Справа № 120/3865/25
Суддя: Томчук Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2025-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

15 грудня 2025 р. Справа № 120/3865/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Томчука А.В., розглянувши письмово в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся в суд із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 з вимогами:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , а саме за 2023 рік та Військової частини НОМЕР_2 за 2024 рік щодо нездійснення нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-ХІІ за 2023, 2024 роки, як учаснику бойових дій за період проходження військової служби у 2023 році у Військовій частині НОМЕР_1 , та за період проходження військової служби у 2024 році у Військовій частині НОМЕР_2 ;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 за 2023 рік здійснити нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-ХІІ;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 за 2024 рік здійснити нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на протиправність дій відповідачів щодо нездійснення нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-ХІІ за 2023-2024 роки, як учаснику бойових дій.

Ухвалою від 28.03.2025 позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачеві у 5- денний строк усунути виявлені недоліки, шляхом виконання вимог статей 160-161 КАС України, шляхом надання доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, зокрема надання доказів в підтвердження статусу учасника бойових дій; доказів щодо періодів проходження військової служби позивачем у В/ч НОМЕР_1 та В/ч НОМЕР_2 ; копій наказів про звільнення з В/ч НОМЕР_1 та з В/ч НОМЕР_2 ; надання примірників позовної заяви з переліком документів та інших доказів, що додаються до позову.

Ухвалою від 03.04.2025 позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачеві у 5- денний строк усунути виявлені недоліки шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду в частині позовних вимог, що стосуються вимог заявлених до В/ч НОМЕР_2 .

Ухвалою від 15.05.2025 позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог заявлених до Військової частини НОМЕР_2 повернуто позивачу.

Ухвалою від 15.05.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено її розгляд здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в порядку визначеному статтею 262 КАС України. Встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

У строк встановлений судом, відповідач відзиву на адресу суду не направив, хоча в матеріалах справи наявні докази своєчасного отримання ухвали та позовної заяви з додатками.

В силу частини 6 статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач є учасником бойових дій та, крім іншого, проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 09.06.2023 № 163 позивача вирішено вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби. Цим наказом позивача також виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 09.06.2023.

Згідно із наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 12.06.2023 № 168 позивача зараховано до списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 з 12.06.2023.

Згідно із наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 28.08.2024 № 250 старшого лейтенанта ОСОБА_1 , звільненого наказом командира В/ч НОМЕР_2 (по особовому складу) від 26.08.2024 № 137-РС у відставку за пп. "г" за сімейними обставинами п. 2 частини 4 статті 26 ЗУ № 2262-ХІІ, виключено зі списків особового складу В/ч НОМЕР_2 з 28.08.2024.

Відповідно до грошового атестату В/ч НОМЕР_2 від 28.08.2024 № 309, крім іншого, при звільненні з військової служби позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022-2024 роки. Відомостей щодо компенсації за невикористані дні додаткової відпустки грошовий атестат не містить.

Разом із тим, вказуючи на протиправність дій відповідачів щодо не нарахування та невиплати позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2023 рік (В/ч НОМЕР_1 ) та за 2024 рік (В/ч НОМЕР_2 ), позивач звернувся до суду з цим позовом. Крім іншого заявивши вимоги зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 за 2023 рік здійснити нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Спеціальним законом, який, відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей; встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту; гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України від 20 .12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Згідно із статтею 1 цього Закону соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Статтею 4 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 № 504/96-ВР (зі змінами та доповненнями) (далі - Закон № 504/96-ВР) установлені такі види відпусток: щорічні відпустки; основна відпустка (ст. 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7 Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до вимог статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-XII від 22.10.1993 (зі змінами та доповненнями) (далі - Закон № 3551-ХІІ) передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Отже, виходячи з норм Закону № 3551-ХІІ додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, гарантованою державою.

Статтею 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII від 20.12.1991 (зі змінами та доповненнями) (далі - Закон № 2011-ХІІ) визначено порядок надання військовослужбовцям відпусток.

Згідно з пунктом 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 (в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію) і 18 (в особливий період під час дії воєнного стану) цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

З наведеного слідує, що надання військовослужбовцю-учаснику бойових дій пільги у вигляді додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати протягом 14 календарних днів припинено та поставлено в залежність від наявності або відсутності дії "особливого періоду". Водночас визначення цього поняття надано у статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" № 3543-ХІІ від 21.10.1993 (зі змінами та доповненнями) (далі - Закон № 3543-ХІІ), відповідно до якої особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій".

Суд зазначає, що принципом, який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень, є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.

Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.

Будь-який необґрунтований та неоднаковий підхід законом заборонений і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою - раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

Отже, у порівнянні із іншими особами, які набули статус учасника бойових дій і не проходили військову службу, позивач мав таке ж право на грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Системний аналіз змісту верховенства права, вищенаведених положень законодавства дає підстави для висновку, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за певних умов.

Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Таким чином, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, припиняється.

Відповідно до частини 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Відтак підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом № 2011-ХІІ. Так, відповідно до частини 14 статті 101 Закону № 2011-ХІІ у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Водночас суд зазначає, що норми Закону № 3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

При цьому, абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Таким чином грошова компенсація у разі невикористання військовослужбовцем щорічної основної або додаткової відпустки виплачується у разі звільнення зі служби тією військовою частиною, з якої військовослужбовець звільняється.

Як встановлено під час розгляду цієї справи позивач є учасником бойових дій та, крім іншого, проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та Військовій частині НОМЕР_2 .

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 09.06.2023 № 163 позивача вирішено вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби. Даним наказом позивача також виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 09.06.2023.

Згідно із наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 12.06.2023 № 168 позивача зараховано до списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 з 12.06.2023.

Згідно із наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 28.08.2024 № 250 старшого лейтенанта ОСОБА_1 , звільненого наказом командира В/ч НОМЕР_2 (по особовому складу) від 26.08.2024 № 137-РС у відставку за пп. "г" за сімейними обставинами п. 2 частини 4 статті 26 ЗУ № 2262-ХІІ, виключено зі списків особового складу В/ч НОМЕР_2 з 28.08.2024.

Згідно із грошовим атестатом В/ч НОМЕР_2 від 28.08.2024 № 309, крім іншого, при звільненні з військової служби позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022-2024 роки. Відомостей щодо компенсації за невикористані дні додаткової відпустки грошовий атестат не містить.

Як встановлено судом, право на додаткову відпустку, на яку позивач мав право, як учасник бойових дій, виникло у нього в особливий період, під час якого додаткові відпустки як учаснику бойових дій не надаються і позивач не реалізував право на отримання грошової компенсації такої відпустки при звільненні з Військової частини НОМЕР_2 .

Водночас при вирішенні цього спору суд зважає на ту обставину, що ухвалою від 15.05.2025 у справі № 120/3865/25 позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог заявлених до Військової частини НОМЕР_2 повернуто позивачу.

Разом з тим в межах заявленого спору відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-ХІІ за 2023, 2024 роки, як учаснику бойових дій за період проходження військової служби у 2023 році у Військовій частині НОМЕР_1 та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплати відповідну компенсацію, оскільки така, як вкотре наголошує суд, виплачується під час звільнення з військової служби (тобто мала б бути виплачена саме Військовою частиною НОМЕР_2 ).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За приписами частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні цього позову.

Підстави для присудження судових витрат на користь позивача відсутні.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_3 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Повний текст рішення складено та підписано суддею 15.12.2025.

Суддя Томчук Андрій Валерійович