Справа № 380/14322/25
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2025-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/14322/25 пров. № А/857/39117/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Заверухи О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Гепфель А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року щодо вирішення клопотання про залишення позову без розгляду та закриття провадження (суддя Кухар Н.А., м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державна інспекція архітектури та містобудування України про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у липні 2025 року звернулася до суду з адміністративним позовом до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, в якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства розвитку громад та територій (поточна назва Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, код в ), оформлене листом від 11.10.2022 року за №7/14.9/10586-22 щодо погодження (призначення) проведення перевірки на об`єкті будівництва за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду - відмовлено. Закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, за участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державної інспекції архітектури та містобудування України, про визнання протиправним та скасування рішення.

Не погодившись з ухваленим судовим рішення, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що оскаржує розпорядче рішення Мінрегіону, офрмлене у формі листа від 11.10.2022 №7/14.9/10586-22, що прямо витікає зі змісту постанови Верховного Суду від 28.04.2025 у справі 380/19138/22. Вказує, що оскільки такий лист є розпорядчим рішенням індивідуального характеру, тому безумовно породжує для ОСОБА_1 негативні правові наслідки.

Відповідач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити таку без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що позивач оскаржує лист від 11.10.2022 № 7/14.9/10586-22 Мінрегіону, яким повідомлено про те, що Мінрегіону вважає за можливе погодитись із пропозицією ДІАМ щодо проведення позапланової перевірки в межах заходів державного архітектурно-будівельного контролю об`єкта будівництва, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі цього листа Державна інспекція архітектури та містобудування України прийняла наказ від 27.10.2022 № 206 «Про проведення позапланової перевірки», яким було вирішено провести позапланову перевірку на об`єкті будівництва: Будівництво житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на предмет дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт (замовник будівництва: ОСОБА_1 ).

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19- рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією та законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетятка та Шереметьєв проти України»).

ЄСПЛ у пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» констатував, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення від 28.05.1985 у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).

Частиною першою статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пунктів 1, 2, 7 частини першої статті 4 КАС:

1) адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;

2) публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

7) суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але й їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір, тобто по відношенню до особи, яка звернулася до суду. Прийняте суб`єктом владних повноважень при виконанні управлінських функцій рішення, вчинені дії або бездіяльність повинні безпосередньо стосуватися правового статусу (прав, законних інтересів, свобод, обов`язків) цієї особи.

Як підсумок, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (такі ж висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17 (пункт 5.7), від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 28-30), від 18 вересня 2018 року у справі № 823/218/17 (пункти 24, 25), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (пункти 4.8-4.10), від 02 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а, від 18 грудня 2019 року у справі № 826/2323/17 (пункти 18, 19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15 (пункт 72), від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21, пункт 28).

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес».

Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та / або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

У цій справі позивач оскаржує лист від 11.10.2022 № 7/14.9/10586-22 Мінрегіону, яким повідомлено про те, що Мінрегіону вважає за можливе погодитись із пропозицією ДІАМ щодо проведення позапланової перевірки в межах заходів державного архітектурно-будівельного контролю об`єкта будівництва, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі цього листа Державна інспекція архітектури та містобудування України прийняла наказ від 27.10.2022 № 206 «Про проведення позапланової перевірки», яким було вирішено провести позапланову перевірку на об`єкті будівництва: Будівництво житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на предмет дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт (замовник будівництва: ОСОБА_1 ).

В провадженні Львівського окружного адміністративного суду перебуває справа №380/19138/22 за позовом ОСОБА_1 до Державної інспекції архітектури та містобудування України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Міністерство розвитку громад та територій України (до перейменування - Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України (Мінінфраструктури)) про визнання протиправними дій та рішення ДІАМ щодо призначення та проведення перевірки на об`єкті Будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 ; визнання протиправним і скасування припису про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів та правил від 22.11.2022, складений Державною інспекцією архітектури та містобудування відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 ; визнання протиправною постанову № 20/02-19 по справі про адміністративне правопорушення від 01.12.2022 за частиною шостою статті 96 КУпАП, складену ДІАМ відносно позивачки; визнання протиправним і скасування наказу відповідача № 206 від 27.10.2022 Про проведення позапланової перевірки за адресою АДРЕСА_1 , замовник будівництва ОСОБА_1 , АДРЕСА_4 .

Постановою Верховного Суду від 28.04.2025 у вказаній справі надано правову оцінку оскаржуваного листа Мінрегіону від 11.10.2022 №7/14.9/10586-22 як такого, що відповідає критеріям рішення, прийнятого уповноваженим органом, в якості управлінського рішення з основної діяльності.

Зокрема Верховний Суд вказав:

«За такого правового регулювання та змісту пункту 2 Постанови № 303, Типової інструкції № 55, Інструкції № 61 та Положення № 460, колегія суддів доходить висновку, що лист від 11.10.2022 був розцінений відповідачем як рішення центрального органу виконавчої влади в розумінні пункту 2 Постанови № 303, на підставі якого може бути проведена перевірка.

Відповідно цей лист, судам попередніх інстанцій необхідно було оцінювати за змістом щодо підстав правомірності проведення перевірки та превалювання змісту над назвою.

Отже, в контексті вимог частини другої статті 2 КАС України, пункту 2 Постанови №303, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач в порядку та у спосіб, визначених законом, звернувся до центрального органу виконавчої влади, та на його переконання отримав відповідне рішення, оформлене листом від 11.10.2022 №7/14.9/10586-22, та з урахуванням цього рішення провів перевірку.

Водночас суди першої та апеляційної інстанцій, обмежилися лише оцінкою листа Мінрегіону від 11.10.2022 № 7/14.9/10586-22 крізь призму його назви, без оцінки змісту та за необхідності оцінки встановлених порушень законодавства у сфері містобудівної діяльності, встановлених перевіркою.»

Тобто, Верховний Суд вказав, що для правильного вирішення справи №380/19138/22 суду необхідно оцінити зміст вказаного листа щодо підстав правомірності проведення перевірки.

Відтак, оскаржуване рішення, а саме лист від 11.10.2022 року за №7/14.9/10586-22, буде оцінене судом у межах розгляду справи №380/19138/22, предметом якої є оскарження рішень щодо призначення та проведення перевірки, про що зазначив Верховний Суд у вищевказаній постанові.

Наведені обставини унеможливлюють розглядати вказаний лист як самостійний предмет оскарження, оскільки він входить до предмета доказування у справі №380/19138/22 та буде оцінений в межах вказаної справи.

Апеляційний суд резюмує, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що провадження у цій справі слід закрити.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду не вбачається.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року щодо вирішення клопотання про залишення позову без розгляду та закриття провадження в справі №380/14322/25 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
О. Б. Заверуха
Повне судове рішення складено 17.12.25