Справа № 420/8452/25
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2025-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8452/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

24 березня 2025 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, у якій позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області про відмову ОСОБА_1 у перерахунку пенсії з урахуванням стажу з 21.06.1994р. по 19.06.2003р.

зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Одеській області перерахувати ОСОБА_1 пенсію з урахуванням стажу з 21.06.1994р. по 19.06.2003р.

здійснити розподіл судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 28.03.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження (ст.262 КАС України); витребувано у ГУПФ України в Одеській області належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи позивача, що стосуються предмету та підстав позову; зобов`язано позивача надати суду копію його заяви до відповідача від 18.12.2024 року.

В обґрунтування вимог позову зазначено, що 18.10.2024 року він звернувся до управління Пенсійного фонду України в Одеській області в Київському районі з заявою про призначення пенсії, яку йому було призначено без урахування періоду страхового стажу набутого з 21.06.1994р. по 19.06.2003р. Оскільки з трудового стажу йому не зараховано майже 10 років трудового стажу, що суттєво вплинуло на розмір пенсійних виплат, 18.12.2024р. ним було надано до пенсійного фонду заяву №13255 про перерахунок пенсії (зміна страхового стажу, набутого до 01.01.2004р.) На зазначену заяву 24.12.2024р. йому було надано рішення про відмову від 24.12.2024 № 88, згідно якого було відмовлено у перерахунку пенсії, оскільки в наявній сканкопії трудової книжки в записі про прийняття на роботу 21.06.1994р. відбиток штампу організації є не чіткий, що не дозволяє ідентифікувати установу та в записі про звільнення з 19.06.2003р. є виправлення в даті наказу на звільнення. При наданні рішення про відмову у перерахунку пенсії відповідач по справі не врахував ту обставину, що йому раніше вже було нараховано пенсію з урахуванням всіх зазначених записів трудової книжки, що підтверджується копією пенсійного посвідчення НОМЕР_1 від 22 квітня 2004р., номер пенсійної справи №183573/20 на його ім`я. Через НОМЕР_1 від 22 квітня 2004р., номер пенсійної справи №183573/20 на його ім`я. Через збройний конфлікт і ведення бойових дій він на теперішній час не може підтвердити додатково свій страховий стаж з 21.06.1994р. по 19.06.2003р., шляхом отримання довідки з підприємства, яке географічно знаходиться на тимчасово окупованій території АР Крим, що призвело до істотних змін у розмірі пенсійних виплат.

08.04.2025 року на виконання ухвали про відкриття провадження у справі позивач надав докази.

08.04.2025 року ГУПФ України в Одеській області надало копії пенсійної справи позивача.

08.04.2025 року ГУПФ України в Одеській області подало відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, та, зокрема, зазначає, що Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області не приймало участі у розгляді заяви позивача. До Головного управління було надано лише заяву від 18.12.2024, яку за принципом екстериторіальності розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області. 18.12.2024 позивач звернувся до Головного управління із заявою щодо перерахунку пенсії (зміна страхового стажу, набутого до 01.01.2004). Розглянувши заяву позивача від 18.12.2024, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області прийнято Рішення №88 від 24.12.2024, яким позивачу відмовлено у перерахунку пенсії з огляду на наступне. Розрахунок загального страхового стажу визначається сумарно згідно записів у трудовій книжці (інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами) з періодами роботи до 01.01.2004 та даних персоніфікованого обліку після 01.01.2004. Головним управління Пенсійного фонду України у Львівській області розглянуто заяву від 18.12.2024 позивача про перерахунок пенсії: зміна періоду страхового стажу набутого до 01.01.2024 на підставі норм чинного законодавства, а саме щодо зарахування до страхового стажу періоду з 21.06.1994 по 19.06.2003 згідно трудової книжки. За даними трудової книжки від 30.08.2024 при прийнятті на роботу 21.06.1994. відбиток штампу організації є нечіткий, що не дозволяє ідентифікувати установу. В записі про звільнення з 19.06.2003 є виправлення в даті наказу на звільнення. В індивідуальних відомостях про застраховану особу реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Ф. Ок-5) наявні дані про період роботи заявника починаючи з 01.07.2006. Рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №88 від 24.12.2024 про відмову в перерахунку позивачу пенсії - є законним та обгрунтованим.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23.06.2025 року залучено до участі у справі №420/8452/25 у якості другого відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області.

15.07.2025 року ГУПФ України у Львівській області подало суду відзив на позовну заяву, у якому просило відмовити у задоволенні позову та зазначило, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 18.10.2024 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області як одержувач пенсії за віком згідно Закону 1058. Заявник є внутрішньо переміщеною особою з 04.05.2022. ОСОБА_1 18.12.2024 звертався із заявою № 13255 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про перерахунок пенсії: зміна періоду страхового стажу набутого до 01.01.2004 року на підставі норм чинного законодавства, а саме зарахувати до страхового стажу період роботи з 21.06.1994 по 19.06.2003 згідно трудової книжки. До заяви ОСОБА_1 долучена сканкопія трудової книжки від 30.08.1968. За записами трудової книжки при прийнятті на роботу 21.06.1994 відбиток штампу організації є не чітким, що не дозволяє ідентифікувати установу. В записі про звільнення з 19.06.2003 є виправлення в даті наказу на звільнення, що є порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту України від 29.07.1993 №58. В індивідуальних відомостях про застраховану особу реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Ф. ОК-5) наявні дані про період роботи заявника починаючи з 01.07.2006. За наслідком розгляду документів було прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 в перерахунку пенсії згідно заяви від 18.12.2024 №13255. Зважаючи на викладені обставини в їх сукупності відповідач вважає, що дії Головного управління є правомірними та такими, що ґрунтуються на Конституції, законах України та роз`яснювальних листах Пенсійного фонду України, а відтак адміністративний позов є безпідставним, необгрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення.

01.08.2025 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзиви ГУ ПФУ в Одеській області та ГУ ПФУ у Львівській області, у якій позивач зазначив, що не погоджується з доводами відповідачів та наголошує про те, що у відзивах на адміністративний позов відповідачами не спростовано аргументи позивача стосовно суті позовних вимог викладені в адміністративному позові, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідачами у відзивах наводяться аргументи та факти, які не відповідають дійсним обставинам справи. Жодні додаткові обставини або посилання на додаткові докази, які спростовують доводи позивача щодо неправомірності оскаржуваного позивачем рішення у відзивах не наводяться.

Розглянувши наявні матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5), отримує пенсію за віком, є внутрішньо переміщеною особою з 19.05.2022 року.

18.10.2024 року ОСОБА_1 звернувся до ГУПФ України в Одеській області з заявою про призначення пенсії за віком, згідно ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с.26-27). Пенсія призначена з 18.10.2024 року. (а.с.29).

18.12.2024 року ОСОБА_1 звернувся до ГУПФ України в Одеській області з заявою про перерахунок пенсії та донарахування періоду роботи з 21.06.1994 року по 19.06.2003 року (а.с.58).

Заява була розглянута ГУПФ України в Львівській області за принципом екстериторіальності та рішенням №88 від 24.12.2024 року відмовлено позивачу у перерахунку пенсії: зміна періоду страхового стажу набутого до 01.01.2004 року на підставі норм чинного законодавства, а саме зарахувати до страхового стажу період з 21.06.1994 по 19.06.2003 згідно трудової книжки (а.с.15).

У рішенні №88 від 24.12.2024 року зазначено (а.с.15):

«Відділом перерахунків пенсій № 2 Управління пенсійного забезпечення. надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області розглянуто заяву від 18.12.2024 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про перерахунок пенсії: зміна періоду страхового стажу набутого до 01.01.2004 року на підставі норм чинного законодавства, а саме зарахувати до страхового стажу період з 21.06.1994 по 19.06.2003 згідно трудової книжки. В матеріалах електронної пенсійної справи заявника наявна скан-копія трудової книжка від 30.08.1968.

За даними трудової книжки від 30.08.2024 при прийнятті на роботу 21.06.1994 відбиток штампу організації є не чіткий, що не дозволяє ідентифікувати установу. В записі про звільнення з 19.06.2003 є виправлення в даті наказу на звільнення.

На виконання Указу Президента України від 04.05.1998 № 401 та постанов Кабінету Міністрів України від 04.06.1998 №794, від 08.06.1998 №832 персоніфікований облік відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування впроваджувався протягом 1998-2000 років. Починаючи з 01.07.2000 обчислення пенсій здійснюється із заробітку особи за період роботи після 01.07.2000 за даними персоніфікованого обліку. З урахуванням зазначених норм персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування з 01.07.2000 є обов`язковим.

В індивідуальних відомостях про застраховану особу реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Ф. ОК-5) наявні дані про період роботи заявника починаючи з 01.07.2006.

Враховуючи зазначене, прийнято рішення відмовити ОСОБА_2 перерахунку пенсії згідно заяви від 18.12:2024 № 13255» (а.с.15).

Спір в даній справі виник у зв`язку з тим, що ГУПФ України в Львівській області не зарахувало до страхового стажу позивача певний період трудової діяльності, стосовно якого наявні записи у його трудовій книжці.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, позивач оскаржив його до суду.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Згідно із частиною 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII) та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-ІV).

Громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж мають право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи (стаття 8 Закону №1058-IV).

Періоди, з яких складається страховий стаж визначені в статті 24 Закону №1058-IV, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24 Закону №1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга статті 24 Закону №1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).

У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема, у статті 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Порядок підтвердження стажу регламентовано у статті 62 Закону №1788-XII, яка визначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктами 1, 2 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно з пунктами 17-18 Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливість їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі. За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.

Згідно п. 23 Порядку № 637 документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності). Для підтвердження стажу роботи приймаються лише ті відомості про період роботи, що внесені до довідки на підставі документів, або відповідно до вимог цього Порядку.

При цьому, положення приписів Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637 поширюється саме на випадки відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Разом з тим, саме трудова книжка працівника є основним документом, що підтверджує його стаж роботи.

Вказаний висновок узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 у справі № 235/805/17, від 06.12.2019 у справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 у справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 у справі № 242/2536/16-а, від 27.02.2020 у справі № 577/2688/17, від 31.03.2020 у справі № 446/656/17, від 21.05.2020 у справі № 550/927/17, від 25.02.2021 у справі № 683/3705/16-а.

Судом встановлено, що в копії трудової книжки ОСОБА_1 від 30.08.1968 року, містяться відомості про працю у спірні періоди з 21.06.1994р. по 19.06.2003р., що підтверджується записами в трудовій книжці (а.с.13). Сама трудова книжка від 30.08.1968 року є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу.

З оскаржуваного рішення від 24.12.2024 № 88 вбачається, що підставою для відмови в призначенні пенсії за віком стало те, що за записами трудової книжки при прийнятті на роботу 21.06.1994 відбиток штампу організації є не чітким, що не дозволяє ідентифікувати установу. В записі про звільнення з 19.06.2003 є виправлення в даті наказу на звільнення, що є порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту України від 29.07.1993 №58.

Таким чином, трудова книжка, яка надавалась відповідачу із заявою про призначення пенсії, містила необхідні відомості для врахування страхового стажу позивача.

Верховний Суд в постанові від 24 травня 2018 року по справі № 490/12392/16-а зазначив, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

При цьому, трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків за порушення порядку заповнення його трудової книжки. Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Неточність в записах в трудовій книжці не може бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.

Верховний Суд в постанові від 11 травня 2022 року по справі № 120/1089/19-а зазначив, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці чи інших документах, за внесення яких вона не була відповідальна. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займала особа у той чи інший період роботи, за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу. Зазначене дає право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення особи її конституційного права на соціальний захист, зокрема щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

При цьому, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Згідно ст. 101 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обгрунтованість їх видачі.

Відповідно до ст. 44 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Суд зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку.

Отже, незарахування ОСОБА_1 до страхового стажу періоду роботи з 21.06.1994р. по 19.06.2003р. відповідно до записів у трудовій книжці, є протиправним.

Суд також враховує, що відповідачами не було надано доказів на спростовування відомостей, які відображені у трудовій книжці позивача, де міститься інформація про періоди його роботи, а також вжиття заходів для з`ясування їх достовірності.

При цьому суд вважає очевидною опискою у позовних вимогах позивача, де позивач зазначив рішення ГУ ПФУ в Одеській області. За змістом позову та доданих документів вбачається, що рішення №88 від 24.12.2024, яким позивачу відмовлено у перерахунку пенсії, було прийнято ГУ ПФУ у Львівській області.

Згідно з ч.ч.1-2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах Беєлер проти Італії [ВП] (Веуеіег v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, Онер`їлдіз проти Туреччини [ВП] (ОпегуэЫэг v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, Megadat.com S.r.l. проти Молдови (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, и. 72, від 8 квітня 2008 року, і Москаль проти Польщі (Moskal V. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і Тошкуце та інші проти Румуни (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15) суд при прийнятті рішення повинен визначити такий спосіб відновлення порушеного права, який є ефективним та який виключив би подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 травня 2018 року у справі №825/602/17, яка в силу ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачами законність оскаржуваного рішення не доведена, а їх доводи суд відхиляє з вищенаведених мотивів.

Враховуючи вищевикладене, межі заявлених позовних вимог, а також те, що суд не убачає підстав для виходу за ці межі, позов підлягає задоволенню повністю.

Позивачем сплачено судовий збір за подання даного позову у сумі 1211,20грн., ці витрати суд покладає на ГУПФ України у Львівській області згідно ч.1 ст.139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260-262, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 88 від 24.12.2024 року про відмову ОСОБА_1 у перерахунку пенсії з урахуванням стажу з 21.06.1994 року по 19.06.2003 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області перерахувати ОСОБА_1 пенсію з урахуванням трудового стажу з 21.06.1994 року по 19.06.2003 року.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1211(одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20коп.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст.293, 295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; місцезнаходження: вул. Канатна, буд. 83, м. Одеса, 65012).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (; місцезнаходження: вул. Митрополита Андрея, буд. 10, м. Львів, 79016).

Суддя М.М. Аракелян