Справа № 320/26420/24
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2025-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Файдюка В.В., секретар судового засідання Заліська Є.Я., за участі представника позивача в режимі відеоконференції Будової Н.М., представника відповідача Пилявського Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправним та скасування розпорядження,

В С Т А Н О В И В :

Рух справи.

08.06.2024 ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Апарату Верховної Ради України, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України № 219-к від 05.02.2024 про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу організаційного публічних закупівель управління справами Апарату Верховної Ради України з 05.02.2024 згідно ч. 9 ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»;

- поновити її на посаді головного спеціаліста відділу організаційного публічних закупівель управління справами Апарату Верховної Ради України з 05.02.2024;

- стягнути з Апарату Верховної Ради України на її користь середній заробіток на час вимушеного прогулу з 05.02.2024 по день винесення судом рішення по даній справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період перебування на лікарняному, розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України позивачку було звільнено з займаної посади згідно з ч. 9 статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», яке вона вважає протиправним, оскільки не порушувала норми законодавства з приводу строків подачі щорічної декларації за 2022 рік, оскільки на роботи працевлаштувалась у 2023 році.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20.08.2025 позовні вимоги задоволено: визнано протиправним та скасовано розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України від 05.02.2024р. № 219-к; поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу організації публічних закупівель Управління справами Апарату Верховної Ради України з 06.02.2024р., стягнуто з Апарату Верховної Ради України середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 274469,92 грн. із утриманням із цієї суми загальнообов`язкових податків та зборів та допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивачки на посаді та щодо стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць.

Приймаючи вказане рішення суд першої інстанції зробив висновок, що відповідачем не доведено належними доказами правомірність спірного наказу щодо звільнення позивачки з посади, щодо решти вимог, то через похідність їх від основної позовної вимоги, також є обгрунтованими.

Відповідач подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції та просить його скасувати як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аналогічні позиції відповідача у суді першої інстанції, зокрема зазначено, що особи, призначені відповідно до абзацу першого ч. 5 статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (без конкурсного відбору), підлягають звільненню із займаної посади протягом трьох робочих днів з дня виникнення будь-якої з таких обставин, зокрема: неподання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої статтею 45 Закону України «Про запобігання корупції», відповідно до пункту 2-7 розділу XIII «Прикінцеві положення» Закону України «Про запобігання корупції», тобто не пізніше 31 січня 2024 року (якщо таку декларацію не подано раніше). Тобто, законодавцем встановлено граничний строк подачі декларації - 31 січня 2024 року та правові наслідки, у разі неподання її у визначений строк - звільнення з посади.

Отже, зазначає апелянт, 01.02.2024 року Відділом з питань запобігання корупції Апарату Верховної Ради України здійснено перевірку та встановлено факт неподання позивачем щорічної декларації за 2022 рік у встановлений термін як суб`єктом декларування, яка призначена відповідно до абзацу першого ч. 5 статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Тобто, позивачем-декларантом не виконано вимоги Закону і через власну недбалість пропущено строк подачі щорічної декларації, що має наслідком звільнення з посади відповідно до ч. 9 статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Крім того, апелянт вважає, що обґрунтування позовних вимог не містить аргументації щодо незаконності дій Апарату Верховної Ради України, а ґрунтується на незгоді позивача з необхідністю виконання вимог законодавства, на думку відповідача, свідчить про відсутність факту порушення ним прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів особи, яка звернулась за їх судовим захистом, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2025 відкрите апеляційне провадження та витребувано справу зі суду першої інстанції.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2025 справу призначено до слухання у відкрите судове засідання на 10.12.2025.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Слухання справи з поважних причин продовжувалось.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Обставини справи.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивачка відповідно до частин п`ятої, сьомої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», статей 33, 34, 35 Закону України «Про державну службу», пункту 2 статті 23 Кодексу законів про працю України, розпорядженням Апарату Верховної Ради України від 17 березня 2023 року № 552-к була призначена з 20 березня 2023 року на посаду головного спеціаліста відділу організації публічних закупівель Управління справами Апарату Верховної Ради України до дня визначення переможця конкурсу на цю посаду відповідно до законодавства, але на строк не більше 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану із встановленням випробування строком шість місяців.

01.02.2024 року Відділом з питань запобігання корупції Апарату Верховної Ради України здійснено перевірку та встановлено факт неподання щорічних декларацій за 2022 рік суб`єктами декларування, які призначені відповідно до абзацу першого частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», у тому числі, позивачка та складено доповідну записку №24/03-2024/23732 від 01.02.2024 на ім`я керівника Апарату Верховної Ради України.

Розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України від 05 лютого 2024 року № 219-к звільнено позивачку як головного спеціаліста відділу організації публічних закупівель Управління справами Апарату Верховної Ради України, з посади 05 лютого 2024 року згідно з частиною дев`ятою статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Підстава звільнення, що вказана у спірному розпорядженні зазначена - доповідна записка заступника керівника Відділу з питань запобігання корупції О.Креуш від 01.02.2024 №24/03-2024/23732.

Вищенаведені обставини підтверджені належними, достатніми та допустимим доказами, і не є спірними.

Нормативно-правове обґрунтування.

Частиною другою статті 3 Конституції України встановлено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави

Згідно зі статтею 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 24 Конституції України визначається, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, визначено Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон України «Про державну службу», у редакції, яка діяла на момент видання оскаржуваного наказу про звільнення).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до статті 87 цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Частиною першою статті 34 Закону України «Про державну службу» визначено, що призначення на посаду державного службовця здійснюється безстроково, крім випадків, визначених цим та іншими законами України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 запроваджено воєнний стан в Україні, яким триває наразі.

Відповідно до абзацу першого частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» передбачено, що у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад.

Частиною сьомою статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що особи, призначені у період дії воєнного стану на політичні посади, а також відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, посади керівників комунальних підприємств, установ, організацій, подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбачену Законом України "Про запобігання корупції", документ про підтвердження рівня володіння державною мовою відповідно до Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної" протягом трьох місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану, у разі якщо такі документи не були подані ними раніше.

Поряд з цим, відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про державну службу» на державних службовців поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції».

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про державну службу» державний службовець зобов`язаний, зокрема: дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; додержуватися вимог законодавства у сфері запобігання і протидії корупції.

Відповідно до пункту «в» частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року № 1700-VІІ суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є, зокрема, особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, а саме державні службовці, посадові особи місцевого самоврядування.

Статтею 45 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а», «в»-«ґ» пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Водночас, відповідно до пункту 3 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану.

12 жовтня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України про визначення порядку подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в умовах воєнного стану» від 20 вересня 2023 року № 3384-ІХ.

Вказаним Законом внесено зміни у розділ XIII «Прикінцеві положення» Закону України «Про запобігання корупції», відповідно до яких, пункт 2-7 викладений у такій редакції: «Установити, що особи, які у 2022-2023 роках не подали декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відповідно до статті 45 цього Закону, і кінцевий строк для подання яких настав до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України про визначення порядку подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в умовах воєнного стану», подають такі декларації не пізніше 31 січня 2024 року. Суб`єкти декларування, зазначені у частинах сьомій - чотирнадцятій статті 45 цього Закону, подають відповідні декларації у строки, встановлені частинами сьомою - чотирнадцятою статті 45 цього Закону, якщо відповідні декларації не було подано раніше.

Особи, призначені відповідно до абзацу першого частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (без конкурсного відбору), підлягають звільненню із займаної посади протягом трьох робочих днів з дня виникнення будь-якої з таких обставин, зокрема: неподання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої статтею 45 Закону України «Про запобігання корупції», відповідно до пункту 2-7 розділу XIII «Прикінцеві положення» Закону України «Про запобігання корупції», тобто не пізніше 31 січня 2024 року (якщо таку декларацію не подано раніше).

Відповідно до статті 1 КЗпП України вказаний кодекс регулює відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 3 КЗпП України передбачено, що законодавством про працю, яке відповідно до статті 4 КЗпП України складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього, регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі також - Порядок№ 100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

При цьому, згідно з пунктом 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Висновки суду апеляційної інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Таким чином, із системного аналізу вказаних норм слід зробити висновок, що законодавцем було встановлено граничний термін, до 31 січня 2024 року, для подачі декларацій особами, які у 2021-2022 роках їх не подали, та правові наслідки - у разі неподання їх у визначений строк або подання декларацій після його завершення, для осіб які призначались на посади державної служби без конкурсу, які не подавали декларації перед вступом на посаду та не проходили відповідних перевірок, звільнення з посади.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивачка не прцювала у відповідача протягом 2021-2022 роки.

Згідно розпорядженням Апарату Верховної Ради України від 17.03.2023 року № 552-к позивачка була призначена на посаду головного спеціаліста відділу організації публічних закупівель Управління справами Апарату Верховної Ради України з 20.03.2023 року і при прийнятті на роботу подала декларацію як особа яка приймається на державну службу.

Отже, позивачка на виконання вимог вищевказаного Закону подала 30.01.2024 о 22год31хв. подала декларацію як кандидат на посаду за 2022 рік, тобто у межах строку, визначеного пунктом 2-7 розділу XIII «Прикінцеві положення» Закону України «Про запобігання корупції».

Проте, позивачка подала ще і щорічну декларацію за 2022 рік - 01.02.2024 о 22 год 38 хв.

Вказані обставини апелянтом не спростовувались.

Отже, враховуючи встановлені обставини, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування спірного розпорядження щодо її звільнення, оскільки відповідачем не доведено належними доказами правомірність цього розпорядження.

Висновок відділу з питань запобігання корупції Апарату Верховної Ради України від 01.04.2024 про встановлення факту неподання позивачкою щорічної декларації за 2022 рік та порушення положень Закону України «Про правовий режим воєнного стану» не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи.

Слід наголосити, що позивачка у період з 16.10.2023 по 03.03.2024 перебувала на лікарняному у зв`язку із вагітністю та пологами, що підтверджено листами непрацездатності №9486597-1 та №9233897-1.

Таким чином, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про обгрунтованість позовних вимог в цій частині.

Згідно ч.1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Щодо решти позовних вимог колегія суддів вважає їх також обґрунтованими, оскільки грунтуються на нормі закону.

Отже, через те, що оскаржуване розпорядження від 05 лютого 2024 року № 219-к підлягає скасуванню, позивачка підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якої її було звільнено, а саме - на посаді головного спеціаліста відділу організації публічних закупівель Управління справами Апарату Верховної Ради України з 06 лютого 2024 року.

Суду першої інстанції було надано документи щодо перебування позивачки протягом останніх чотирьох місяців перед звільненням у відпустці чи на лікарняному, а саме з 01 по 15 жовтня 2023 року щорічна оплачувана відпустка, з 16 жовтня 2023 року по 31 січня 2024 року лікарняний у зв`язку з вагітністю та пологами.

Згідно наданої довідки Управління справами Апарату Верховної Ради України від 23.01.2025 №15/61-1000 середня заробітна плата позивачки становить 15210,00 грн., то середньоденна заробітна плата позивача становить 691,36 гривень (30420 (15210 х 2) / 44 (робочих дні за останні два календарні місяці, що передували звільненню).

Отже, час вимушеного прогулу позивача за період з 06.02.2024 по 13.08.2025 становить 397 робочих днів, відповідно, стягненню на користь позивачки підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 274 469,92 грн (691,36 х 397), з яких відповідач має відрахувати загальнообов`язкові податки та збори.

Цей розрахунок колегія суддів вважає правильним.

Таким чином інші позовні вимоги підлягають задоволенню як обгрунтовані.

Надаючи оцінку всім іншим доводам апелянта-позивача, судова колегія приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід…».

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги відповідача, колегія суддів вважає їх такими, що не заслуговують уваги.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Повний текст виготовлено 15.12.2025.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2025 р. - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправним та скасування розпорядження - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель

В.В. Файдюк