Справа № 240/16721/24
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2025-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/16721/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Гурін Дмитро Миколайович

Суддя-доповідач - Граб Л.С.

16 грудня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Сторчака В. Ю. Матохнюка Д.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (відповідач 1) та Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (відповідач 2), в якому просила:

-визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 13.08.2024 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи»;

-визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи»;

-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи», з 06.06.2024.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 02.10.2025 року позов задоволено частково:

-визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 13.08.2024 №23 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на шість років відповідно до ст.55 Закону України від 28.02.1991 №796-ХІІ Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи;

-зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 періоди проживання у зоні гарантованого добровільного відселення у періоди: з 26.04.1986 по 29.08.1987 (01 рік 04 місяці 04 дні); з 02.03.1992 по 31.12.1992 (09 місяців 29 днів); з 07.04.1990 по 26.05.1990 та з 01.07.1991 по 26.10.1991 (02 роки 01 місяць 18 днів) та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.08.2024 про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", з дати подачі заяви, тобто з 06.08.2024, з урахуванням усього страхового стажу та констатованого судом права ОСОБА_1 на зниження пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням в частині задоволення позовних вимог, відповідач-2 подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору.

За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 06.08.2024 ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до змісту статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням положення ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

До заяви додано усі необхідні, на її думку документи для призначення пенсії.

Проте, позивачем отримано від ГУ ПФУ в Житомирській області повідомлення про відмову у призначенні пенсії від 19.08.2024 в якому повідомлялось, що у зв`язку з розглядом даної заяви та наданих до неї документів 13.08.2024 винесено рішення №23 про відмову у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України від 28.02.1991 №796-ХІІ "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", оскільки документально не підтверджено 3 роки постійного проживання (роботи) станом на 01.01.1993 на території зони гарантованого добровільного відселення.

В рішенні про відмову у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку зазначено, що за результатом розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано:

-період проживання з 01.09.1987 по 20.02.1992 у зоні гарантованого добровільного відселення, оскільки період проживання перетинається з періодом навчання в м.Житомир, територія якого не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення;

-період проживання з 01.05.2005 по 28.12.2011 у зоні гарантованого добровільного відселення згідно довідки №1349 від 29.07.2024, оскільки і проживання перетинається з періодом роботи у м.Київ, територія яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Позивач вважаючи таке рішення протиправним, звернулася до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обгрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до статті 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи-катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.

У статті 16 Конституції України зазначено, що забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.

Позиція Верховного Суду стосовно застосування цієї статті Основного Закону України сформована, зокрема, у постановах від 24 квітня 2024 року у справі № 240/22160/22, від 24 квітня 2024 року у справі № 240/34164/22, від 25 квітня 2024 року у справі № 240/22994/22, від 07 травня 2024 року у справі № 240/30220/22, від 07 травня 2024 року у справі № 240/9080/22, від 12 липня 2024 року у справі № 240/16837/22, від 26 липня 2024 року у справі № 460/11256/23 та від 19 вересня 2024 року у справі № 460/3123/23.

Положеннями статті 46 Конституції України гарантовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначено Законом № 796-XII.

Згідно зі статтею 9 зазначеного Закону особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:

1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;

2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;

4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

До потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема, особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років (стаття 11 Закону № 796-ХІІ).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 14 цього Закону особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років відносяться до категорії 3 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій.

Згідно зі статтею 65 Закону № 796-ХІІ документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Також згідно з частиною першою статті 55 Закону № 796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-ІV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

За змістом статті 26 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-ІV, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право на пенсію за віком мають особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 01.01.2019 по 31.12.2019 - не менше 26 років; з 01.01.2020 по 31.12.2020 - не менше 27 років; з 01.01.2021 по 31.12.2021 - не менше 28 років; з 01.01.2022 по 31.12.2022 - не менше 29 років; з 01.01.2023 по 31.12.2023 - не менше 30 років; з 01.01.2024 року по 31.12.2024 року - не менше 31 року; з 01.01.2025 по 31.12.2025 - не менше 32 років; з 01.01.2026 по 31.12.2026 - не менше 33 років; з 01.01.2027 по 31.12.2027 - не менше 34 років; починаючи з 01.01.2028 - не менше 35 років.

У п. 1 частини першої статті 45 Закону № 1058-ІV закріплено, що пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи, зокрема, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років мають право на зменшення пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років. Водночас, згідно з примітою до вказаної статті, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Зміст наведених норм права дає підстави для висновку, що умовою зменшення пенсійного віку є наявність факту проживання та (або) праці такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01.01.1993.

Відповідно до частини третьої статті 55 Закону № 796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону № 1058-ІV і цього Закону.

З матеріалів справи з`ясовано, що позивач є потерпілою від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується інформацією з посвідчення серії НОМЕР_1 .

На виконання положень Закону № 1058-ІV постановою Правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Порядок № 22-1).

Абзацом 2 підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку. Для потерпілих від Чорнобильської катастрофи такими документами є:

документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;

посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності).

Отже, підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіаційного забруднення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 572/245/17 та від 17 червня 2020 року у справі № 572/456/17, від 02 жовтня 2024 у справі №500/551/23 та від 28 травня 2025 року у справі № 460/658/24.

У постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 556/1172/17, від 11 березня 2024 року у справі № 500/2422/23, від 19 вересня 2024 року у справі № 460/23707/22, від 02 жовтня 2024 року у справі № 500/551/23 Верховний Суд також зазначив про те, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості. Водночас зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.

Отже, наявність посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи не є безумовною і єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII.

Відтак, вагомим у цьому випадку є встановлення факту фізичного перебування особи на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою на цій території.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до довідки від 29.07.2024 №1349, виданої Лопатицьким старостинським округом Олевської міської ради Житомирської області, в якій зазначено, що ОСОБА_1 постійно проживає та зареєстрована з 26.04.1986 по 29.08.1987 та з 02.03.1992 дотепер на території зони гарантованого добровільного відселення, а саме в с.Лопатичі, Коростенського (Олевського) району, Житомирської області.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України "Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української PCP про порядок введення в дію законів Української PCP "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 23.07.1991 №106 с.Лопатичі, Олевського (Коростенського) району, Житомирської області віднесено до 3 зони гарантованого добровільного відселення.

На день аварії на Чорнобильській АЕС, яка сталася 26.04.1986 позивач проживала у с.Лопатичі, Коростенського (Олевського) району, Житомирської області, навчалась у Лопатицькій середній школі, що підтверджується атестатом про середню освіту та відомостями, що зазначені у довідці Лопатицького старостинського округу Олевської міської ради від 29.07.2024 за №1349.

При цьому, згідно записів трудової книжки від 16.07.1987 серії НОМЕР_2 , позивач з 14.07.1987 по 04.08.1987 працювала робочою в хмелерадгоспі «Іскра» с.Лопатичі, Олевського району, Житомирської області.

Після отримання направлення, позивач вступила до Житомирського сільськогосподарського інституту (тепер - Поліський національний університет), де навчалася у період з 01.09.1987 по 28.02.1992 та у період зимових (15 календарних днів) та літніх (2 місяці) канікул, при проходженні практик у хмелерадгоспі «Іскра» в с.Лопатичі (у періоди з 07.04.1990 по 26.05.1990 та з 01.07.1991 по 26.10.1991) постійно проживала у селі Лопатичі, Коростенського (Олевського) району, Житомирської області.

Період роботи у хмелерадгоспі «Іскра» с.Лопатичі, Олевського району, Житомирської області з 14.07.1987 по 04.08.1987 підтверджується крім запису у трудовій книжці також архівною довідкою від 23.07.2024 №609.

Інформація щодо перейменування колгоспу «Іскра» на хмелерадгосп «Іскра» зазначена в архівній довідці від 23.07.2024 №610.

Періоди проходження практики у хмелерадгоспі «Іскра», що розташований у с.Лопатичі, Коростенського (Олевського) району, Житомирської області з 07.04.1990 по 26.05.1990 та з 01.07.1991 по 26.10.1991 підтверджується інформацією, зазначеною в архівній довідці Поліського національного університету (у минулому Житомирський сільськогосподарський інститут) від 10.06.2024 №256/01-16 (а.с.29-30).

Під час навчання у Житомирському сільськогосподарському інституті з 01.09.1987 по 28.02.1992 навчальний тиждень складався з 5 днів навчання та 2-х днів вихідних (субота, неділя), із врахуванням встановленого п`ятиденного робочого тижня відповідно до статті 67 Кодексу законів про працю України. Крім цього, студенти мали вихідні та світкові дні, що встановленні статтею 73 Кодексу законів про працю України та двічі на рік студентам надавались канікули: зимові - 15 календарних днів та літні - 2 місяці (копія диплома а.с.31).

У період канікул та проходження практик проживання студентів у гуртожитку було заборонено, про що зазначено в абзаці п`ятому архівної довідки Поліського національного університету від 10.06.2024 №256/01-16.

Для підтвердження факту постійного проживання позивача у с.Лопатичі, Олевського (Коростенського) району, Житомирської області під час вихідних, святкових, зимових (15 календарних днів) та літніх (2 місяці) канікул, та періодів проходження практики, позивач звернулась до сусідів, свідчення яких викладені в акті від 30.07.2024, завіреного старостою Лопатицького старостинського округу.

Постійне проживання у с.Лопатичі, Коростенського (Олевського) району, Житомирської області (зона гарантованого добровільного відселення) у період вільного від навчання у Житомирському сільськогосподарському інституті (канікули, вихідні, святкові та періоди проходження практики у хмелерадгоспі "Іскра", що розташований у с.Лопатичі, Коростенського (Олевського) району, Житомирської області) у період з 01.09.1987 по 28.02.1992 складає 02 роки 01 місяць 18 днів.

Крім того, будучи студенткою, 21.01.1991 позивач уклала у с.Лопатичі, Олевського (Коростенського) району, Житомирської області шлюб з ОСОБА_2 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 народила дитину по місцю постійного проживання, а саме у с.Лопатичі, Оленського (Коростенського) району, Житомирської області.

Виходячи із вищевикладеного та враховуючи наявні довідки та акт від 30.07.2024, періоду постійного проживання позивача у с.Лопатичі, Коростенського (Олевського) району, Житомирської області (зона гарантованого добровільного відселення) станом на 01.01.1993 становить 04 роки 03 місяці 19 днів, а саме:

- з 26.04.1986 по 29.08.1987 (з дня аварії до вступу в Житомирський сільськогосподарський інститут) - 01 рік 04 місяці 04 дні та з 02.03.1992 по 31.12.1992 згідно довідки Лопатицького старостинського округу Олевської міської ради від 29.07.2024 №1349 - 09 місяців 29 днів;

- проживання у період зимових та літніх канікул, на вихідних та святкових днях, періоди проходження практики у хмелерадгоспі «Іскра» с.Лопатячі, Коростенського (Олевського) району, Житомирської області з 07.04.1990 по 26.05.1990 та з 01.07.1991 по 26.10.1991 - 02 роки 01 місяць 18 днів, що підтверджується даними, зазначеними в архівній довідці Поліського національного університету (у минулому Житомирський сільськогосподарський інститут) від 10.06.2024 №256/01-16, актом сусідів та розраховано в розрахунку, без врахування періоду народження дитини та догляду за нею до початку практики у 1991 році).

Таким чином, наявними документами підтверджено проживання та роботу позивача у зоні гарантованого добровільного відселення у с.Лопатичі, Коростенського (Олевського) району, Житомирської області станом на 01.01.1993 понад 3 роки.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Сторчак В. Ю. Матохнюк Д.Б.