Справа № 725/9969/25
Суддя: Смотрицький В. Г.
Дата ухвалення: 2025-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 725/9969/25
Провадження № 2-а/727/313/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі головуючого судді Смотрицького В.Г., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом представника ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа Шевченківський ВДВС у м. Харкові, про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, -

встановив:

Представник позивача ОСОБА_1 Стаценко Д.Р. звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача про скасування постанови посилаючись на те, що 12.12.2024 року відносно позивача, ІНФОРМАЦІЯ_2 було складено постанову №1696 від 12.12.2024 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Зазначає, що позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що він, будучи військовозобов`язаним, не з`являвся до Центру комплектування з метою звірки власних персональних даних з обліковими даними Центру комплектування, проходження військово-лікарської комісії, надання документів, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав визначених у статті 23 ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", постановки на облік, до відділу не з`явився про причини неявки не повідомив. У зв`язку з чим ОСОБА_1 порушив ч.3 ст.210 КУпАП, яка є бланкетною, тобто такою, що відсилає до порушення та вимоги Додатку 2 до Порядку організації і ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних, що полягали порушення правил військового обліку в особливий період.

Вказав, що жодного доказу, який би вказував на порушення ОСОБА_1 правил військового обліку відповідачем не зазначено, а сам рапорт, протокол чи постанова не можуть слугувати доказами правопорушення. 26.11.2024 року ОСОБА_1 був зупинений двома працівниками ТЦК та СП та чоловіком у цивільній формі, який представився працівником поліції, для перевірки військово-облікового документа. У позивача був наявний електронний військово-обліковий документ оформлений за допомогою засобів електронного кабінету призовника, військовозобов?язаного, резервіста, тобто через застосунок Резерв+, тобто було пред`явлено військово-обліковий документ в електронній формі відповідно до законодавства.

Зазначив, що в розшуку ОСОБА_1 не перебував, в Резерві+ не було порушень правил військового обліку, повістку позивачу не вручали та не повідомляли про причини необхідності проїхати до ТЦК та СП. Тобто були відсутні законні підстави для силової доставки ОСОБА_1 до ТЦК та СП. Крім того, відповідач не зазначає, які конкретно дані не були уточнені ОСОБА_1 чи які були взагалі відсутні в базах даних. ОСОБА_1 інкримінують абзац пп.5, 7 ч.3, п.10 ч.1 ст.1, ч.1 ст.42 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ, а обов`язок передбачений даними нормами виникає лише після належного оповіщення та виклику чи направлення працівниками ТЦК та СП військовозобов`язаного.

Крім того, вказав, що позивач не відмовлявся ні від отримання направлення, ні від проходження ВЛК, ним лише було наголошено, що йому потрібен час, щоб привезти з дому наявну лікарську документацію. Також він просив надати йому направлення на іншу дату за місцем прописки. Адже він знаходився далеко від дому та не мав змоги надати під час проходження ВЛК лікарські довідки, які були дома. Проте, працівниками ТЦК та СП було відмовлено у надані часу для того, щоб привезти лікарські документацію. А натомість, працівниками ТЦК та СП почав застосовуватися психологічний та моральний тиск. Ніхто не звертав уваги, що ОСОБА_1 мав при собі військово-обліковий документ та не мав порушень правил військового обліку.

Таким чином, зазначив, що постанова про накладення адміністративного стягнення №1696 від 12.12.2024 року підлягає скасуванню, оскільки в ній порушено, як процедура перевірки документів, так і процедура виклику особи до ТЦК та СП для прохождення ВЛК чи уточнення даних, а надані відповідачем докази зводяться лише до протоколу, рапорту та постанови, що по своїй суті не можуть бути доказами вчинення адміністративного правопорушення.

Також вказує, що йому не було відомо про наявність оскаржуваної постанови, оскільки він не отримував повістку, не порушував правила військового обліку, не відмовлявся від проходження ВЛК, тому не знав про наявність постанови. Йому стало відомо про постанову лише 20.10.2025 року, яка була надана у відповідь на адвокатський запит.

А тому просив поновити строк для оскарження постанови, визнати протиправною та скасувати постанову №1696 від 12.12.2024 р. про накладення на позивача штрафу у розмірі 17000 гривень за адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.210 КУпАП, провадження у даній справі закрити та вирішити питання розподілу судових витрат на правничу допомогу.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, клопотань про відкладення судового засідання до суду не надійшло. Надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю.

Згідно з ч.9 ст.205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно з ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За змістом ч. 2 ст. 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

За положеннями частин 1, 4 ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до матеріалів позову про наявність винесеної щодо ОСОБА_1 постанови по справі про адміністративне правопорушення йому стало відомо 20.10.2025 року, у відповідь на адвокатський запит. Крім того, з оскаржуваної постанови судом встановлено, що розгляд справи відбувався за відсутності позивача, доказів виклику особи чи направлення йому цієї постанови матеріали справи не містять, тому наявні підстави для поновлення строку на оскарження постанови.

Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 12 грудня 2024 року начальник ІНФОРМАЦІЯ_3 полковник ОСОБА_2 , розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно громадянина(нки) ОСОБА_1 виніс постанову №1696 про накладення адміністративного стягнення за справою про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210 КУпАП (а.с. 30).

В постанові зазначено, що зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ЧРТЦК №1696 від 26.11.2024 (а.с. 28), 18 год. 00 хв. в Чернівецькому обласному збірному пункті м. Чернівці, встановлено що ОСОБА_1 , будучи військовозобов?язаним, не з?являвся до Центру комплектування з метою звірки власних персональних даних з обліковими даними Центру комплектування, надання документів, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», постановки на облік, до відділу не з?явився про причини неявки не повідомив.

У зв?язку із чим ОСОБА_1 порушив ч. 3 ст. 210 КУпАП, яка є бланкетною, тобто такою, що відсилає до порушення пп. 5, 7 ч. 3, п. 10 ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 42 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХII, додатку №2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку організації і ведення військового обліку призовників і військовозобов?язаних», що полягали порушення правил військового обліку в особливий період.

Даних про направлення ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку копії постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності оскаржувана постанова не містить.

Відповідно до рапорту, що міститься в матеріалах справи, ОСОБА_3 доповів, що 26.11.2024 року близько 14 годин 53 хвилин ним спільно з ТЦК та СП №6, відповідно до вимог абзацу 6 п.16 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560, було здійснено перевірку у громадянина ОСОБА_1 . У зв`язку з відсутністю у громадянина ОСОБА_1 військово-облікового документа (військово-облікового документа в електронній формі) (або наявністю інформації в реєстрах та базах (банках) даних, що входять до єдиної інформаційної системи МВС, про розшук такої особи) було запрошено громадянина ОСОБА_1 до Чернівецького обласного об`єднаного центру мобілізації по вул. Головній, 129 в.м Чернівці для складання протоколу за ознаками ст 210-1 КУпАП/ для уточнення військово-облікових даних (зв.а.с. 29).

Згідно з витягом з додатку «Резерв +», сформованим 31.01.2025 року, ОСОБА_1 є військовозобов`язаним, остання дата уточнення даних: 31.07.2024 р., перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.32).

Між сторонами виник публічно-правовий спір щодо правомірності притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення за вчинення правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.3 ст.210 КУпАП.

За визначенням у Законі України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який триває і по теперішній час.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (ст.ст. 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Частиною 5 ст. 258 КУпАП визначено, що протокол не складається у разі вчинення в особливий період адміністративних правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, розгляд яких віднесено до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України (у частині правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України), якщо особа не з`явилася без поважних причин або не повідомила причину неприбуття на виклик територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце виклику, та за наявності у територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України підтвердних документів про отримання особою виклику.

Відповідно до ч.1 ст. 210 КУпАП адміністративна відповідальність настає за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку.

Положеннями ч.3 ст. 210 КпАП України встановлено відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.

Тобто, вказана норма є бланкетними, тому в постанові повинно бути зазначено норму нормативно-правового акта, яку порушила особа, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

В оскаржуваній постанові зазначено, що ОСОБА_1 своїми діями порушив пп. 5, 7 ч. 3, п. 10 ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 42 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХII, додатку №2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку організації і ведення військового обліку призовників і військовозобов?язаних», що полягали порушення правил військового обліку в особливий період.

Згідно з пп. 5, 7 ч.3 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок включає: виконання військового обов`язку в запасі; дотримання правил військового обліку.

Пункт 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» (чинної станом на день винесення постанови) відсутній, тому незрозумілим є посилання уповноваженої особи на нього.

Частина 1 ст. 42 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» (чинної станом на день винесення постанови) передбачає, що керівники, інші посадові особи органів виконавчої влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також підприємств, установ, організацій та закладів освіти незалежно від підпорядкування і форми власності та громадяни України, винні в порушенні правил військового обліку громадян України, підготовки громадян України до військової служби, взяття на військовий облік, направлення для проходження базової військової служби, проходження служби у військовому резерві, проходження зборів, мобілізаційної підготовки та мобілізаційної готовності, призову на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, прибуття за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів України, а також у вчиненні інших порушень законодавства про військовий обов`язок і військову службу, несуть відповідальність згідно із законом.

Посилання у спірній постанові на вищевказані норми свідчить про відсутність чіткого формулювання обвинувачення, що є важливою умовою справедливого та об`єктивного розгляду справи, є необхідним для реалізації права на захист, на що неодноразово наголошував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини.

Зокрема, у рішенні від 25.07.2000 у справі "Маттоціа проти Італії" Європейський суд зазначив, що "обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.

Крім того, правовою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність в її діях чи бездіяльності відповідного складу правопорушення.

В постанові Верховного Суду від 04.09.2019 у справі №285/1535/15 міститься правовий висновок про те, що адміністративне правопорушення - це вчинок, який має форму або дії, або бездіяльності. Проте, щоб вчинок можна було кваліфікувати як адміністративне правопорушення, він повинен мати сукупність юридичних ознак, що визначають склад правопорушення, а саме: об`єктивну сторону, об`єкт, суб`єктивну сторону (внутрішня сторона діяння, елементами якої є вина, мотив і мета) і суб`єкт. Наявність усіх ознак правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.

Суд відзначає, що відомості про вручення позивачу повістки про його виклик з метою звірки власних персональних даних з обліковими даними Центру комплектування, надання документів, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», постановки на облік, що є обов`язковою передумовою притягнення його до відповідальності, у матеріалах справи відсутні.

Відповідач не виконав обов`язок доказування, який на нього покладено згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, та відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається саме на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі, що не було зроблено Відповідачем, а тому наявність підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності - не доведена.

Крім того, в протоколі про адміністративне правопорушення №1696 від 26.11.2024 р. зазначено, що позивач не з`явився для проходження військово-лікарської комісії. Хоча відомостей про це спірна постанова не містить, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з пояснень ОСОБА_1 від проходження ВЛК не відмовлявся. Натомість просив надати йому додатковий час, щоб зібрати медичні документи для проходження ВЛК з метою забезпечення повноти висновку, складеного за наслідками медичного огляду. Зазначені обставин безпідставно не були враховані уповноваженими посадовими особами відповідача.

Згідно з абз.2-3 п. 3.5 р.3 Положення про військово-лікарську експертизу у Збройних силах України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України №402 від 14.08.2008 року, військовозобов`язаний під час проведення медичного огляду зобов`язаний надати членам ВЛК ТЦК та СП медичну карту амбулаторного хворого за формою № 025/о, затвердженою наказом МОЗ України від 14 лютого 2012 року № 110 «Про затвердження форм первинної облікової документації та Інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності та підпорядкування», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 квітня 2012 року за № 661/20974 (далі - форма № 025/о), виписки з медичної документації щодо перенесених захворювань, отриманих травм, поранень тощо, якщо така інформація відсутня в ЕСОЗ.

Вказане дозволяє стверджувати, що у діях позивача відсутній умисел на вчинення правопорушення, за яке його було притягнуто до адміністративної відповідальності. Оскільки, надання медичної документації, яка відсутня в ЕСОЗ є обов`язком самого військовозобов`язаного, який направляється на ВЛК. Більш того, такий обов`язок обумовлений необхідністю детального дослідження стану здоров`я військовозобов`язаного з метою прийняття повного та обґрунтованого висновку щодо його придатності/непридатності до військової служби.

Згідно з ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена відповідно до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчинення якого передбачена чинним законодавством.

Відповідно до ст.248 КУпАП розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється на засадах рівності перед законом і органом (посадовою особою), який розглядає справу, всіх громадян незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мови та інших обставин.

Відповідно до ст. 278 КУпАП орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

Отже саме на відповідача як орган, який уповноважений розглядати справи про адміністративне правопорушення відповідальність за яке передбачена ст. 210 КУпАП покладено обов`язок щодо встановлення всіх фактичних обставин та дотримання процедури розгляду визначеної ст. 278 КУпАП.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною 2 статті 58 Конституції України передбачено, що ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Відповідно до ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням, інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу проводиться в межах їх компетенції, у точній відповідності із законом.

За змістом ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно з ч.1 ст.283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Згідно з п.1 ч.1 ст.247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події та складу адміністративного правопорушення доводиться шляхом подання доказів.

У зв`язку із застосуванням принципу презумпції невинуватості, саме уповноважена посадова особа, що виявила факт адміністративного правопорушення, повинна зібрати докази наявності події і складу адміністративного правопорушення, винуватості особи, тобто «поза розумним сумнівом» довести наявність законних підстав для притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Відтак саме відповідач несе тягар доказування правомірності своїх дій та рішень, і саме відповідач не надав жодних доказів законності й обґрунтованості оскаржуваної Постанови.

Суд зауважує, що відповідач, як представник державного органу, наділеного повноваженнями щодо виявлення та притягнення винних осіб до адміністративної відповідальності, у своїй діяльності має керуватися виключно законом та діяти відповідно до нього.

Постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності є офіційним документом - рішенням суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, в якому, поміж іншого, має бути чітко зазначено опис обставин, установлених при розгляді справ та посилання на норму закону, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення.

Під час судового розгляду справи відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, всупереч положенням ч.2 ст.77 КАС України, не доведено наявності у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210 КУпАП, оскаржувана постанова відповідачем прийнята не в спосіб, який передбачений нормами КУпАП та необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому є неправомірною та підлягає скасуванню.

Згідно зі ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Відповідно до ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Так, відповідачем допущено порушення при складанні адміністративних матеріалів щодо ОСОБА_1 . Оскільки постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності підлягає скасуванню, суд вважає, що згідно з приписами вищенаведеної норми, виникає необхідність закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 .

Ухвалюючи це судове рішення суд керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, суд прийшов до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Щодо вимог про стягнення витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно ч.1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 (справа № 379/1418/18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

На підтвердження розміру понесених відповідачем витрат на правничу допомогу, представником позивача, адвокатом Стаценком Д.Р. надано догововір №2509/1 від 25 вересня 2025 р. про надання юридичної (правничої) допомоги (а.с.37), попередній розрахунок суми судових витрат, згідно з яким орієнтовна вартість робіт та послуг становить 10000 грн. (а.с. 40), рахунок-фактуру №25091 від від 25 вересня 2025 р. (а.с. 35), платіжну інструкцію 2.325798313.1 від вересня 2025 р. на суму 20000 грн. (а.с.) та ордер від 03.12.2025 р. на представництво інтересів ОСОБА_1 в Шевченківському районному суді м.Чернівці.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеної у додатковій постанові від 05.09.2019 по справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Представником відповідача подано до суду заперечення про неспівмірність заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу з предметом позову, оскільки розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірними із складністю справи.. Тому просив у задоволенні вимоги позивача про розподіл судових витрат на правничу допомогу відмовити за безпідставністю.

Верховний Суд висловився у постановах від 01.02.2023 у справі №160/19098/21, від 14 листопада 2019 року у справі № №826/15063/18 (адміністративне провадження №К/9901/18029/19), в яких зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Крім того у, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи; розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З урахуванням викладеного, оцінюючи заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, виходячи з вищенаведених критеріїв, суд відзначає, що компенсація витрат на правничу допомогу за рахунок суб`єкта владних повноважень не повинна розглядатись особою, як сатисфакція за порушені права та нести надмірне фінансове навантаження на бюджет.

Суд враховує, що вказана справа не є складною, з огляду на обсяг робіт, проведених адвокатом, а також кількість підготовлених нею документів, надаючи оцінку заявленій до відшкодування сумі витрат на правову допомогу у розрізі її співмірності, суд акцентує увагу, що спірні правовідносини є розповсюдженими, а складена позовна заява відтворює типові доводи, характерні для даної категорії справ, тому складення позовної заяви не потребувало значних затрат часу з боку фахівця в галузі права.

Тобто, стягнення повної вартості заявлених представником позивача таких послуг, не узгоджується з критеріями реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру і пропорційності, не є розумно обґрунтованим і, відповідно, такі витрати не можуть бути відшкодовані тільки лише через те, що вони дійсно понесені заявником (справедлива сатисфакція).

Таким чином, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, на підставі заперечень відповідача, суд приходить до висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 понесених судових витрат на правничу допомогу в розмірі 3500 грн.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 1514 грн. (а.с.22, 39).

Закон України «Про судовий збір» передбачає можливість зменшити розмір судового збору, який підлягає сплаті. При подачі документів у електронній формі з використанням підсистеми "Електронний суд" ЄСІТС застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Позивачем подано позовну заяву з додатками та заяву про забезпечення позову через підсистему "Електронний суд", однак не враховано положення закону щодо пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Таким чином, на підставі ч. 1 ст.139 КАС України на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн., сплачений при зверненні до суду з позовом.

На підставі п. 1 ч. 1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» позивачу підлягає поверненню з державного бюджету надмірно сплачений судовий збір у розмірі 302,80 грн.

Враховуючи вищенаведене, керуючись, ст.ст. 19, 58 Конституції України, Законом України «Про мобілізаційну підготовкута мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Законом України «Про оборону», ст.ст.7, 9, 210, 235, 245, 251, 268, 279 КУпАП, ст. ст. 2, 5, 72-77, 121, 122, 132, 134, 139, 243-246, 250-251, 286, 295 КАС України, суд,-

Ухвалив:

Поновити ОСОБА_1 строк для звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Позов задовольнити.

Скасувати постанову №1696 від 12 грудня 2024 року, винесену ІНФОРМАЦІЯ_2 в особі начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , полковника ОСОБА_4 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст.210 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 17000 гривень.

Справу про адміністративне правопорушення закрити.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_3 , що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), сплачений судовий збір у розмірі 484 (чотириста вісімдесят чотири) грн. 48 коп.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_3 , що розташований за адресою: м. Чернівці, площа Театральна, 6 () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень 00 коп.

В задоволенні іншої частини вимог щодо стягнення судових витрат відмовити.

Повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) з державного бюджету надмірно сплачений судовий збір в розмірі 181,68 грн. згідно з квитанцією №Z4B3-Q7F5-TZ4E від 25.10.2025 «Фінансова компанія ЮАПЕЙ» на суму 908,40 грн. (а.с. 22).

Повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) з державного бюджету надмірно сплачений судовий збір в розмірі 121,12 грн. згідно з квитанцією №5KEA-E9AR-3TEE від 25.10.2025 АТ «ПУМБ» на суму 605,60 грн. (а.с. 39).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: