Справа № 600/97/25-а
Суддя: Маренич Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2025-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 р. м. Чернівці Справа № 600/97/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маренича І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся в суд з позовом до Чернівецької міської ради (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати Рішення 49 сесії VIII скликання Чернівецької міської ради від 25.07.2024 року № 1908 "Про розгляд звернень громадян щодо безоплатної передачі у власність земельних ділянок (відмови)";

- зобов`язати Чернівецьку міську раду повторно розглянути звернення від 30.05.2024 р. за № Д-2764/0-24/01, про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо передачі безоплатно у власність земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,1000га (кадастровий номер :49:002:0126) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (код 02.01), та прийняти відповідне рішення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване рішення 49 сесії VIII скликання Чернівецької міської ради від 25.07.2024 року №1908 "Про розгляд звернень громадян щодо безоплатної передачі у власність земельних ділянок (відмови)" є незаконним та необгрунтованим, оскільки її заява щодо відведення земельної будівництва обслуговування будинку, господарських будівель і споруд (присадибдна ділянка), розглянута з порушенням норм земельного законодавства, а зазначені в ньому мотиви відмови: «бажана земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги» не відповідають дійсності, оскільки прибережна захисна смуга вздовж річки Мошків не встановлена.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову, покликаючись на те, що відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.05.2024 земельна ділянка з кадастровим номером; :49:002:0126, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вказано охоронну зону прибережної захисної смуги вздовж річок, навколо водойм та на островах, а тому вважає, що оскаржувана позивачем відмова є законною та відповідає вимогам чинного законодавства.

Дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне.

30.05.2024 року позивач звернулась до Чернівецької міської ради з заявою про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,1000 га, за кадастровим номером :49:002:0126, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

За результатами розгляду вказаного звернення, пунктом 3.1. рішення 49 сесії VIII скликання Чернівецької міської ради «Про розгляд звернень громадян щодо безоплатної передачі у власність земельних ділянок (відмови)» від 25.07.2024 року №1908 відмовлено позивачу у задоволенні звернення від 30.05.2024 року за №Д-2764/0-24/01, щодо передачі безоплатно у власність земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,1000 га (кадастровий номер :49:002:0126) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (код 02.01) у зв`язку із встановленою законом забороною на передачу земельних ділянок водного фонду у приватну власність (наявність прибережно - захисної смуги водного об`єкта) (підстава: пункт «ґ» частини четвертої статті 83 Земельного кодексу України).

Разом з цим, пунктом 3.2. указаного рішення запропоновано позивачу отримати в оренду земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , площею 0, 1000 га (кадастровий номер :49:002:0126) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (код 02.01).

Вважаючи вказане рішення протиправним, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель врегульовано Земельним кодексом України (далі - ЗК України).

Згідно із статтею 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 19 ЗК України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень (частина 1 статті 20 ЗК України).

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Підпунктом «а» частини другої статті 83 ЗК України встановлено, що у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Відповідно до абз. «ґ)» ч. 4 ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Порядок набуття відповідного права визначається главою 19 Розділу IV ЗК України.

Так, згідно із статтею 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 118 ЗК України, громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно з частиною шостою цієї ж статті, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, клопотання подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

За змістом частини сьомої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Крім того, виходячи з аналізу статті 118 ЗК України, вбачається, що порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 ЗК України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок.

Як встановлено судом, позивачу відмовлено у задоволенні звернення від 30.05.2024 року за №Д-2764/0-24/01, щодо передачі безоплатно у власність земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,1000 га (кадастровий номер :49:002:0126) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (код 02.01) у зв`язку із встановленою законом забороною на передачу земельних ділянок водного фонду у приватну власність (наявність прибережно - захисної смуги водного об`єкта) (підстава: пункт «ґ» частини четвертої статті 83 Земельного кодексу України).

Відповідно до положень статті 58 ЗК України, до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів; ґ) штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.

Для створення сприятливого режиму водних об`єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проєктами землеустрою.

Частинами першою та третьою статті 60 ЗК України передбачено, що вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації із землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

Відповідно до статті 88 Водного кодексу України (далі - ВК України), землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проєктами землеустрою. Проєкти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом.

Суд звертає увагу, що правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60 - 62 ЗК України та статті 1, 88 - 90 Водного кодексу України (далі ВК України).

Так, за змістом статті 61 ЗК України та статті 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо.

Статтею 88 ВК України передбачено, що з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них та ставків площею більше 3 гектарів - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Відповідно до підпункту "б" частини 1 статті 58 ЗК України до земель водного фонду належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.

Частиною другою статті 60 ЗК України передбачено, що прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період). Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Зі змісту вищезазначених норм вбачається, що дотримання встановлених заборон є необхідною умовою використання земельної ділянки, на яку поширюється режим прибережної захисної смуги, з тією метою, щоб навіть потенційне їх порушення не могло зашкодити охороні навколишнього природного середовища в цілому й конкретному водному об`єкту зокрема.

В обгрунтування позовних вимог, позивач посилаючись на листи Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області та Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради вказувала, що прибережна захисна смуга вздовж річки Мошків не встановлена.

Так, зі змісту доданого позивачем до матеріалів справи листа Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області від 15.10.2024 №29-24-0.3-3339/2-24 вбачається, що за інформацією наданою Відділом №3 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин, проект щодо встановлення водоохоронних зон та прибережних захисних смуг р. Мошків та р. Потіт об`єктів за адресою вул. Надрічна, 11 м. Чернівці, Чернівецька область, відповідно до рішення Чернівецької міської ради VI скликання від 29.08.2013 року №959 «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги» у Державний фонд документації із землеустрою та оцінки земель Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області не надходив.

Відповідно до листа від 25.10.2024 року №29-24-0.3-3507/2-24 Головним управлінням Держгеокадастру у Чернівецькій області повідомлено про відсутність в Державному фонді документації із землеустрою та оцінки земель Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області проекту щодо встановлення водоохоронних зон та прибережних захисних смуг р. Мошків та р. Потіт об`єктів за адресою вул. Надрічна, 11 м. Чернівці, Чернівецька область. Окрім цього, повідомлено про те, що надати рішення на підставі якого була затверджена документація не має можливості, оскільки Головне управління не є володільцем даної інформації.

Згідно листа Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради від 01.11.2024 №В-5212/0-24/01/2515 щодо надання копії технічної документації на підставі якої затверджена прибережна захисна смуга вздовж річки Мошків повідомлено про те, що запитувана документація в Департаменті відсутня.

Надаючи оцінку доводам позивача, наведеним в обгрунтування позовних вимог та наданим на їх підтвердження доказам, суд уважає за необхідне зазначити, що у відповідності до вимог статей 83, 84 ЗК України, відсутність проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не може свідчити про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розмір і межі встановлено законом, тому такі земельні ділянки, що належали до земель водного фонду, не можуть бути передані у приватну власність.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у його постанові від 27.07.2021 № 540/2450/18.

При цьому, суд зазначає, що до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоч і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Так, хоча й у частині першій статті 59 ЗК України передбачено, що такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, разом із тим стаття 59 ЗК України у частинах другій-четвертій закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість їх використання для визначених цілей на умовах оренди.

Відповідно до пункту «ґ» частини третьої статті 83 ЗК України та пункту «д» частини четвертої статті 84 ЗК України, землі водного фонду, які перебувають у державній або комунальній власності взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України, зокрема, громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (частина друга статті 59 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.09.2019 у справі №363/2170/15-ц.

Згідно інформації, зазначеної у витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.05.2024 року у складі земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :49:002:0126, що знаходиться за адресою вул. Надрічна, 11, яку має намір викупити позивач, є частина земель водного фонду прибережна захисна смуга вздовж річок, навколо водойм та на островах, площею 0,0712 га, які не можуть передаватись у приватну власність.

Отже, земельна ділянка, яку бажає отримати позивач у власність має певні обмеження у використанні, які наведені у вказаному вище витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та у технічній документації.

Суд вказує, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав та передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру, земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (стаття 79-1 Земельного кодексу України).

Суд констатує, що у даному випадку законний інтерес особи-позивача полягає не в отриманні дозволу, а в отриманні земельної ділянки у власність.

Суд зауважує, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 ЗК України.

Згідно частини четвертої ст. 59 ЗК України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і внутрішнього водного транспорту в порядку, встановленому законом.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення, відповідачем у пункті 3.2. рішення запропоновано позивачу отримати в оренду земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,1000 га (кадастровий номер :49:002:0126) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (код 02.01).

Водночас, як свідчать обставини даної справи, позивач не скористався запропонованою та наданою у відповідності до вимог чинного законодавства можливістю.

Суд зазначає, що позивачем не надано доказів того, що бажана земельна ділянка не відноситься до земель водного фонду, у той час як відповідачем на підтвердження підстав спірної відмови, оформленої рішенням 49 сесії VIII скликання Чернівецької міської ради від 25.07.2024 року № 1908 "Про розгляд звернень громадян щодо безоплатної передачі у власність земельних ділянок (відмови)", надані відповідні докази.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування Рішення 49 сесії VIII скликання Чернівецької міської ради від 25.07.2024 року №1908 "Про розгляд звернень громадян щодо безоплатної передачі у власність земельних ділянок (відмови)".

Враховуючи те, що в ході розгляду даної справи судом не було встановлено допущення з боку відповідача порушень вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 90 КАС України).

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів учасників справи, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази надані позивачем - суд дійшов висновку, що обґрунтування на які посилається позивач, не дають суду підстав для висновків, які б спростовували доводи відповідача, а тому з огляду на наведені вище норми та обставини справи, зважаючи на правову позицію Верховного Суду у даній категорії справ, суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні позову.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову - відмовити.

У відповідності до статей 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач Чернівецька міська ради (площа Центральна, 1, м. Чернівці, 58002, ).

Суддя І.В. Маренич