Справа № 400/5832/24
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/5832/24

Головуючий І інстанції: Мельник О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Факультету перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту рішення суду - 30.12.2024р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Факультету перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

21.06.2024р. ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ФП та ПКАП ХНУПС, в якому просила суд зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити їй середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 28.02.2018р.) з моменту звільнення 17.09.2023р. по день фактичного розрахунку 05.06.2024р. (за 188 робочий день).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив про те, що відповідач, на виконання судового рішення від 29.03.2024р. №400/13415/23, здійснив виплату (доплату) належного їй розміру грошового забезпечення (тобто з порушенням строків його виплати). Разом із тим, відповідно до ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини уповноваженого органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, як стверджує позивач, вона має право на отримання від відповідача середнього заробітку за час затримки виплати коштів. Однак, відповідач зазначеної виплати не здійснив, що слугувало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Відповідач надав до суду 1-ї інстанції письмові відзиви, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року (ухвалене в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано протиправною бездіяльність ФП та ПКАП ХНУПС стосовно не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 17.09.2023р. по 05.06.2024р., виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995р. №100. Зобов`язано ФП та ПКАП ХНУПС нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 17.09.2023р. по 05.06.2024р., виходячи із середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995р. №100. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ФП та ПКАП ХНУПС на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1211,20 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду 1-ї інстанції, ФП та ПКАП ХНУПС 28.01.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні даного судового рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати Миколаївського окружного адміністративного суду від 30.12.2024р. та прийняти нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.01.2025р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФП та ПКАП ХНУПС та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

05.03.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач, належним чином повідомлена про розгляд даної справи, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для її часткового задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 у період з 23.10.2006р. по 17.09.2023р. проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 (нова назва ФП та ПКАП ХНУПС).

Наказом начальника ФП та ПКАП ХНУПС (по особовому складу) від 14.09.2023р. №7-РС ОСОБА_1 звільнено з військової служби. Наказом командира ФП та ПКАП ХНУПС (по стройовій частині) від 17.09.2023р. №286, позивача з 17.09.2023р. було знято зі всіх видів грошового забезпечення та виключено зі списків особового складу.

За період з 01.01.2016р. по 28.02.2018р., під час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 , індексація грошового забезпечення позивачу не нараховувалась.

29.03.2024р. Миколаївський окружний адміністративний суд було ухвалено рішення у справі №400/13415/23, яким було зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 28.02.2018р., із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008р.

На виконання вказаного рішення суду, 05.06.2024р. відповідачем було виплачено ОСОБА_1 суму у розмірі 82370,85 грн.

Вважаючи, що відповідачем у день її звільнення не було проведено остаточний розрахунок, у зв`язку із чим виникли підстави для виплати середнього грошового забезпечення за весь час такої затримки, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню сума за період з 17.09.2023р. по 05.06.2024р. виходячи із середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100).

Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні у них докази, не в повній мірі погоджується із такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх частково необґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Аналогічні положення фактично містяться і в ч.1 ст.2 КЗпП України.

Так, згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про суми, нараховані і виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022р. №2352-ІХ), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені у ст.116 цього ж Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору стосовно розміру належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір було вирішено на користь працівника. Якщо ж спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування весь за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений ч.1 цієї статті.

Проаналізувавши наведені норми, колегія суддів доходить висновку, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Зокрема, Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012р. №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117,237-1 цього Кодексу роз`яснив, що відповідно до ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, з-поміж іншого, за затримку виплати грошового забезпечення, не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час, такі питання врегульовані КЗпП України.

А тому, з огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема, його ст.117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, до спірних правовідносин необхідно застосовувати приписи КЗпП України.

Окрім цього, варто наголосити на тому, що передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Зазначений законодавчий припис є загальним та не встановлює конкретних видів виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день звільнення. Непроведення з вини відповідача такої виплати у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої у ст.117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Аналогічна правова позиція у подібних спірних правовідносинах викладена Верховним Судом у постановах від 13.02.2020р. у справі №809/698/16 та від 09.07.2020р. у справі №320/6659/18.

Так, згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з вказаною обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Водночас, варто зазначити, що для задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необхідно точно визначити період такої затримки.

Для точного визначення періоду затримки розрахунку при звільненні необхідно встановити день фактичного розрахунку, як кінцеву дату нарахування середнього заробітку за час затримки всіх виплат при звільненні.

Наведені висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 30.04.2020р. у справі №140/2006/19.

Тобто, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Так, матеріалами даної справи підтверджується, що при звільнення позивачки зі служби їй не були виплачені всі суми, належні до виплати при звільненні.

Так, зокрема, ОСОБА_1 була виключена зі списку особового складу та всіх видів забезпечення - 17.09.2023р., проте їх було виплачено грошове забезпечення у належному розмірі лише тільки після її звільнення та на виконання судового рішення у справі №400/13415/23, а саме - 05.06.2024р. Отже, оскільки повний розрахунок з позивачем фактично було проведено не у день її звільнення з військової служби, то остання, згідно зі ст.117 КЗпП України, має право на виплату середнього заробітку за період затримки повного розрахунку.

Що ж стосується періоду затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби та, відповідно, розміру стягнення середнього заробітку за час такої затримки, сто уд апеляційної інстанції з цього приводу зазначає наступне.

Так, колегія суддів зазначає, що у постановах від 28.06.2023р. у справі №560/11489/22 та від 21.02.2024р. у справі №160/15380/22, у правовідносинах із аналогічним предметом спору, Верховним Судом було викладено правовий висновок про необхідність застосування ст.117 КЗпП України в редакції згідно із Законом №2352-ІХ, яка діяла на дату звернення позивача з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Застосовуючи наведені висновки Верховного Суду до обставин даної справи, колегія суддів зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи, наказом начальника ФП та ПКАП ХНУПС (по особовому складу) від 14.09.2023р. №7-РС ОСОБА_1 звільнено з військової служби. У свою чергу, наказом командира ФП та ПКАП ХНУПС (по стройовій частині) від 17.09.2023р. №286, позивача з 17.09.2023р. було знято зі всіх видів грошового забезпечення та виключено зі списків особового складу.

Остаточною датою закінчення військової служби визначено - 17.09.2023р.

Виплата грошового забезпечення позивача у сумі - 82370,85 грн. на виконання рішення суду у справі №400/13415/23 була здійснена - 05.06.2024р.

Тобто, періодом затримки розрахунку при звільненні позивача є період з 18.09.2023р. (наступний день після її звільнення) та по 18.03.2024р. включно (183 календарних дні), в який підлягає застосуванню редакція ст.117 КЗпП України після набрання чинності Законом №2352-ІХ, що й передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

У свою чергу, п.2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. за №100) передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку із навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За п.8 цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до п.7 «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (затв. наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018р. за №260), середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Разом із тим, варто наголосити, що згідно з п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999р. №13, суд має навести в рішенні конкретні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню, задовольняючи позовні вимоги про оплату праці.

Згідно з наявними у матеріалах справи доказами, розмір грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням складає за липень 2023р. - 25076,25 грн. та серпень 2023р. - 25076,25 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що середньоденний заробіток позивача має бути розрахований з календарних днів і складає - 808,91 грн. (грошове забезпечення за липень-серпень 2023р. (два місяці перед звільненням) - 25076,25 грн./62 (кількість календарних днів за вказаний період).

Що ж стосується періоду затримки, враховуючи наведені висновки суду апеляційної інстанції, період затримки розрахунку при звільненні з 18.09.2023р. і по 18.03.2024р. включно складає - 183 дні. А з урахуванням наведеного вище розміру середньоденного заробітку, середній заробіток за даний період складає - 148030,53 грн.

Відносно визначеного розміру середнього заробітку за вказаний період, який підлягає виплаті позивачу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, а також від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду у наведених справах дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за весь час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника і роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Також, відповідно до висновків Верховного Суду від 30.11.2020р. у справі №480/3105/19 щодо застосування ст.117 КЗпП України, який неодноразово застосовувався Верховним Судом і в інших справах наведеної категорії, в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності, і цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Для вірогідного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який був би прямо пропорційний розміру невиплачених працівникові, який звільняється (в цій справі - з військової служби), сум, які належало виплатити при звільненні, важливо з`ясувати розмір усіх сум (складових грошового забезпечення), які особа, яка звільняється, мала отримати при звільненні.

На цьому акцентується увага у згаданій постанові Верховного Суду від 30.11.2020р. у справі №480/3105/19.

Водночас, за висновками Верховного Суду у постанові від 27.04.2023р. у справі №200/5415/20-а, від 08.06.2023р. у справі №340/681/20, запропонований у справі №480/3105/19 спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі ст.117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати, як єдино правильний, чи обов`язковий.

Верховний Суд зазначив, що критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку, та обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Колегія суддів враховує, що постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц та від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17, а також Верховного Суду від 30.11.2020р. у справі №480/3105/19, від 27.04.2023р. у справі №200/5415/20-а, від 08.06.2023р. у справі №340/681/20 прийняті під час дії редакції ст.ст.116 та 117 КЗпП України до внесення змін Законом №2352-IX.

У той же час, колегія суддів вважає, що конструкції положень ст.ст.116,117 КЗпП України в редакції згідно із Законом №2352-IX не дають жодних підстав для висновку про неможливість застосування висновків Великої Палати Верховного Суду у постановах від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц та від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17, Верховного Суду у постановах від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19, від 27.04.2023р. у справі №200/5415/20-а, від 08.06.2023р. у справі №340/681/20, у відповідності до яких, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України.

Також, забезпечуючи єдність судової практики, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025р. у справі №489/6074/23, надаючи оцінку правовій природі відповідальності згідно зі ст.117 КЗпП України як компенсаційного механізму, дійшла висновку, що поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.

У свою чергу, відступивши від ряду попередніх правових висновків Верховного Суду, Велика Палата наголосила, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до ст.117 КЗпП України згаданим Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Така законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.

А тому, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022р., варто брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, які були встановлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц (враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.

Розмір же відшкодування суд повинен зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум.

Колегія суддів зазначає про те, що ч.2 ст.117 КЗпП України, як в редакції до 19.07.2022р., так і в редакції згідно Закону №2352-IX, містить однакові приписи, згідно яких, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи наведені положення, зокрема, ч.2 ст.117 КЗпП України, які не зазнали змін у цій частині, дійшла висновку, що суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач, та враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності Великою Палатою Верховного Суду вказано на те, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України.

Що ж до абз.2 ч.2 ст.117 КЗпП України в частині визначення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні органом, який виносить рішення по суті спору, у разі, якщо спір вирішено на користь працівника частково, Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, зокрема, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У вказаних справах Верховним Судом зазначено, що відповідно до принципу співмірності, розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати розмір виплат, які не сплатив роботодавець працівнику при звільненні.

Як уже зазначалося вище, загальний розмір середнього заробітку за період з 18.09.2023р. і по 18.03.2024р. включно складає - 148030,53 грн.

Водночас, колегія суддів зазначає, що відповідно до принципу співмірності розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати розмір виплат, які не сплатив відповідач позивачу при звільненні, та суд апеляційної інстанції враховує наведені вище висновки Верховного Суду (постанови від 27.04.2023р. у справі №200/5415/20-а та від 08.06.2023р. у справі №340/681/20), згідно з якими, запропонований Верховним Судом у справі №480/3105/19 спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі вимог ст.117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати, як єдино правильний, чи обов`язковий, критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку, та обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Враховуючи викладене, застосовуючи критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, наведені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц та від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17, колегія суддів вважає, що підлягають врахуванню наступні обставини:

- позивача було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 17.09.2023р.;

- за захистом порушеного права на отримання індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 звернулася 31.10.2023р., тобто без суттєвих та невиправданих затримок, а саме через 45 днів після її виключення зі списків особового складу;

- судове рішення у справі №400/13415/23 набрало законної сили 30.04.2024р. та було виконане 05.06.2024р. (фактично протягом одного місяця з дати набрання законної сили);

- частка коштів, яка була виплачена позивачу на виконання вказаного вище судового рішення у порівнянні із розміром середнього заробітку складає - 55,65%.

Зважаючи на максимальну, у даному випадку, законодавчу межу відповідальності роботодавця, а також враховуючи обставини, з якими фактично і була пов`язана тривалість періоду затримки виплати заборгованості (з моменту порушення права працівника і до моменту звернення з вимогою про стягнення відповідних сум), судова колегія не вбачає підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби та, з метою дотримання справедливого балансу між правами та інтересами сторін справи, вважає, що на користь позивача підлягає стягненню сума у загальному розмірі - 148030,53 грн.

Вищевказана сума, на переконання колегії суддів, повністю відповідає принципам розумності, справедливості і пропорційності, не змінюючи при цьому компенсаційного характеру цієї виплати.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача лише частково знайшли своє підтвердження.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

У силу вимог п.2 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.

Як передбачено ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або ж зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з ч.4 ст.317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або ж зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи, що суд першої інстанції правильно вирішив спірне питання, але з помилковим застосуванням норм матеріального права, колегія суддів вважає необхідним змінити рішення суду 1-ї інстанції в частині обґрунтування висновків суду з викладених вище мотивів і обрати належний спосіб відновлення порушеного права (з дотриманням справедливого балансу між правами та інтересами сторін цієї справи).

Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Факультету перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба - задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року - змінити в його мотивувальній частині, з мотивів, викладених у цій постанові.

Абзаци 2 та 3 резолютивної частини рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року викласти в наступній редакції:

«Визнати протиправною бездіяльність Факультету перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 18.09.2023 року по 18.03.2024 року включно.

Зобов`язати Факультет перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки виплати всіх сум, що належали їй в день звільнення, за період з 18.09.2023 року по 18.03.2024 року включно в розмірі - 148030,53 грн. (сто сорок вісім тисяч тридцять гривень 53 копійки)».

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 16.12.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко