменту та прийнято рішення від 28.08.2024 №2.7/1-2019 про переведення засудженого ОСОБА_1 відповідно до вимог ст. 10, ч.2 ст. 93 КВК України, для подальшого відбування покарання із державної установи «Личаківська виправна колонія (№30) до іншої виправної колонії середнього рівня безпеки для чоловіків, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі за межі зони діяльності Західного МРУ. Отже, засуджений відбуває весь строк покарання в одній виправній колонії з можливістю визначення такої колонії за місцем проживання до засудження. Водночас, переведення засудженого допускається лише за виняткових обставин, перелік яких законодавчо не визначений, проте обумовлений наявністю перешкод в подальшому перебуванні засудженого в цій виправній колонії, а саме загроза життю засудженого ОСОБА_1 . Отже, відповідно до вимог чинного законодавства, з метою попередження та уникнення конфліктних ситуацій між засудженим, уникнення загрози здоров`ю чи життю засудженого ОСОБА_1 його переведено із ДУ «Личаківська виправна колонія (№30) до ДУ «Кропивницька виправна колонія (№6)».

Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно Довідки по особовій справі засудженого ОСОБА_1 , 26.01.2023 засуджений вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області за ч.3 ст.286-1, ст.71 КК України до 5 років 2 місяців позбавлення волі. Початок строку 19.07.2022, кінець строку 19.09.2027.

Рішенням Міжрегіональної комісії Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань від 23.03.2023 (витяг з протоколу №12/1.2 від 23.03.2023) позивачеві визначено для відбування покарання виправну колонію середнього рівня безпеки для чоловіків, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі на направлено для відбування покарання до Державної установи «Личаківська виправна колонія (№30)».

До засудження та початку відбування строку покарання позивач зареєстрований та постійно проживав разом з матір`ю ОСОБА_2 у АДРЕСА_1 .

28.06.2024 Центральною комісією Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України щодо переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, обмеження волі до установ виконання покарань (витяг з протоколу №1.3/41-2024 від 28.06.2024) прийнято рішення про переведення засудженого ОСОБА_1 для подальшого відбування покарання з ДУ «Личаківська виправна колонія (№30)» до ДУ «Кропивницька виправна колонія (№6)», на підставі ст.10, ч.2 ст.93 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Не погодившись з прийнятим рішенням, його матір ОСОБА_2 , звернулась до Міністерства юстиції України щодо переведення її сина до іншої територіально наближеної до м.Трускавця установи виконання покарань - ДУ «Маневицька виправна колонія (№42)».

22.08.2024 Центральною комісією Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України щодо переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, обмеження волі до установ виконання покарань (витяг з протоколу №1.1/56-2024 від 22.08.2024) у переведенні ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з відсутністю виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в ДУ «Кропивницька виправна колонія (№6)», передбачених ч. 2 ст. 93 Кримінально-виконавчого кодексу України.

На погодившись з вказаними діями відповідача позивач звернувся до суду.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Згідно із частини першої статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України №1129-VI від 11 липня 2003 року кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Частина друга статті 7 КВК України визначає, що засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Відповідно до частини четвертої статті 7 КВК України правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

Положеннями частини першої статті 8 КВК України передбачено, що засуджені мають право звертатися відповідно до законодавства з пропозиціями, заявами і скаргами до адміністрації органів і установ виконання покарань, їх вищестоящих органів, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, а також інших відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, до уповноважених осіб таких міжнародних організацій, суду, органів прокуратури, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань. Відповідні звернення (кореспонденція) подаються до адміністрації установи виконання покарань. Про отримання адміністрацією звернення (кореспонденції) засудженому видається талон-підтвердження. Протягом трьох діб (а у випадках, встановлених законодавством, протягом однієї доби) з часу видачі талона-підтвердження зазначене звернення (кореспонденція) направляється адресату.

За правилами частин першої та другої статті 93 КВК України засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого.

Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Згідно із частиною шостою статті 57 КВК України допускається переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого для розміщення засудженого за місцем проживання його близьких родичів за наявності поважних причин, що перешкоджають подальшому перебуванню засудженого в цьому виправному центрі. Переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, за поданням адміністрації виправного центру, погодженим з начальником відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, та спостережною комісією.

Наказом Міністерства юстиції України від 27 лютого 2017 року №680/5 затверджено Положення про центральну та міжрегіональну комісії з питань визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, їх направлення і переведення для відбування покарання, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2017 року за №266/30134 (далі - «Положення №266/30134»).

Відповідно до абзацу 16 пункту 2 розділу I Положення № 266/30134 центральна комісія - колегіальний орган, що утворюється в Департаменті, який в межах компетенції розглядає скарги на рішення міжрегіональних комісій, центральних комісій щодо установ центрального та південного регіонів, визначає засудженим до позбавлення волі вид установи виконання покарань, місце відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, здійснює їх направлення і переведення для відбування покарання до установ (дільниць виправних центрів, секторів), коли вирішення таких питань виходить за межі повноважень міжрегіональної комісії, центральних комісій щодо установ центрального та південного регіонів.

Згідно розділу ІІ Положення №266/30134 міжрегіональна комісія утворюється наказом керівника міжрегіонального управління у кількості не менше семи осіб.

До складу міжрегіональної комісії обов`язково входять керівники підрозділів з контролю за виконанням судових рішень, оперативної роботи, підрозділів режиму, нагляду та безпеки міжрегіонального управління.

Керівник міжрегіонального управління затверджує склад міжрегіональної комісії, призначає голову, заступника голови та секретаря комісії. Головою міжрегіональної комісії призначається заступник керівника міжрегіонального управління. Секретарем міжрегіональної комісії є керівник підрозділу з контролю за виконанням судових рішень міжрегіонального управління.

Розділом IV Положення №266/30134 закріплено, що у своїй діяльності центральна та міжрегіональна комісії керуються Конституцією України та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та Законів України, актами Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, іншими актами законодавства, Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 року N 228, вироком суду, а також цим Положенням та матеріалами про особу засудженого.

Формою роботи комісій є засідання. Засідання скликаються залежно від потреби прийняття рішення, надходження запитів, звернень, листів тощо, але не рідше одного разу на місяць та не пізніше ніж протягом 30 днів з дня надходження звернення.

Центральна та міжрегіональна комісії мають право залучати спеціалістів органів, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів та інших установ для розгляду і вирішення питань, що належать до їх компетенції.

Засідання центральної та міжрегіональної комісій вважаються правоможними, якщо на них присутні не менше ніж дві третини їх складу. Рішення комісії приймається простою більшістю голосів присутніх членів комісії з урахуванням висновків її членів. У разі рівного розподілу голосів голос головуючого є вирішальним.

Член комісії у разі незгоди з рішенням, прийнятим комісією, має право у письмовій формі викласти свою окрему думку, яка додається до протоколу засідання комісії.

Відповідно до розділу V Положення №266/30134 рішення центральної та міжрегіональної комісій оформлюються протоколом засідання комісії щодо визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі (додаток 1), та протоколом засідання комісії щодо переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, до установ виконання покарань (дільниць виправних центрів, секторів) (додаток 2).

Протокол засідання комісії підписують усі присутні на засіданні члени комісії.

Про прийняте центральною або міжрегіональною комісією рішення уповноваженим представникам органів, громадських об`єднань, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації чи заінтересованим особам, якими було ініційоване питання, надається витяг з протоколу засідання комісії (додаток 3), засудженому рішення оголошується під підпис на витягу з протоколу засідання комісії.

Серед основних завдань центральної комісії є, зокрема: розгляд питань щодо переведення засуджених з однієї установи виконання покарань до іншої згідно з вимогами статей 50, 57, 93, 100, 101, 147, 151-1 Кримінально-виконавчого кодексу України (абзац 6 пункту 2 розділу ІІ Положення №266/30134).

Порядок переведення засуджених врегульовано Положенням про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 27 лютого 2017 року № 680/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2017 року № 265/30133 (далі - «Положення № 265/30133»).

Так, пункт 1 розділу ІV Положення № 265/30133 передбачено, що переведення засудженого для подальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої з підстави «відповідно до місця проживання засудженого до засудження» здійснюється на підставі заяви засудженого, підпис якого засвідчує керівник виправної чи виховної колонії. До заяви про переведення додається довідка-витяг з особової справи засудженого, копія паспорта (іншого документа, що посвідчує особу) та документа, що підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування до засудження. Заява засудженого подається через адміністрацію виправної чи виховної колонії до міжрегіональної або центральної комісії.

Пунктом 2 розділу ІV Положення №265/30133 встановлено, що переведення засудженого для подальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої з підстави «відповідно до місця постійного проживання близьких родичів засудженого» здійснюється на підставі заяви засудженого або близького родича (за письмовою згодою засудженого). Підпис засудженого на заяві засвідчує керівник виправної чи виховної колонії. Заява подається через адміністрацію виправної чи виховної колонії до міжрегіональної або центральної комісії.

У заяві про переведення має міститися додаткова інформація щодо близьких родичів засудженого відповідно до ступеня їх спорідненості та місця їх постійного проживання.

До заяви про переведення додаються довідка-витяг з особової справи засудженого, копія паспорта засудженого та близьких родичів (іншого документа, що посвідчує особу), а також оригінали або нотаріально засвідчені копії довідки про реєстрацію місця проживання або місця перебування близького родича, який звернувся із заявою, документів, що підтверджують наявність родинних стосунків (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо).

Згідно з пунктом 17.1 Європейських пенітенціарних правил по можливості, ув`язнені повинні направлятися для відбуття покарання в пенітенціарні установи, розташовані поблизу від міста проживання або місць соціальної реабілітації. При розподілі варто враховувати вимоги, пов`язані із продовженням кримінального розслідування та забезпеченням безпеки, а також потребу створення відповідного режиму для всіх ув`язнених. По можливості, варто узгоджувати з ув`язненим первісно призначене для нього місце відбуття покарання та будь-які наступні переведення з однієї пенітенціарної установи до іншої.

Одним із критеріїв оцінювання судами рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень є прийняття ними рішень обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Цей критерій відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

У контексті спірного питання суд зазначає наступне.

Воля позивача перевестися до іншої виправної колонії, наближеної до місця проживання його рідних (матері), обумовлена бажанням підтримувати сімейні стосунки, що наразі є ускладненим через значну відстань.

Конвенція не надає засудженим права обирати місце відбування покарання, а той факт, що засуджені можуть бути відокремлені від своїх сімей та відбувати покарання на певній відстані від них, є неминучим наслідком позбавлення їх волі (див., наприклад, ухвалу щодо прийнятності у справі «Оспіна Варгас проти Італії» (Ospina Vargas v. Italy), заява № 40750/98, від 6 квітня 2000 року).

Однак, абсолютно неприйнятним є позбавлення засудженого усіх прав за статтею 8 Конвенції лише на підставі його статусу як особи, що відбуває покарання за вироком суду (див., наприклад, рішення у справі «Ходорковський та Лєбєдєв проти Росії»( Khodorkovskiy and Lebedev v. Russia), заяви №№ 11082/06 та 13772/05, п. 836, від 25 липня 2013 року)».

Важливим елементом права ув`язненого на повагу до його сімейного життя є надання йому пенітенціарними органами допомоги у підтриманні зв`язків з його близькими (див., наприклад, рішення у справі «Мессіна проти Італії» (№ 2) (Messina v. Italy (no. 2", заява № 25498/94, п. 61, ECHR 2000-Х);

Тримання особи в установі виконання покарань, яка розташована настільки далеко від сім`ї засудженої особи, що робить побачення з членами сім`ї дуже важкою або навіть неможливою справою, за певних обставин може становити непропорційне втручання у сімейне життя (див., наприклад, згадане рішення у справі «Вінтман проти України» (Vintman v. Ukraine), пп. 78 та 103-104). Хоча суд погодився з тим, що національні органи влади повинні мати широкі дискреційні повноваження щодо питань, які стосуються виконання покарань, розподіл засуджених по установах виконання покарань не повинен залишатися цілком на розсуд адміністративних органів влади. Інтереси засуджених щодо підтримання принаймні якихось сімейних та соціальних зв`язківка повинні братись до уваги (див., наприклад, згадане рішення у справі «Ходорковський та Лєбєдєв проти Росії» (Khodorkovskiy and Lebedev v. Russia), пп. 836-838 та 850).

До того ж, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2015 року в справі «Вінтман проти України» (заява №28403/05) зазначено, що засуджені до позбавлення волі мають «надалі користуватись основоположними правами та свободами, гарантованими Конвенцією, окрім права на свободу». Отже, не постає питання, що засудженого до позбавлення волі може бути позбавлено усіх прав за статтею 8 Конвенції тільки тому, що він має статус особи, яку за вироком суду було позбавлено волі. У своїй практиці ЄСПЛ також визнав, що Конвенція не надає засудженим до позбавлення волі права обирати місце відбування покарання, а той факт, що засуджені відокремлені від своїх родин і перебувають на певній відстані від них, є неминучим наслідком позбавлення їхньої волі. Однак поміщення засудженого до колонії, розташованої на такій відстані від місця проживання його родини, що дуже ускладнює або навіть унеможливлює побачення, може за певних обставин становити втручання у сімейне життя, оскільки можливість для членів родини відвідувати засудженого є надзвичайно важливою для підтримання сімейного життя. Тому ЄСПЛ не заперечує, що національні органи влади повинні мати широкі дискреційні повноваження щодо питань, які стосуються виконання покарань, проте розподіл засуджених по установах виконання покарань не повинен залишатися цілком на розсуд адміністративних органів влади. Інтереси засуджених щодо підтримання принаймні якихось сімейних і соціальних зв`язків повинні братись до уваги.

Тобто, ЄСПЛ визнає, що саме відповідні адміністративні органи влади уповноважні вирішувати порядок відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі. Саме до компетенції органів виконавчої влади у цій сфері належить вирішення заяв таких осіб щодо переведення, у випадках наявності виключних для цього підстав.

Проте, не менш важливим аспектом у цьому питанні є також і права засуджених, адже в силу конвенційних положень такі особи користуються всією повнотою прав і свобод людини і громадянина, за виключенням тих обмежень, які викликані позбавленням волі.

Як вже зазначалось, суттєва відстань від місця проживання близьких родичів позивача до місця його відбування покарання є перешкодою у спілкуванні засудженого з рідними.

Варто зауважити, що за правилами частин першої та другої статті 93 КВК України засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого.

Тобто, при первісному визначенні місця відбування покарання засудженого має бути врахований критерій територіальної віддаленості такого місця до місця проживання особи до засудження або місця постійного проживання його родичів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено судом апеляційної інстанції, до засудження та початку відбування строку покарання позивач був зареєстрований та постійно проживав разом з матір`ю ОСОБА_2 у АДРЕСА_1 .

Втім, цей фактор при переведенні ОСОБА_1 до місця відбування позивачем покарання не був врахований.

Суд зауважує, що диспозиція статті 93 КВК України законодавцем визначена таким чином, що визначає врахування критерію територіальності при визначенні місця відбування покарання «як правило», тобто у переважній більшості випадків, і лише допускає виключення з такого правила.

Поряд із цим, як вже було зазначено до виключної компетенції органів виконавчої влади, у цьому випадку Департаменту, належить прийняття рішення про суті спірного питання, і саме відповідач має розглянути можливість переведення позивача до конкретної колонії за його заявою.

Тому, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо зобов`язання Департаменту повторно розглянути клопотання позивача.

Аналогічних правових висновків Верховний Суд дійшов у постанові від 15 листопада 2024 року у справі № 620/9415/23.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту з питань виконання кримінальних покарань залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров

суддя О.В. Головко