Справа № 300/5140/24
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2025-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/5140/24 пров. № А/857/438/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Запотічного І.І.,

суддів Глушка І.В., Довгої О.І.

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року (головуючий суддя Бобров Ю.О. ухвалене у м.Івано-Франківськ, час прийняття рішення та дату складення повного тексту не зазначено) у справі № 300/5140/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського апеляційного суду, Державної судової адміністрації України про стягнення суддівської винагороди та компенсації у зв`язку з порушенням строків виплати суддівської винагороди, -

встановив:

я28 червня 2024 року, ОСОБА_1 (даліпозивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Івано-Франківського апеляційного суду (далісуд, відповідач- 1), Державної судової адміністрації України (далі ДСА України, відповідач- 2), в якому просив стягнути з відповідачів 2006725,07 грн. суддівської винагороди за період з 19.07.2022 по 12.05.2023 шляхом безспірного списання з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя» з утриманням обов`язкових податків та зборів.

Ухвалою суду від 04.09.2024 прийнято до розгляду заяву позивача від 10.07.2024 та 11.07.2024 року про збільшення позовних вимог, а саме: позивач просив ще стягнути на його користь 125873,02 грн. компенсації у зв`язку з порушенням строків виплати суддівської винагороди.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з Івано-Франківського апеляційного суду на користь ОСОБА_1 2006725 (два мільйони шість тисяч сімсот двадцять п`ять) гривень 07 копійок суддівської винагороди за період з 19.07.2022 по 12.05.2023 шляхом безспірного списання з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя», з утриманням обов`язкових податків та зборів. Зобов`язано Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування коштів в сумі 2006725 (два мільйони шість тисяч сімсот двадцять п`ять) гривень 07 копійок для виплати суддівської винагороди судді Івано-Франківського апеляційного суду ОСОБА_1 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Державна судова адміністрація України подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що в даному випадку позивач в квітні 2022 року за власним бажанням вступив на військову службу. Судді є заброньованими на період мобілізації та на час воєнного стану. Законом України «Про судоустрій і статус суддів» не врегульовано питання призову суддів на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду та виплати суддівської винагороди. Натомість ці питання урегульовані Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 КЗпП України, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Зазначає, що спірні правовідносини не врегульовані спеціальним Законом. Однак, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» регулює схожі правовідносини за своєю суттю. Також, норма Закону України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», якою внесено зміни до частини третьої статті 119 КЗпП України є чинною, неконституційною не визнавалася та є законною. Просить врахувати, що на момент звернення позивача із адміністративним позовом до суду у червні 2024 року, карантин вже не діяв. За таких обставин, оскільки позивачем було заявлено позовні вимоги, які стосуються невиплати йому суддівської винагороди за період з 19.07.2022 по 12.05.2023 року, на нього розповсюджується тримісячний строк звернення до суду, визначений ст. 233 КЗпП України, який обчислюється з дня, коли дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. При цьому ДСА України зауважує, що застосування приписів статті 233 КЗпП України є недоречними, оскільки спір у межах даної справи не пов`язаний із звільненням позивача. Просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, та з наведених в ньому підстав просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд не в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є суддею Івано-Франківського апеляційного суду, який у період з 11.04.2022 по 15.05.2023 проходив військову службу за мобілізацією у Збройних Силах Украйни.

Так, наказом голови Івано-Франківського апеляційного суду від 11.04.2022 №83-ос ОСОБА_1 з 11.04.2022 увільнено від роботи у зв`язку із призовом на військову службу за мобілізацією на період дії воєнного стану, зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку, до звільнення із військової служби.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ, який набрав чинності з 19.07.2022 внесені зміни у ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, де слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

На виконання зазначеного закону, наказом голови Івано-Франківського апеляційного суду від 19.07.2022 №168-ОС внесені зміни до наказу від 11.04.2022 №83-ос і викладено його в редакції, якою слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

У зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 з військової служби, головою Івано-Франківського апеляційного суду винесено наказ №87-ос про допущення з 15.05.2023 ОСОБА_1 до роботи на посаді судді Івано-Франківського апеляційного суду.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.04.2024 у справі №300/1258/24 визнано протиправним та скасовано наказ голови Івано-Франківського апеляційного суду від 19.07.2022 №168-ОС «Про внесення змін в наказ про увільнення ОСОБА_1 від роботи у зв`язку із призовом на військову службу по мобілізації».

11.06.2024 позивач звернувся до Івано-Франківського апеляційного суду із заявою про нарахування та виплату йому суддівської винагороди за період з 19.07.2022 по 12.05.2023 та видачу довідки про розмір суддівської винагороди за вказаний період.

Івано-Франківський апеляційний суд листом від 25.06.2024 повідомив, що кошторисом на 2024 рік не передбачено коштів на виплату суддівської винагороди за 2022-2023 роки та надав довідку від 18.06.2024 №04-12/43-24, згідно якої розмір його суддівської винагороди за спірний період склав 2 006 725,07 грн..

Позивач, не погодившись з такими діями відповідача, звернувся до суду з даним позовом.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку, що зважаючи на те, що позивач не здійснював правосуддя внаслідок проходженням військової служби у Збройних Силах України, разом з тим виконує конституційний обов`язок із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, беручи до уваги конституційні гарантії незалежності суддів, пріоритетності норм Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів» над іншими нормами законодавства України, суд дійшов висновку, що позивачу підлягає виплата суддівської винагороди у повному обсязі. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 р. №2352-ІХ, яким у частині третій статті 119 Кодексу законів про працю України слова зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток замінено словами зберігаються місце роботи і посада набрав чинності 19.07.2022, тому виплата суддівської винагороди позивача має бути здійснюватися з цієї дати в розмірі 2006725,07 грн., що підтверджується довідкою Івано-Франківського апеляційного суду від 18.06.2024 №04-12/43-24. Дана сума підлягає стягненню на користь позивача з Івано-Франківського апеляційного суду. ДСА України є фактично виконавцем наказів голів судів і при нарахуванні та виплаті заробітної плати, зокрема, суддівської винагороди суддям, вона не є самостійним суб`єктом з прийняття рішень щодо виплати суддівської винагороди. Відтак, підстави щодо стягнення вказаної суддівської винагороди саме з ДСА України відсутні. Разом з тим, з метою повного захисту прав та інтересів позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати ДСА України здійснити фінансування коштів в сумі 2006725,07 грн. для їх виплати позивачу. Враховуючи те, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць, а заборгованість, як встановлено судом, позивачу не виплачена, суд вважає, що вимога про виплату компенсації втрати частини доходів через порушення строку виплати суддівської винагороди є передчасною. При цьому, суд зазначив, що відповідач може добровільно виплатити таку індексацію при виплаті суми заборгованості, а у разі відмови, позивач не позбавлений права звернутися до суду за її стягненням.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, не відповідають нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи з огляду на таке.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.

За приписами ст. 81 Закону № 1402-VIII особа, призначена на посаду судді указом Президента України, набуває повноважень судді із здійснення правосуддя, включаючи право на отримання доплат до посадового окладу, за умов зарахування у штат відповідного суду, складення присяги судді і проходження початкової підготовки у випадках та порядку, встановлених цим Законом. Датою набуття суддею повноважень із здійснення правосуддя визначається дата виконання останньої з цих умов.

Згідно ст. 119 Закону № 1402-VIII повноваження судді припиняються виключно з підстав, визначених частиною сьомою статті 126 Конституції України.

Частина 1 ст. 48 Закону № 1402-VIII встановлює, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 48 Закону № 1402-VIII незалежність судді забезпечується правовими гарантіями, перелік яких наведено у частині п`ятій статті 48 Закону № 1402-VIII, зокрема, належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону № 1402-VII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Керуючись ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів, а розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до частин 2 та 10 ст. 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції в контексті встановлених Законом № 1402-VIII гарантій, колегія суддів вважає за необхідне зауважити таке.

Законом № 1402-VIII передбачено, що за суддями, відрядженими на роботу до Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, Ради суддів України та до іншого суду зберігається суддівська винагорода (статті 54, 55, 102).

Разом з тим, Законом № 1402-VIII не урегульовано питання призову суддів на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду та виплати суддівської винагороди.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, строк дії якого неодноразово продовжувався та який діє до цього часу.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-ХІІ).

За визначенням, що міститься у ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно частин 2 - 4 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 40 Закону № 2232-ХІІ встановлено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

За приписами ч. 2 ст. 39 Закону № 2232-ХІІ громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».

Відповідно до частини четвертої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ) грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Отже, одночасна виплата грошового забезпечення військовослужбовцю та суддівської винагороди як судді містять ознаки подвійної оплати праці.

При цьому у такому разі постає питання конституційних гарантій рівності всіх перед Законом, адже за іншими військовослужбовцями, які не мають статусу судді, не зберігається заробітна плата.

Кодекс законів про працю України та Закон № 2232-ХІІ застосовуються до правовідносини щодо гарантій для працівників на час виконання державних обов`язків, стосовно яких в Законі № 1402-VIII відсутнє правове регулювання.

Позивач до прийняття на військову службу отримував суддівську винагороду відповідно до вимог статті 135 Закону № 1402-VIII.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України (зі змінами внесеними Законом № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022, далі - КЗпП України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (далі Закон № 2352-IX), який набрав чинності 19.07.2022, внесено зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, відповідно до яких у частині третій цієї статті слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Отже, з 19.07.2022 змінилося правове регулювання правовідносин у контексті нарахування середнього заробітку у період проходження військової служби, зокрема, за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд вже сформував висновки щодо питання виплати суддівської винагороди у період проходження суддею військової служби за призовом під час мобілізації за умови змін у редакції ч. 3 ст. 119 КЗпП України, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2025 у справі № 320/10955/23 та у постановах Верховного Суду від 17.04.2025 у справі № 340/655/23, від 24.04.2025 у справі № 420/8886/24.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, поступивши на військову службу, позивач не втратив статусу судді, його повноваження судді збереглися в силу норм частини сьомої статті 126 Конституції України та статті 119 Закону № 1402-VIII. Одночасно він набув статусу військовослужбовця. Будучи увільненим від виконання обов`язків зі здійснення правосуддя на період проходження військової служби, позивач у цей період не має права на отримання суддівської винагороди як винагороди за виконання професійного обов`язку судді. Він вступив у публічні правовідносини з державою щодо проходження військової служби на умовах, зокрема й щодо забезпечення (грошового, матеріального), які встановила держава для цього виду публічної служби. У зв`язку із цим припинення нарахування та виплати суддівської винагороди є правомірним.

Зокрема, у разі проходження суддею військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також в інших випадках, передбачених ч. 2 ст. 39 Закону № 2232-ХІІ, за ним зберігається місце роботи та посада на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення. У цей період на суддю поширюється статус військовослужбовця, визначений нормативно-правовими актами, зокрема, гарантії правового та соціального захисту військовослужбовців, а суддівська винагорода судді не виплачується.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зауважує, що виплата суддям суддівської винагороди у розмірі, встановленому законом, є важливою складовою конституційних гарантій незалежності суддів, проте у контексті спірних правовідносин невиплата позивачу як судді, який не здійснює правосуддя, а перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації на особливий період, не є порушенням таких гарантій, позаяк виплата позивачу суддівської винагороди та грошового забезпечення військовослужбовця буде свідчить про недотримання конституційних гарантій рівності всіх перед Законом через те, що за іншими військовослужбовцями, які не мають статусу судді, не зберігається заробітна плата.

Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України задовольнити.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року у справі № 300/5140/24 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до Івано-Франківського апеляційного суду, Державної судової адміністрації України про стягнення суддівської винагороди та компенсації у зв`язку з порушенням строків виплати суддівської винагороди, - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді І. В. Глушко
О. І. Довга