Справа № 480/1072/25
Суддя: О.А. Прилипчук
Дата ухвалення: 2025-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 грудня 2025 року Справа № 480/1072/25
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Прилипчука О.А.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/1072/25
за позовом ОСОБА_1
до Кролевецького районного суду Сумської області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області
про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Кролевецького районного суду Сумської області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області, в якій просить:
1. Визнати протиправним та скасувати наказ Кролевецького районного суду Сумської області від 13 січня 2025 року №02 к-ос Про встановлення та виплату надбавки за вислугу років на державній службі ОСОБА_1 секретарю суду Кролевецького районного суду Сумської області, у розмірі 12 відсотків посадового окладу.
2. Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Сумській області здійснити з 01 січня 2025 року перерахунок та виплату надбавки за вислугу років на державній службі ОСОБА_1 , секретарю суду Кролевецького районного суду Сумської області на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу, з урахуванням виплаченого.
В обгрунтування позовних вимог зазначено, що 15.07.2021 року позивачку призначено на посаду секретаря суду Кролевецького районного суду Сумської області. З 01.04.2023 року їй встановлено надбавку за вислугу років на державній службі в розмірі 15 % посадового окладу, як такій, стаж державної служби якої на вказану дату становить 5 років, що підтверджується наказом Кролевецького районного суду Сумської області від 30.03.2023 року №17 к-ос Про встановлення надбавки за вислугу років ОСОБА_1 .
13.01.2025 року Кролевецький районний суд Сумської області видав наказ №02 к-ос, яким відповідно до пункту 13 розділу Прикінцевих положень Закону України від 19.11.2024 року №4059-ІХ Про Державний бюджет України на 2025 рік встановив з 01 січня 2025 року надбавку за вислугу років на державній службі у відсотках до посадового окладу на 2025 рік зокрема такому працівнику ОСОБА_1 у розмірі 12 % посадового окладу.
Вважаючи зазначений наказ незаконним, позивачка звернулась до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 11.02.2025 відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідач (Кролевецький районний суд Сумської області) у відзиві на позовну заяву зазначив, що 13 січня 2025 року за №02к-ос Кролевецьким районним судом Сумської області було видано наказ Про встановлення та виплату надбавки за вислугу років на державній службі ОСОБА_1 , секретарю суду Кролевецького районного суду на виконання вимог пункту 13 розділу Прикінцеві положення Закону України Про державний бюджет України на 2025 рікта відповідно у зв`язку з погодженням класифікації посад, яка була проведена в Кролевецькому районному суді Сумської області в 2024 році.
Відповідач вважає, що застосування ним норм Закону України Про Державний бюджет України на 2025 рік стосовно перерахування надбавки за вислугу років відповідає нормам законодавства України з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 13 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII Про державну службу (далі Закон) НАДС, як центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, видає у випадках, встановлених законом, нормативно-правові акти з питань державної служби, надає роз`яснення з питань застосування Закону та інших нормативно-правових актів у сфері державної служби.
Відповідно до частини другої статті 5 Закону відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є державний бюджет.
Порядок формування фонду оплати праці державних службовців у державному органі, а також порядок преміювання державних службовців затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини першої статті 52 Закону надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.
Разом з тим, пунктом 13 розділу Прикінцеві положення Закону України Про Державний бюджет України на 2025 рік передбачено, що у 2025 році заробітна плата державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з:
1) сталої заробітної плати - посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за ранг державного службовця, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, інших доплат, передбачених законами України;
2) варіативної заробітної плати - премій, компенсацій за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця та за вакантною посадою державної служби, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
Грошова допомога, що виплачується державному службовцю під час надання щорічної основної відпустки, визначається у розмірі суми посадового окладу, надбавки за вислугу років та надбавки за ранг державного службовця станом на останній день місяця, що передує першому дню такої відпустки, незалежно від фактично відпрацьованого часу в місяці.
Норми Закону України "Про державну службу" щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Враховуючи викладене, державним службовцям державних органів, які провели класифікацію посад державної служби, надбавка за вислугу років у 2025 році встановлюється на рівні 2 відсотків від посадового окладу за кожний рік стажу державної служби та не може перевищувати 30 відсотків посадового окладу.
Згідно пункту 19 розділу Прикінцеві положення Закону України Про Державний бюджет України на 2025 рік установлено, що до проведення першої класифікації посад для державних службовців державних органів, що не провели класифікацію посад у 2024 році, діють умови оплати праці, встановлені на 2024 рік, але не довше ніж до 1 квітня 2025 року за умови фінансового забезпечення видатків на оплату праці державних службовців таких державних органів у зв`язку з проведенням першої класифікації посад.
Отже, у 2025 році оплата праці державних службовців державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, здійснюється на основі класифікації посад державної служби відповідно до Постанови № 1409 з урахуванням пункту 13 розділу Прикінцеві положення Закону України Про Державний бюджет України на 2025 рік.
Згідно пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2023 року № 1409 Питання оплати праці державних службовців на основі класифікації посад у 2025 році (далі Постанова № 1409), та з метою упорядкування умов оплати праці державних службовців державних органів на основі класифікації посад Кабінетом Міністрів України затверджено: схему посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням сімей і рівнів посад, юрисдикції та типів державних органів у 2025 році; перелік типових посад державної служби в межах рівнів посад.
Пунктом 2 Постанови № 1409 передбачено міністрам, керівникам центральних і місцевих органів виконавчої влади та інших державних органів забезпечити виконання Постанови № 1409 виключно в межах фондів заробітної плати, затверджених у кошторисах.
Відповідач зауважив, що положення Закону України Про державний бюджет України на 2025 рік від 19.11.2024 року № 4059-IX щодо встановлення на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу є чинними, не конституційним не визнавались та не скасовувались, а відтак підстави для їх незастосування відсутні.
Отже, Кролевецький районний суд діяв в межах закону, оскільки обрання ним саме цього відсотку посадового окладу державного службовця за кожен календарний рік, не є свавільними діями, а є виконанням прямої норми Закону України №4059-IX.
Крім цього, відповідач зазначив, що ОСОБА_1 ознайомлювалась під підпис з наказом керівника апарату Кролевецького районного суду від 21.02.2024 за №05к-од Про застосування нових умов праці до державних службовців Кролевецького районного суду, а також з наказом голови суду Кролевецького районного суду від 28.01.2025 за №03-од Про введення в дію Штатного розпису Кролевецького районного суду з 01.01.2025 року, в яких відображено підстави їх прийняти та які відповідно передували прийняттю наказу Кролевецького районного суду Сумської області від 13.01.2025 року № 02к-ос Про встановлення та виплату надбавки за вислугу років на державній службі.
ОСОБА_1 вищевказані накази не оскаржувала, з класифікаційним кодом своєї посади після проведення класифікації посад ознайомилась.
З боку ОСОБА_1 заяв або ж звернень до керівника апарату Кролевецького районного суду Сумської області щодо незгоди з проведенням класифікації посад, та присвоєнням її посаді класифікаційного коду посади не надходило, що свідчить про відсутність претензій з її боку щодо питання класифікації посад. В свою чергу саме проведення класифікації посад в державному органі і є підставою для встановлення надбавки за вислугу років на державній службі на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу (пункт 13 розділу Прикінцеві положення Закону України Про Державний бюджет України на 2025 рік).
Враховуючи зазначене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.22-27).
Відповідач (Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Сумській області) у відзиві на позовну заяву, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що ТУ ДСА України в Сумській області як розпорядник коштів нижчого рівня не має правових підстав для самостійного нарахування поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України Про Державний бюджет України на 2025 рік №4059-ІХ.
Пунктом 13 розділу Прикінцеві положення визначено, що надбавка за вислугу років на державній службі на рівні 2% посадового окладу державного службовця, за кожен календарний рік, але не більше 30% посадового окладу.
На виконання вимог зазначеного Закону був винесений наказ керівника апарату Кролевецького районного суду Сумської області від 13.01.2025 року № 02 к-ос Про встановлення надбавки за вислугу років у 2025 році - 12% посадового окладу.
Територіальним управлінням ДСА України в Сумській області були здійснені заходи, спрямовані на виконання вимог Закону України Про державний бюджет на 2025 рік, виконання постанови Кабінету Міністрів України від 23.10.2023 року№ 1109 Про підготовку до запровадження умов оплати праці державним службовців на основі класифікації посад у 2024 році.
Нарахування надбавок за вислугу років територіальним управлінням ДСА України в Сумській області в подальшому діяло па підставі проведених у судах Сумської області класифікації посад державної служби та виданими наказами судів, якими установлено державним службовцям надбавку за вислугу років на державній службі відповідно до п. 13 Прикінцевих положень Закону України Про Державний бюджет на 2025 рік.
Враховуючи зазначене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 40-42).
Дослідивши матеріали адміністративної справи та зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні відносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів.
Судом встановлено, що 15.07.2021 року позивачку призначено на посаду секретаря суду Кролевецького районного суду Сумської області.
Наказом Кролевецького районного суду Сумської області від 30.03.2023 року №17 к-ос ОСОБА_1 з 01.04.2023 року встановлено надбавку за вислугу років на державній службі в розмірі 15 % посадового окладу, як такій, стаж державної служби якої на вказану дату становить 5 років (а.с. 12).
13.01.2025 року Кролевецький районний суд Сумської області прийняв наказ №02 к-ос, яким відповідно до пункту 13 розділу Прикінцевих положень Закону України від 19.11.2024 року №4059-ІХ Про Державний бюджет України на 2025 рік ОСОБА_1 встановив з 01 січня 2025 року надбавку за вислугу років на державній службі у відсотках до посадового окладу на 2025 рік у розмірі 12 % посадового окладу.
Вважаючи зазначений наказ незаконним, позивачка звернулась до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Виключно законами України визначаються організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики (пункт 12 частини першої статті 92 Основного Закону України).
Згідно з частинами другою та третьою статті 5 Закону №889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 7 Закону №889-VIII державний службовець має право на оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).
Частиною першою статті 50 Закону №889-VIII визначено, що держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.
Згідно з частиною другою статті 50 Закону №889-VIII заробітна плата державного службовця складається з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 6) премії.
Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є державний бюджет (частина четверта статті 50 Закону №889-VIII).
Відповідно до частини восьмої статті 50 Закону №889-VIII особливості оплати праці державних службовців в апаратах (секретаріатах) судів та інших органах системи правосуддя визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів».
Стаж державної служби дає право на встановлення державному службовцю надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки (частина перша статті 46 Закону №889-VIII).
Відповідно до частини першої статті 52 Закону №889-VIII надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.
Аналіз наведених норм права свідчить про те, що надбавка за вислугу років це одна зі складових заробітної плати державного службовця, розмір якої залежить від стажу державної служби, та є обов`язковою до виплати.
У свою чергу, пунктом 13 розділу Прикінцевих положень Закону № 4059-IX визначено, що у 2025 році заробітна плата державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за ранг державного службовця, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, інших доплат, передбачених законами України, премій, компенсацій за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця та за вакантною посадою державної служби, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
Грошова допомога, що виплачується державному службовцю під час надання щорічної основної відпустки, визначається у розмірі суми посадового окладу, надбавки за вислугу років та надбавки за ранг державного службовця станом на останній день місяця, що передує першому дню такої відпустки, незалежно від фактично відпрацьованого часу в місяці.
Норми Закону №889-VIII щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Разом з цим, пунктом 3 розділу Прикінцевих положень Закону № 4059-IX було зупинено на 2025 рік дію частини першої статті 52 Закону №889-VIII в частині встановлення надбавки за вислугу років на державній службі державним службовцям державних органів, які здійснюють оплату праці на основі класифікації посад.
Пунктом 11 Прикінцевих положень Закону № 4059-IX установлено, що у 2025 році оплата праці державних службовців здійснюється на основі класифікації посад, з урахуванням класифікації посад, проведеної у 2024 році, крім державних органів, зазначених у пунктах 16 та 17 цього розділу та частині сьомій статті 50 Закону України «Про державну службу».
Схему посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням сімей і рівнів посад, юрисдикції та типів державних органів затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2023 № 1409 «Питання оплати праці державних службовців на основі класифікації посад у 2024 році», яка в силу постанови Кабінету Міністрів від 31.12.2024 № 1534 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2023 р. № 1409» застосовується в 2025 році у тому ж вигляді.
Суд враховує, що відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
В абзацах четвертому і п`ятому пункту 5 мотивувальної частини рішення від 12.07.2019 № 5-р(І)/2019 Конституційний Суд України прийшов до висновку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.
Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 43 Закону №889-VIII зміною істотних умов державної служби вважається зміна умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення.
Згідно з абзацом першим частини четвертої статті 43 Закону №889-VIII про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 30 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати.
З вищевикладеного слідує, що новими актами законодавства можуть змінюватися умови оплати державних службовців (система та розміри), зокрема зменшуватися розміри надбавки за вислугу років на державній службі, а відповідні відносини публічної служби (трудові правовідносини), які виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.
Водночас нове нормативне регулювання розмірів надбавок за вислугу років на державній службі застосовується з дня набрання чинності відповідним нормативно-правовим актом або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.
Суд зазначає, що такі нові умови оплати праці державних службовців у 2025 році були встановлені Законом № 4059-IX, який набрав чинності 01.01.2025.
Суд наголошує на тому, що повноваження адміністративних судів та порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Так, статтею 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Стаття 8 Конституції України закріплює визнання та дію принципу верховенства права і роз`яснює його зміст наступним чином: а) як найвищу юридичну силу Конституції України, яка передбачає, що закони та інші нормативноправові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй; б) як пряму дію норм Основного Закону країни, що передбачає гарантування звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1 частини другої статті 2 КАС України).
Джерела права, які застосовуються судом наведені у статті 7 КАС України, частиною першою якої визначено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
При цьому частиною четвертою статті 7 КАС України передбачено, що якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.
У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.
Таким чином, у судовому розгляді предметом правозастосування насамперед виступає закон, що регулює спірні відносини. Разом з цим ймовірні колізії між приписами законів та нормами Конституції України, стають передумовами практичної потреби у застосуванні норм Конституції як норм прямої дії.
Тож, суд, розглядаючи справу, має витлумачити акти в такий спосіб, щоб узгодити їх Конституцією України, а у разі протиріччя, яке не може бути у жодний спосіб узгоджене з Конституцією України, відмовлятися від їхнього застосування і застосовувати норми Конституції як норми прямої дії, оскільки застосування презумпції конституційності не обмежене юрисдикційною діяльністю Конституційного Суду України і поширюється на діяльність судів загальної юрисдикції, які при здійсненні правосуддя обов`язково мають оцінювати правові акти, що підлягають застосуванню, на відповідність Конституції України.
Таким чином, процесуальне законодавство у сфері адміністративного судочинства зобов`язує адміністративні суди застосовувати норми Конституції України як норми прямої дії у разі суперечності закону чи іншого правового акта приписам Основного Закону із одночасним зверненням до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.
Такий закріплений принцип саме «прямої дії норм Конституції» є фундаментом доктрини прямої (безпосередньої) дії конституційних норм в українському конституційному та інших галузях права. Суди мають втілювати в судову практику норми Конституції.
Отже, оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Пряме застосування Конституції у поєднанні з принципом її верховенства над іншими правовими актами неминуче передбачає правомочність судів відмовитись від застосування будь-якого правового акта, який вони визначають як неконституційний в цілому або в частині.
У Конституції України Україну проголошено демократичною, соціальною, правовою державою (стаття 1), визнано, що найвищою соціальною цінністю в Україні є людина, її права і свободи та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а їх утвердження і забезпечення є головним обов`язком держави (стаття 3), права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (стаття 21), їх зміст і обсяг при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не може бути звужений (стаття 22).
У частині другій статті 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Згідно із частиною другою статті 92 Конституції України виключно законами України встановлюються, зокрема, Державний бюджет України і бюджетна система України.
Вимоги щодо змісту закону про Державний бюджет України містяться в частині другій статті 95 Конституції України, положення якої конкретизовано у статті 38 Бюджетного кодексу України.
При цьому, перелік правовідносин, які регулюються законом про Державний бюджет України, є вичерпним.
Тобто, закон про Державний бюджет України як правовий акт, чітко зумовлений поняттям бюджету як плану формування та використання фінансових ресурсів, має особливий предмет регулювання, відмінний від інших законів України - він стосується виключно встановлення доходів та видатків держави на загальносуспільні потреби, зокрема і видатків на соціальний захист і соціальне забезпечення, тому цим законом не можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом інших законів України. Метою і особливістю закону про Державний бюджет України є забезпечення належних умов для реалізації положень інших законів України, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами, спрямовані на їх соціальний захист, у тому числі й надання пільг, компенсацій і гарантій.
Отже, при прийнятті закону про Державний бюджет України мають бути дотримані принципи соціальної, правової держави, верховенства права, забезпечена соціальна стабільність, а також збережені пільги, компенсації і гарантії, заробітна плата та пенсії для забезпечення права кожного на достатній життєвий рівень (стаття 48 Конституції України).
Суд враховує, що у рішеннях від 09.07.2007 № 6-рп/2007, від 22.05.2008 № 10-рп/2008 та від 30.11.2010 № 22-рп/2010 Конституційний Суд України дійшов висновку, що законом про Державний бюджет України не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві; у разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони.
Разом з цим, слід зазначити, що у пункті 3.1 мотивувальної частини рішення від 09.07.2007 № 6-рп/2007 Конституційний Суд України зазначив, що аналіз законодавчої діяльності Верховної Ради України свідчить про те, що при прийнятті законів про Державний бюджет України систематично зупиняється дія інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, які є складовою конституційного права громадян на соціальний захист і достатній рівень життя кожного (статті 46, 48 Конституції України).
Зупинення дії законів є способом тимчасового припинення їх дії в часі та/або за колом осіб і має здійснюватися відповідно до вимог Конституції України. Ця юридична процедура знаходиться в органічному зв`язку із скасуванням законів, внесенням до них змін та доповнень. Отже, у такому випадку законом про Державний бюджет України припиняється на певний строк правове регулювання відносин у сфері соціального захисту, зупиняється дія механізму реалізації конституційних соціально-економічних прав громадян, що призводить до обмеження права на соціальний захист.
Зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом України. У статті 64 Конституції України вичерпно визначено такі випадки, а саме передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод людини із зазначенням строку дії цих обмежень, та визначено ряд прав і свобод, які не можуть бути обмежені за жодних обставин.
Отже, відповідно до частини третьої статті 22, статті 64 Конституції України право громадян на соціальний захист, інші соціально-економічні права можуть бути обмежені, у тому числі зупиненням дії законів (їх окремих положень), лише в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк.
Таку правову позицію Конституційний Суд України висловив у рішенні від 20.03.2022 № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій) (пункт 6 мотивувальної частини).
Окрім того, в рішенні від 28.08.2020 № 10-р/2020 Конституційний Суд України у пункті 3.2. мотивувальної частини наголосив, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні.
У свою чергу, суд наголошує на тому, що частиною другою статті 64 Конституції України встановлено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Відповідно до статті 3 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ (далі- Указ № 64/2022), у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Отже, у період дії в Україні воєнного стану, введеного Указом № 64/2022, може обмежуватись конституційне право на оплату праці, визначене у статті 43 Конституції України в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану.
Водночас, як було зазначено вище, Конституція України у статті 92 визначила сфери, зокрема бюджетну, які мають врегульовуватися виключно законом, тому через своє спеціальне призначення цей закон не повинен регулювати відносини в інших сферах суспільного життя.
Так, у пункті 5.4 рішення від 22.05.2008 № 10-рп/2008 Конституційний Суду України вказав на те, що Конституція України не надає закону про Держбюджет вищої юридичної сили стосовно інших законів, тому законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони.
До того ж, варто зауважити, що положення Закону № 4059-IX, які стосуються виплати надбавки за вислугу років на державній службі державним службовцям державних органів, які здійснюють оплату праці на основі класифікації посад, містять ознаки порушення вимог частини третьої статті 22 Конституції України, оскільки розмір посадових окладів державних службовців, оплата праці яких здійснюється на основі класифікації посад не змінився у 2025 році, позаяк одну із складових сталої заробітної плати набавку за вислугу років, яка є обов`язковою до виплати та розмір якої залежить від стажу на державній службі, законодавцем було зменшено, що свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав державних службовців, особливо тих, хто набув стаж державної служби, за який була встановлена надбавка за вислугу років на державній службі у розмірі 50 відсотків посадового окладу, що в абсолютних цифрах призвело до зменшення заробітної плати такого державного службовця.
Таким чином, з урахуванням неодноразово викладеної в рішеннях Конституційного Суду України юридичної позиції щодо неконституційності практики зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України, суд дійшов висновку, що зупинення Законом № 4059-IX на 2025 рік дії частини першої статті 52 Закону №889-VIII в частині встановлення надбавки за вислугу років на державній службі державним службовцям державних органів, які здійснюють оплату праці на основі класифікації посад із одночасним визначенням того, що у 2025 році надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу, хоча і не створює суперечності між правовими нормами Закону про Державний бюджет України на відповідний рік та правовими нормами спеціального Закону № 889-VIII щодо визначення розміру надбавки за вислугу років на державній службі державним службовцям, проте таке зупинення відбулось у спосіб, що суперечить статтям 1, 3, частині другій статті 6, частині другій статті 8, частині другій статті 19, статтям 21, 22, пункту 1 частини другої статті 92, частинам першій, другій, третій статті 95 Конституції України.
При цьому, суд вважає за необхідне вказати на те, що органи державної влади здійснюють свою діяльність виключно за рахунок бюджетного фінансування (крім випадків, визначених цим Законом) в межах, передбачених Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік. Фінансування утворення, реорганізації та ліквідації органів державної влади здійснюється в межах коштів, передбачених на утримання органів державної влади Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік або (у разі недостатності такого фінансування) після внесення відповідних змін до такого Закону (стаття 2 Закону України від 30.06.1999 № 783-XIV «Про джерела фінансування органів державної влади».
Принципи бюджетної системи, закріплені у статті 7 Бюджетного кодексу України, є керівними засадами, головними правилами, відправними установленнями, що походять з конституційних ідей єдності, справедливості, неупередженості, соціальної спрямованості, збалансованості та ефективності , визначають загальну спрямованість і найістотніші риси бюджетної системи, характер бюджетних відносин, їх внутрішню логіку та зміст, тобто принципи характеризують загальні вимоги до бюджетних відносин і їх учасників.
Зокрема, принцип збалансованості це повноваження на здійснення витрат бюджету мають відповідати обсягу надходжень бюджету на відповідний бюджетний період.
Згідно із статтею 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.
Розглядаючи принцип збалансованості бюджету як один з визначальних принципів поряд з принципами справедливості та пропорційності (розмірності) у діяльності органів державної влади, зокрема в процесі підготовки, прийняття та виконання державного бюджету на поточний рік, суд враховує, що в умовах воєнного стану та обмежених ресурсів бюджету основним аспектом бюджетного фінансування в Україні за сучасних умов є оборона та орієнтація на військові потреби, тому зменшення державним службовцям надбавки за вислугу на державній службі у 2025 році на підставі положень Закону про бюджет є прагненням до збалансованості бюджету, проте таке прагнення до збалансованості бюджету не тотожне його збалансованості, оскільки таке прагнення не надає права державному органу діяти не на підставі та не у спосіб, визначений Конституцією та законами України, з огляду також на те, що Україна є, зокрема соціальною та правовою державою, а права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, в Україні діє принцип верховенства права, а тому незважаючи на те, що належний орган державної влади, в межах повноважень, змінив у 2025 році механізм встановлення надбавки за вислугу років, визначивши її максимальний розмір із 50% до 30%, проте не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією України, що зумовило порушення гарантованого статтею 43 Конституції України права позивачки на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Враховуючи зазначені вище висновки Конституційного Суду України та аналізу наведених вище норм права, суд дійшов висновку, що нові умови оплати праці державних службовців у 2025 році щодо нового нормативного регулювання розмірів надбавок за вислугу років на державній службі, які були встановлені Законом № 4059-IX, який набрав чинності 01.01.2025, у тому числі щодо зупинення на 2025 рік положень статті 52 Закону № 889-VIII, не підлягають застосуванню під час вирішення цієї справи як такі, що суперечать Конституції України.
Наведене в сукупності свідчить про необхідність у спорі, який розглядається застосувати судом норми Конституції України як норми прямої дії, а саме: статей 1, 3, 6, 8, 22, 43 та 48 Конституції України та визнати за позивачкою право на встановлення та виплату з 01.01.2025 надбавки за вислугу років на державній службі відповідно до статті 52 Закону № 889-VIII, виходячи з розміру 3% посадового окладу державного службовця за кожен календарний рік стажу державної служби, але не більше 50%.
Крім того, змістом абзаців другого та третього частини четвертої статті 43 Закону №889-VIII передбачено право державного службовця на волевиявлення в процесі прийняття розпорядчих документів керівництва щодо зміни істотних умов служби, однак реалізації такого права позивачці забезпечено не було.
Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що оскаржуваний в цій справі наказ Кролевецького районного суду Сумської області від 13 січня 2025 року №02 к-ос в частині встановлення секретарю суду Кролевецького районного суду Сумської області ОСОБА_1 надбавки за вислугу років у розмірі 12 відсотків посадового окладу, не відповідає критеріям, визначеним у статті 2 КАС України та статті 19 Конституції України, у зв`язку із чим є протиправним та підлягає скасуванню у відповідній частині.
Щодо зобов`язальної частини позовних вимог, суд враховує те, що за правилами частини третьої статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Частиною другою статті 9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд зазначає, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пункти 28 - 36, Series A №18).
Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.
Тож, беручи до уваги встановлені у справі обставини та норми, якими врегульовані спірні правовідносини, з урахуванням рішень Конституційного Суду України, оцінивши достовірність та достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Кролевецького районного суду Сумської області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії задовольнити.
Скасувати наказ Кролевецького районного суду Сумської області від 13 січня 2025 року №02 к-ос в частині встановлення секретарю суду Кролевецького районного суду Сумської області ОСОБА_1 надбавки за вислугу років у розмірі 12 відсотків посадового окладу.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.А. Прилипчук