Справа № 120/13929/24
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 грудня 2025 р. Справа № 120/13929/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віятик Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови.

Позовні вимоги мотивовані протиправною, на думку позивача, постанови відповідача №9294/19/00/0704/-ДПС від 23.08.2024 про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, якою вирішено накласти на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штраф у розмірі 720 000,00 грн на підставі абзацу третього частини другої статті 256 КЗпП України.

Ухвалою судом відкрито провадження у справі за вказаним позовом та вирішено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

У встановлений судом строк до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов не визнає та просить відмовити у його задоволені в повному обсязі. Зокрема зазначає, що на адресу Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці надійшли матеріали фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 , а саме: Акт перевірки від 19.07.2024 №9294/19/00/0704/ НОМЕР_1 (далі Акт) ФОП ОСОБА_1 у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », за адресою: АДРЕСА_1 для прийняття рішення в межах повноважень за порушення законодавства про працю.

Відповідно до зазначеного Акту, посадовими особами ГУ ДПС у Тернопільській області під час проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 , виявлено факт використання праці неоформлених працівників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 без укладення трудового договору оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідач зауважує, що ФОП ОСОБА_1 вже було вчинене порушення щодо фактичного допуску працівників до роботи без оформлення трудового договору (контракту), яке зафіксовано в акті ГУ ДПС у Тернопільській області від 20.06.2024 та за результатами розгляду справи за цим актом Південно-Західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці застосовано попередження до ФОП ОСОБА_1 від 31.07.2024 №7747/19/00/0704/.

Під час аналізу інформації отриманої від ГУ ДПС у Тернопільській області, зокрема акта від 19 липня 2024 року №9294/19/00/0704/, посадовими особами ДПС виявлено повторно порушення Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 законодавства про працю в частині не оформлення трудових відносин з найманими працівниками, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Жодних документів, які б підтверджували належне працевлаштування вищезазначених осіб під час проведення перевірки працівниками ГУ ДПС у Тернопільській області, позивачем надано не було, та в Акті перевірки від 19.07.2024 посадовими особами встановлено порушення частини 4 статті 24 КзПП України, а саме: використання праці найманих працівників ФОП без укладення трудових договорів та не повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівників на роботу.

Відтак, відповідач вказує, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 допущені до роботи позивачем без належного оформлення трудових відносин, чим порушено вимоги частини 4 статті 24 КЗпП України.

З огляду на викладене відповідач вважає, що уповноваженою особою Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, керуючись статтею 265 Кодексу законів про працю України, статтею 53 Закону України «Про зайнятість населення», Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2013 № 509 (зі змінами), та на підставі абзацу третього частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України правомірно вирішено накласти на ФОП ОСОБА_1 , штраф у розмірі 720 000 грн.

14.11.2024 подано відповідь на відзив, в якій позивач вважає доводи відзиву безпідставними, надуманими та перекрученими фактами дійсних обставин. Усі заперечення, які висловлює відповідач, є виключно цитуванням норм законодавства, жодних конкретних відомостей і таких, що відповідають вимогам належності, допустимості та достатності, Держпраці не наводить, нічим не спростовує викладені позивачем факти та обставини, які виникли в спірній ситуації. По суті, відповідач трактує норми матеріального права виключно на свою користь.

Представник позивача зауважує, що посилання відповідача на відповідну судову практику Верховного Суду є безпідставними, оскільки правовий висновок викладений за інших фактичних та процесуальних обставин, що унеможливлює його застосування до спірних правовідносин.

У своїх запереченнях ФОП ОСОБА_1 під час фактичної перевірки акцентував увагу на відсутності трудових відносин, наголошуючи, що особи, які вказані в актах фактичної перевірки є партнерами, зокрема й в розрізі управління та організації роботи торгової точки. Тому позивач не міг усунути порушення, яке він не вчиняв, ні перший раз, де було винесено попередження, ані зараз, де винесено оспорювану постанову.

Представник позивача акцентує увагу, що ні матеріали фактичних перевірок (від 20.06.2024 № 7747/19/00/0704/, від 19.07.2024 № 9294/19/00/0704/), ані матеріали адміністративного провадження управління Держпраці, не містять об`єктивної інформації щодо виконання трудової функції відповідними особами, виконання робіт із відома позивача, за його дорученням та в його інтересах, а також отримання заробітної плати від ФОП ОСОБА_1

14.11.2024 позивачем подано заяву про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 15.11.2024 вказану заяву задоволено частково. Забезпечено адміністративний позов шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа постанови Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці №9294/19/00/0704/-ДПС від 23.08.2024 про стягнення штрафу у розмірі 720 000,00 грн з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №76372889 - до набрання законної сили судовим рішенням в цій адміністративній справі.

20.11.2024 відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, в яких звертає увагу, що відповідно до вимог Порядку № 509 Міжрегіональне управління виносить попередження або накладає штраф на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю. Вважає, що Міжрегіональним управлінням наведено достатні, обґрунтовані, законодавчі підстави прийняття оскаржуваної постанови, із доданими належними доказами.

25.11.2024 представником позивача подані додаткові пояснення, в яких просить суд врахувати викладені у всіх процесуальних заявах позивача обставини, ухвалити законне і справедливе судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 у повному обсязі.

06.02.2025 представником позивача подані додаткові пояснення щодо обставин справи. Зокрема зазначає, що оскільки, за укладеними позивачем договорами про спільну діяльність не здійснюється господарська діяльність щодо операцій з постачання товарів/послуг, які підлягають оподаткуванню ПДВ згідно з розділом V ПКУ, або щодо операцій з реалізації пального та спирту етилового, які підлягають оподаткуванню акцизним податком згідно з розділом VI ПКУ, то такі договори не підлягають обліку в органах ДПС України. Отже, в їхньому випадку такий обов`язок для платника податків ОСОБА_1 не передбачений законодавством, оскільки ФОП ОСОБА_1 не є платником податку на додану вартість та/або платником акцизного податку.

Крім того, представник зауважує, що відповідач не надав доказів того, що фізичні особи, які відображені в акті фактичної перевірки та в оскаржуваній постанові, здійснювали якусь трудову діяльність у магазині позивача. Проте, між ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 були укладені відповідні Договори про співпрацю, за умовами яких Сторони за цими Договорами зобов`язалися шляхом об`єднання фінансових активів і зусиль спільно діяти з приводу управління та організації роботи торгової точки за адресою: АДРЕСА_1 , 28-Ч, магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а саме: підтримувати позитивну репутацію магазину, аналізувати конкурентоспроможності, вносити пропозиції з підвищення продажів.

11.02.2025 відповідачем подано додаткові пояснення, в яких звертає увагу, що на час розгляду справи про накладення фінансових санкцій жодних документів, які б підтверджували належне працевлаштування вищезазначених осіб ФОП ОСОБА_1 надано не було. Вважає, що долучені документи, після завершення фактичної перевірки працівниками ГУ ДПС, свідчать про те, що позивачем були оформлені всі після перевірки з метою уникнення відповідальності за порушення вимог чинного законодавства про працю.

17.02.2025 від представника позивача надійшли додаткові пояснення, в яких зауважено, що позивачем до відповіді на відзив долучалися супровідні листи, описи вкладення та накладні Укрпошти, які підтверджують той факт, що платник податків (ФОП ОСОБА_1 ) на початку кожної із перевірок надсилав відповідні договори про спільну діяльністю на адресу податкових органів. Звертає увагу про відсутність трудових відносин між суб`єктами господарювання.

У додаткових поясненнях, які зареєстровані судом 28.05.2025, відповідач просить при розгляді даної справи взяти до уваги правовий висновок в аналогічних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду від 06 березня 2025 року № 260/4202/24.

17.06.2025 представником позивача подані додаткові пояснення, в яких вказує, що посилання представника відповідача на постанову Верховного Суду від 21.11.2024 у справі № 260/4202/24 є безпідставними, оскільки висновки, викладені у цій постанові, не є релевантними до правовідносин у цій справі. Висновок у справі № 260/4202/24 викладений за встановлення інших фактичних обставин справи, та стосується неприпустимості обміну персоналом (працівниками) між суб`єктами господарювання на підставі договорів про співробітництво.

23.07.2025 до суду надійшли додаткові пояснення, в яких представника позивача зазначає, що на момент укладення договорів про співпрацю всі сторони були фізичними особами-підприємцями, предметом договорів є об`єднання спільних зусиль з приводу управління магазином. Отже, відсутність належних та допустимих доказів порушення трудового законодавства позивачем виключає підстави для притягнення такої особи до відповідальності, встановленої частиною другою статті 265 КЗпП України.

У відповідних поясненнях представник просить врахувати правові висновки щодо застосування норми абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України, викладені у постановах Верховного Суду: від 05 жовтня 2020 року у справі № 560/407/19, від 04 жовтня 2023 року у справі № 440/2082/20, від 02 липня 2024 року у справі № 460/14056/21, від 19 березня 2025 року у справі № 240/23781/23, про те, що: відповідальність настає в разі, якщо особа виконує певні роботи чи здійснює окремі повноваження з відома, за дорученням та в інтересах, зокрема, фізичної особи-підприємця. При цьому, має бути встановлений факт використання фізичною особою-підприємцем найманої праці.

02.09.2025 представником позивача подано додаткові пояснення, в яких звертає увагу на таке:

щодо акта фактичної перевірки від 19.07.2024 № 9294/19/00/0704/, то прийняте за наслідками вказаної фактичної перевірки рішення, було предметом дослідження Вінницьким окружним адміністративним судом під час розгляду справи № 120/16476/24. Зокрема рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 20.03.2025, яке залишене без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.07.2025, адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області № від 16 серпня 2024 року. Таким чином, дії податкового органу під час проведення фактичної перевірки, за наслідками якої був складений акт фактичної перевірки від 19.07.2024 № 9294/19/00/0704/, та який слугував підставою для винесення оспорюваної постанови про накладення штрафу, є незаконними, а тому повністю спростовують висновки відповідача про вчинення позивачем порушень.

щодо акта від 20.06.2024 № 7747/19/00/0704/, то прийняте за наслідками вказаної фактичної перевірки рішення, було предметом дослідження Вінницьким окружним адміністративним судом під час розгляду справи №120/14252/24. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 23.04.2025 адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області від 17.07.2024 №. Відтак, дії податкового органу під час проведення фактичної перевірки, за наслідками якої був складений акт фактичної перевірки від 20.06.2024 № 7747/19/00/0704/, та який слугував підставою для винесення попередження, є незаконними.

Представник відповідача у додаткових поясненнях від 09.09.2025 вважає, що зазначене у поясненні позивачем не має жодного відношення до даної справи, так як оскаржувана постанова виносилась на підставі акта Головного управління ДПС у Тернопільській області від 19.07.2024№9294/19/00/0704/, який містить порушення вимог законодавства з питань праці, а саме не оформлення трудових відносин з найманими працівниками. Акт податкового органу може містити як порушення вимог податкового законодавства так і порушення законодавства про працю, тому застосування органом ДПС санкцій за результатами порушень податкового законодавства не має жодного відношення до застосування в Порядку № 509 штрафних санкцій за порушення законодавства про працю.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність з 2022 року, номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 003151675, та перебуває на обліку як платник податків в ГУ ДПС у Вінницькій області.

Видами діяльності позивача за КВЕД є: 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах (основний); 46.19 Діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту; 47.41 Роздрібна торгівля комп`ютерами, периферійним устаткуванням і програмним забезпечення спеціалізованих магазинах; 47.42 Роздрібна торгівля телекомунікаційним устаткуванням у спеціалізованих магазинах; 47.78 Роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах; 47.79 Роздрібна торгівля уживаними товарами в магазинах, тощо.

10.07.2024 від Головного управління ДПС у Тернопільській області (далі ГУ ДПС) на адресу Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці надійшли матеріали перевірки ФОП ОСОБА_1 , а саме: Акт перевірки щодо дотримання суб`єктами господарювання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв від 20.06.2024 №7747/19/00/0704/ (далі Акт) ФОП ОСОБА_1 , у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », за адресою: АДРЕСА_1 , для прийняття рішення в межах повноважень за порушення законодавства про працю.

Відповідно до зазначеного Акту, посадовими особами ГУ ДПС у Тернопільській області під час проведення перевірки ФОП ОСОБА_1 виявлено факт використання праці неоформлених працівників ОСОБА_2 , ОСОБА_5 без укладення трудового договору оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, що стало підставою для застосування попередження за порушення законодавства про працю, відповідальність за яке передбачено абзацом другим частини 2 статті 265 КЗпП України, у зв`язку з тим, що ФОП ОСОБА_1 , перебуває на ІІ групі спрощеної системи оподаткування.

За результатами розгляду справи за актом ГУ ДПС у Тернопільській області від 20.06.2024 № №7747/19/00/0704/ Південно-Західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці було застосовано попередження до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 від 31.07.2024 №7747/19/00/0704/ - ТД/ДПС.

Крім того, 19 липня 2024 року працівниками ГУ ДПС у Тернопільській області проведено фактичну перевірку магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_2 , в тому числі з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

За наслідками проведення указаної перевірки працівники ГУ ДПС у Тернопільській області складено акт фактичної перевірки від 19 липня 2024 року № 9294/19/00/0704/7.

На підставі вказаного акту фактичної перевірки ГУ ДПС у Вінницькій області прийнято податкові повідомлення-рішення від 16 серпня 2024 року № , № про застосування відносно ФОП ОСОБА_1 штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у сумі 1 731 972,00 грн і 2 040,00 грн, відповідно.

06.08.2024 від Головного управління ДПС у Тернопільській області на адресу Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці надійшли матеріали фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 , а саме: Акт перевірки від 19.07.2024 №9294/19/00/0704/ НОМЕР_1 (далі Акт) ФОП ОСОБА_1 у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », за адресою: АДРЕСА_1 , для прийняття рішення в межах повноважень за порушення законодавства про працю.

Відповідно до зазначеного Акту, посадовими особами ГУ ДПС у Тернопільській області під час проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 , виявлено факт використання праці неоформлених працівників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 без укладення трудового договору оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідач вказує, що ФОП ОСОБА_1 вже було вчинене порушення щодо фактичного допуску працівників до роботи без оформлення трудового договору (контракту), яке зафіксовано в акті ГУ ДПС у Тернопільській області від 20.06.2024 та за результатами розгляду справи за цим актом Південно-Західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці застосовано попередження до ФОП ОСОБА_1 від 31.07.2024 №7747/19/00/0704/.

23.08.2024 Управлінням Держпраці на підставі акта перевірки Головного управління ДПС у Тернопільській області від 19.07.2024 №9294/19/00/0704/ прийнято постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №9294/19/00/0704/-ДПС, якою на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України вирішено накласти на ФОП ОСОБА_1 штраф у розмірі 720 000,00 грн.

Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом. Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Порядок проведення фактичної перевірки регламентовано статтею 80 Податкового кодексу України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - ПК України) та відповідно до такої фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та, зокрема, у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації.

Під час проведення фактичної перевірки в частині дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), в тому числі тим, яким установлено випробування, перевіряється наявність належного оформлення трудових відносин, з`ясовуються питання щодо ведення обліку роботи, виконаної працівником, обліку витрат на оплату праці, відомості про оплату праці працівника. Для з`ясування факту належного оформлення трудових відносин з працівником, який здійснює трудову діяльність, можуть використовуватися документи, що посвідчують особу, або інші документи, які дають змогу її ідентифікувати (посадове посвідчення, посвідчення водія, санітарна книжка тощо) (пункт 80.6 статті 80 ПК України).

Відповідно до пункту 86.1 статті 86 ПК України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт.

Акт (довідка), складений за результатами перевірки та підписаний посадовими особами, які проводили перевірку, або особами, уповноваженими на це у встановленому порядку, у строки, визначені цим Кодексом, надається платнику податків або його законному представнику, який зобов`язаний його підписати.

Акт перевірки - документ, який складається у передбачених цим Кодексом випадках, підтверджує факт проведення перевірки та відображає її результати.

Згідно з пунктом 86.5 статті 86 ПК України акт (довідка) про результати фактичних перевірок, визначених статтею 80 цього Кодексу, складається у двох примірниках, підписується посадовими особами контролюючих органів, які проводили перевірку, реєструється не пізніше наступного робочого дня після закінчення перевірки. Акт (довідка) про результати зазначених перевірок підписується особою, яка здійснювала розрахункові операції, платником податків та його законними представниками (у разі наявності).

Відповідно до підпункту 20.1.47 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право отримувати пояснення від роботодавців та/або їх працівників, та/або осіб, праця яких використовується без документального оформлення, під час проведення перевірок з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), дотримання податковим агентом податкового законодавства щодо оподаткування виплаченої (нарахованої) найманим особам (у тому числі без документального оформлення) заробітної плати, у тому числі внаслідок неукладення платником податків трудових договорів з найманими особами згідно із законом.

Відповідно до частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - КЗпП України) юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.

Штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 статті 259 КЗпП України встановлено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509 затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (далі - Порядок № 509), у пункті 1 та 2 якого визначено механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною 2 статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами 2-7 статті 53 Закону України «Про зайнятість населення».

Штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту) (далі - уповноважені посадові особи).

Штрафи накладаються на підставі, зокрема, акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Таким чином, акт перевірки територіального органу ДПС, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю, є самостійною підставою для накладення штрафу відповідно до статті 265 КЗпП України.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 28 січня 2021 року у справі № 380/1116/20, від 21 квітня 2021 року у справі № 260/586/20.

Щодо факту порушення вимог частини 4 статті 24 КЗпП України ФОП ОСОБА_1 , суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Нормами статті 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до частини 2 статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до частин першої, другої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Згідно із частинами першою-четвертою статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим:

1) при організованому наборі працівників;

2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я;

3) при укладенні контракту;

4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі;

5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу);

6) при укладенні трудового договору з фізичною особою;

6-1) при укладенні трудового договору про дистанційну роботу або про надомну роботу;

6-2) при укладенні трудового договору з нефіксованим робочим часом;

7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи.

При укладенні трудового договору громадянин, який вперше приймається на роботу, має право подати вимогу про оформлення трудової книжки.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Правовий аналіз вищезазначених законодавчих норм дозволяє суду дійти висновку, що трудовий договір чинне законодавство визначає як домовленість між працівником і власником про умови виконання роботи, оскільки працівники самі не організовують роботу і виконують таку не на власний ризик та розсуд, а підпорядковуються відповідним посадовим особам.

Відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 50 Закону України від 05 липня 2012 року № 5067-VI «Про зайнятість населення» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.

Абзацом першим постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» установлено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою (крім повідомлення про прийняття на роботу члена виконавчого органу господарського товариства, керівника підприємства, установи, організації) та/або резидентом Дія Сіті до територіальних органів Державної податкової служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором та/або до початку виконання робіт (надання послуг) гіг-спеціалістом резидента Дія Сіті засобами електронного зв`язку з використанням електронного підпису відповідальних осіб, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу.

Аналіз наведених норм КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16 червня 2020 року у справі № 815/5427/17, від 04 липня 2018 року у справі № 820/1432/17, від 13 червня 2019 року у справі № 815/954/18, у справі № 1840/2507/18, у справі № 824/896/18-а, від 03 березня 2020 року у справі № 1540/3913/18, від 27 червня 2024 року у справі №380/761/20, від 17 вересня 2024 року у справі № 460/13803/21.

Водночас працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Вчинення фізичною особою-підприємцем, яка використовує найману працю, фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) є порушенням законодавства про працю та має наслідком застосування до такої особи відповідальності у вигляді штрафу відповідно до абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України.

Так, згідно з частиною 2 статті 265 Кодексу законів про працю України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження;

вчинення порушення, передбаченого абзацом другим цієї частини, повторно протягом двох років з дня виявлення порушення - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.

Верховний Суд у постанові від 05.10.2020 у справі №560/407/19 вказав, що відповідальність настає в разі, якщо особа виконує певні роботи чи здійснює окремі повноваження з відома, за дорученням та в інтересах, зокрема, фізичної особи-підприємця. При цьому, має бути встановлений факт використання фізичною особою-підприємцем найманої праці.

Факт допуску особи до роботи без оформлення трудового договору повинен бути підтверджений достатнім обсягом доказів, що характеризують відносини особи та суб`єкта господарювання, який його наймає, як трудові, від таких осіб повинно бути відібрано пояснення.

У акті, складеному за наслідками перевірки, повинні фіксуватись лише ті порушення, які достеменно підтверджені доказами (документами, поясненнями тощо) у обсязі, що дозволяє беззаперечно стверджувати про виявлені факти. При цьому, такі докази не мають носити суперечливий характер, допускати неоднозначне тлумачення.

Важливість відображення (фіксації) у акті, складеному за наслідками проведеної уповноваженим органом перевірки, достовірної і повної інформації обумовлено тим, що такий документ є підставою для застосування фінансових санкцій та становить основну частину доказової бази при розгляді справи про накладення штрафу.

Отже, контролюючий орган, під час здійснення фактичної перевірки в межах наданої компетенції, повинен був перевірити і з`ясувати усі обставини, які охоплювались предметом перевірки, зокрема, в частині факту допуску працівників до роботи без оформлення трудового договору (контракту), а також підтвердити такі належними та допустимими доказами.

Відповідно до частини першої статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно положень статті 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність зазначених вище доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок цих доказів у їх сукупності, суд приходить висновку, що відповідач не надав доказів на підтвердження наявності фактичних трудових відносин між позивачем та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , посадовими особами відповідача не встановлено і не доведено, що зазначені особи на постійній основі виконували роботу (трудові функції) з продажу товарів у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », за адресою: АДРЕСА_1 , 28-Ч, який належить позивачеві, приймали готівкові кошти від споживачів або систематично виконували будь-які інші трудові функції для позивача, які могли б свідчити про наявність трудових відносин між ними та отримання за це грошової винагороди.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень має подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Як зазначено в акті фактичної перевірки від 19.07.2024 №9294/19/00/0704/ НОМЕР_1 , на підставі якого в подальшому винесено оскаржувану постанову про накладення штрафу, між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не укладено на момент проведення фактичної перевірки трудової угоди.

Як слідує із досліджених судом заперечень на акт перевірки від 19.07.2024, виявлені неоформлені працівники, які зафіксовані під час проведення перевірки посадовими особами ДПС, не є найманими працівниками, з ними укладено відповідні договори про співпрацю, які надані під час перевірки.

Так, відповідно до долучених до матеріалів справи копій Виписок з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з 01.05.2024, 09.08.2019 та 07.05.2024 відповідно зареєстровані як фізична особа-підприємець, основний вид економічної діяльності 47.19 інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах.

Крім того, до матеріалів справи позивачем долучено Договори про співпрацю від 16.05.2024, що укладені між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 , відповідно до умов якого сторони за цими Договорами зобов`язалися шляхом об`єднання фінансових активів і зусиль спільно діяти з приводу управління та організації роботи торгової точки за адресою: АДРЕСА_1 , магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а саме: підтримувати позитивну репутацію магазину, аналізувати конкурентоспроможності, вносити пропозиції з підвищення продажів.

Так, відповідно до статті 1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Отже, фізична особа-підприємець має право здійснювати підприємницьку діяльність самостійно, шляхом створення юридичних осіб, із залученням найманої праці та спільно з іншими особами на підставі відповідних угод.

Суд зауважує, що факт перебування ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 у магазині позивача під час проведення фактичної перевірки не може бути самодостатньою підставою на підтвердження трудового характеру правовідносин між ними та позивачем, а є наслідком реалізації договору про співпрацю фізичних осіб-підприємців.

Відповідачем не доведено, з огляду на які обставини можна було б зробити беззаперечний висновок про наявність трудових правовідносин між позивачем та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Факт їх фізичної присутності у момент проведення фактичної перевірки у сукупності з іншими обставинами суд оцінює критично, оскільки його недостатньо для висновку про роботу цих осіб без оформлення трудового договору у ФОП ОСОБА_1 .

В матеріалах акту фактичної перевірки відсутні обставини та докази, які могли б підтверджувати, яку саме роботу, на якій посаді, в межах якого трудового розпорядку та за яких умов оплати праці виконували зазначені особи. Відповідно, відсутні підстави для висновку про наявність між позивачем та цими особами правовідносин, що мають ознаки трудових.

З урахуванням фактичних обставин цієї справи, суд звертає увагу, що складений податковим органом акт за результатами перевірки ФОП ОСОБА_1 не містить належних, допустимих і достовірних доказів, які б беззаперечно підтверджували факт виконання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 трудових функцій на користь позивача.

Крім того, однією з ключових, законодавчо визначених цілей здійснення заходів перевірки суб`єктів господарювання на дотримання вимог щодо офіційного оформлення працівників (окрім безпосереднього захисту їх прав), є здійснення вказаними працівниками належних відрахувань у визначені державні фонди з отриманої заробітної плати.

З аналізу матеріалів справи вбачається, що ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 (яких податковий орган самостійно визначив працівниками позивача) мають статус фізичної особи-підприємця, що передбачає сплату ними, зокрема, єдиного внеску, внаслідок чого вищезазначена мета по утриманню належних відрахувань досягається.

Посилання відповідача лише на фізичну присутність цих осіб під час перевірки не дають підстав для обґрунтованого висновку про наявність між ними та позивачем трудових правовідносин. Відповідач не зафіксував факту виконання робіт, не відібрав у вказаних осіб пояснення, не зафіксував процес інспекційного відвідування засобами аудіо-, фото- чи відеотехніки, а також не надав доказів щодо характеру виконуваних цими особами дій та обставин, необхідних для ідентифікації правовідносин як трудових. Таким чином, суб`єкт владних повноважень не виконав свого обов`язку щодо підтвердження викладених в акті тверджень належними доказами.

Вищевказані висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 березня 2025 року у справі № 240/23781/23.

Суд вважає необґрунтованими посилання відповідача на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 06 березня 2025 року у справі № 260/4202/24, оскільки правовідносини у цій справі та справі № 260/4202/24 не є аналогічними.

Висновок у справі № 260/4202/24 викладений за встановлення інших фактичних обставин справи, та стосується неприпустимості обміну персоналом (працівниками) між суб`єктами господарювання на підставі договорів про співробітництво, у справі № 260/4202/24 встановлено залучення працівників однієї сторони до виконання роботи на користь іншої сторони. Натомість, у цій справі, договори про співпрацю не передбачають обміну персоналом.

Крім того, у справі № 260/4202/24 встановлено, що «в акті фактичної перевірки від 29 березня 2024 року №3942/0716/14/РРО/ НОМЕР_1 , до якого долучено пояснення, чеки з бази даних СОР РРО, фотофіксація порушень, акт відмови від підпису направлень, акт відмови від підпису матеріалів перевірки Х-звітів РРО, встановлено факт реалізації ОСОБА_2 5 банок пива (при цьому право на роздрібну торгівлю пивом має тільки ФОП ОСОБА_1 )».

Натомість, у матеріалах справи, що розглядається, відсутні докази здійснення трудової функції особами, які перебували у приміщенні магазину позивача під час фактичної перевірки.

Верховний Суд у справі № 260/4202/24 наголосив: «Ключовим фактором є фактичний характер співпраці. Систематичне виконання особою трудових функцій в інтересах іншого підприємця, без укладення трудового договору, кваліфікується як приховані трудові відносини, що є порушенням трудового законодавства. Факт здійснення розрахункових операцій або продажу товарів особою, яка не має офіційного працевлаштування, за відсутності переконливих доказів протилежного, може слугувати вагомим, але не вичерпним доказом таких відносин. Вирішальним у спорах є встановлення реальних обставин співпраці, а не лише формальне тлумачення договірних положень».

Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку, що без доведення цих обставин належними доказами, посилання в акті фактичної перевірки лише на сам факт присутності цих осіб під час проведення перевірки є недостатнім для висновку про їх працевлаштування позивачем без оформлення трудового договору.

Тому, відсутність належних та допустимих доказів порушення трудового законодавства позивачем виключає підстави для притягнення його до відповідальності на підставі абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України.

При цьому, суд не бере до уваги твердження позивача стосовно протиправності дій посадової особи Управління Держпраці щодо накладення на нього штрафу виключно на підставі акту перевірки територіального органу ДПС без здійснення заходу державного нагляду (контролю) спростовуються висновками Верховного Суду щодо застосування норм права, згідно з якими акти перевірок ДПС є самостійними підставами для прийняття постанови про застосування штрафу органами Держпраці (постанови від 21 квітня 2021 року у справі № 260/586/20, від 28 січня 2021 року у справі № 380/1116/20 та від 17 квітня 2024 року у справі № 560/3981/23) й у разі виявлення податковим органом фактів порушення вимог законодавства про працю та фіксації їх у складеному цим органом акті перевірки, надання його Держпраці в порядку взаємодії цих органів для виконання покладених на них завдань, Держпраці відповідно до закону, наділена повноваженнями притягати до відповідальності суб`єктів таких правопорушень, зокрема накладати штрафи у розмірі та в порядку, визначеному законодавством. Ці повноваження напряму визначені у нормах статті 265 Кодексу законів про працю України (постанова від 17 квітня 2024 року у справі № 560/3981/23).

За встановлених обставин, висновки відповідача не відповідають критерію доведення «поза розумними сумнівом», яким повинен керуватись суд при оцінці доказів, про що зазначив у своєму рішенні Європейський суд з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України», практику якого згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосовувати судами як джерела права.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд дійшов висновку, що оскільки на час розгляду справи не надано доказів, які б підтверджували перебування ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в трудових відносинах з позивачем, на час проведення Головним управлінням ДПС у Тернопільській області перевірки, відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами проведення між ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_1 , спільної господарської діяльності, виходячи з того, що одним із завдань здійснення заходів державного нагляду (контролю) є саме виявлення порушень законодавства, а тому покликання контролюючого органу на імовірні порушення вимог законодавства без підтвердження належними та допустимими доказами, не може підтверджувати такі порушення автоматично. Таким чином, оцінка досліджених судом доказів дає підстави для висновку, що під час прийняття оскаржуваної постанови уповноваженими особами відповідача не було об`єктивно встановлено всіх обставин в частині оформлення трудових відносин.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 23.08.2024 № 9294/19/00/0704//ДПС не відповідає встановленим статтею 2 КАС України критеріям обґрунтованості та безсторонності (неупередженості), а тому є протиправною та підлягає скасуванню.

Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість основних доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та дій і докази, надані стороною позивача, суд приходить до переконання, що адміністративний позов належить задовольнити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У зв`язку із задоволенням позову, відповідно до ст. 139 КАС України понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 5760,00 грн. підлягають відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про накладення штрафу на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 23.08.2024 № 9294/19/00/0704//ДПС у розмірі 720 000,00 грн.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 5 760,00 грн (п`ять тисяч сімсот шістдесят гривень 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 )

Відповідач: Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці (вул. Франка, 4, м. Івано-Франківськ, 76018)

Суддя Віятик Наталія Володимирівна