Справа № 280/6859/25
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2025-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2025 року Справа № 280/6859/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника адвоката Вельможко Анни Ігорівни (вул. Яценка, буд 4-а, оф. 42, м. Запоріжжя, 69020), до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, буд. 26, м. Дніпро, 49094) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивачка, ОСОБА_1 ), в особі представника адвоката Вельможко Анни Ігорівни, до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі відповідач, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області), в якій позивачка просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 за віком на пільгових умовах за списком №1 від 30.07.2025 №46;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до її пільгового стажу із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 період роботи з 11.09.2000 по 07.08.2001 та призначити їй пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 №213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» згідно із Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 з 21.05.2025.

Крім того, просить стягнути на користь позивачки судові витрати по справі.

Позивачка в обґрунтування позовних вимог зазначила, що спірним рішенням відповідача їй було відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 у зв`язку з недосягненням нею віку, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (50 років). Звертає увагу, що мотиви відповідача суперечать нормам чинного законодавства та висновкам Конституційного Суду України, викладеним у Рішенні від 23.01.2020 №1-р/2020, які відповідно до ст. 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» є рівною мірою обов`язковими до виконання. В зв`язку з чим вважає дане рішення таким, що суперечить чинному законодавству, та не відповідає критеріям правомірності дій і рішення суб`єкта владних повноважень, визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України, а тому є протиправним та у судовому порядку підлягає скасуванню із зобов`язанням призначити їй пенсію. Крім того зазначає, що їй протиправно не було зараховано до страхового стажу період роботи з 11.09.2000 по 07.08.2001.

Ухвалою від 11.08.2025 у справі відкрите спрощене позовне провадження. Судовий розгляд призначений без повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвала «ВІДКРИТТЯ СПРОЩЕНОГО ПРОВАДЖЕННЯ в адмін. справі» від 11.08.25 по справі №280/6859/25 була надіслана та доставлена до електронного кабінету відповідача - 11.08.2025 (понеділок) о 19:09, що підтверджується даними системи «Діловодство спеціалізованого суду» та відповідною довідкою.

Станом на час розгляду справи, відзив від відповідача та витребувані документи до суду не надходили.

Приписами ч.4 ст.159 КАС України встановлено, що неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Доказів поважності причин неподання відзиву на позов та витребуваних документів (матеріалів, інформації) відповідачем не надано.

Частиною 6 ст.162 КАС України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З урахуванням зазначеної норми суд розглядає справу на підставі наявних доказів.

Розглянувши наявні у справі матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

13.06.2025 ОСОБА_1 звернулася за призначенням пенсії за віком відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, оскільки досягла відповідного пенсійного віку та мала необхідний страховий та пільговий стаж.

Рішенням ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 20.06.2025 №46 у призначенні пенсії позивачу було відмовлено у зв`язку із недосягненням пенсійного віку.

В зв`язку з тим, що рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 20.06.2025 №46, на думку позивачки, не містило обґрунтувань відмови у зарахуванні до пільгового стажу ОСОБА_1 за Списком №1 періоду її роботи з 11.09.2000 по 07.08.2001, відповідачу було направлено адвокатський запит з проханням повідомити причини такої відмови.

Листом від 04.08.2025 №0400-010307-8/148034 відповідач повідомив, що ним було прийнято нове рішення від 30.07.2025 за №46 про відмову у призначенні пенсії на заміну попереднього рішення.

Згідно із рішенням від 30.07.2025 №46 до пільгового стажу позивачці не зараховано період її роботи з 11.09.2000 по 07.08.2001, за відсутності атестації робочого місця, в призначенні пенсії відмовлено в зв`язку з недосягненням пенсійного віку.

Вважаючи рішення від 30.07.2025 за №46 таким, що суперечить чинному законодавству, позивачка звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Позивачка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується її паспортом № НОМЕР_1 .

За призначенням пенсії позивачка звернулася 13.06.2025 у віці 45 років, що підтверджується відповідною заявою та рішенням від 30.07.2025 №46.

Пільговий стаж за Списком №1 позивачка здобула за період роботи з 11.09.2000 по 31.07.2009, що складає 8 років 10 місяців 20 днів та підтверджується записами у її трудовій книжці та довідкою ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» від 10.06.2025 №49.

У рішенні від 30.07.2025 №46 відповідачем визнається страховий стаж позивачки у розмірі 26 років 3 місяці 9 днів, з них пільговий стаж за Списком №1 - 7 років 11 місяців 24 дні, чого достатньо для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку на 10 років.

Водночас, із змісту рішення від 30.07.2025 № 46 випливає, що в призначенні позивачці пенсії відповідач відмовив по причині недосягнення нею пенсійного віку, передбаченого ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон України №1058-ІV), а саме 50 років.

Проте Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 було визнано неконституційними положення статті 13 Закону №1788-XII, зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII та пунктом 3 цього рішення вирішено, що застосуванню підлягає стаття 13 Закону №1788-XII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаній нормі, в наступній редакції:

«На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах».

Відповідно до ст. 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» висновки Конституційного Суду України, викладені у відповідних Рішеннях, є обов`язковими до виконання.

03.11.2021 набрала законної сили постанова Великої Палати Верховного Суду у справі №360/3611/20, яка є зразковою щодо таких ознак:

позивачі є особами, які після прийняття 23.01.2020 Конституційним Судом України рішення №1-р/2020 звернулись за призначенням пенсії згідно зі статтею 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VІІІ, оскільки вказані норми із зазначеними змінами визнані неконституційними;

відповідачами є один і той самий суб`єкт владних повноважень територіальні органи Пенсійного фонду України;

спірні відносини стосуються набуття права на призначення пенсії на пільгових умовах позивачами, що досягли пенсійного віку, визначеного статтею 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 №2148-VІІІ.

Позивачкою заявлено аналогічні позовні вимоги щодо призначення пенсії згідно зі статтею 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» після прийняття 23.01.2020 Конституційним Судом України рішення №1-р/2020.

У постанові від 03.11.2021 у справі №360/3611/20 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що між нормами Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020 з одного боку, та Законом №1058-ІV з іншого існує колізія щодо визначення пенсійного віку для набуття права на пенсію на пільгових умовах.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному.

Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи, а саме: застосуванню підлягають норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020, а не Закону №1058-ІV.

Тому відмова Відповідача у призначенні Позивачу, яка на момент звернення досягла 48-річного віку та мала необхідний загальний та пільговий стаж роботи, пенсії за віком на пільгових умовах із посиланням на недосягнення нею пенсійного віку, передбаченого ст. 114 Закону №1058-ІV, є протиправною.

Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Згідно із ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

За вказаних обставин, виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого ст. 8 Конституції України, така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах, як пенсійний вік, має застосовуватися в порядку, визначеному п. 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020.

Отже, позивачка, маючи необхідний загальний та пільговий стаж правомірно звернулась за призначенням пенсії із 45-річного віку, а відповідач, відмовивши в її призначенні, порушив вимоги ч. 2 ст. 19 Конституції України, згідно з якою органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Разом із цим, рішенням від 30.07.2025 №46 відмовлено в зарахуванні до пільгового стажу позивачки за Списком №1 періоду її роботи з 11.09.2000 по 07.08.2001, оскільки відсутня інформація про атестацію робочих місць за цей період (атестацію проведено 10.01.1995 та 08.08.2001, тобто наявна перерва в дії наказів про результати атестації робочих місць).

Позиція пенсійного органу щодо незарахування до пільгового стажу періодів перерви між 5-річною дією наказів про результати атестації робочих місць не відповідає чинному законодавству та суперечить релевантним правовим висновкам Верховного Суду.

Верховний Суд України в постанові від 16.09.2014 №21-307а14 та Верховний Суд в постанові від 05.03.2019 №679/774/16-а виклали правову позицію, згідно із якою якщо чергова атестація була проведена з порушенням передбачених пунктом 4 Порядку проведення атестації строків, а працівник до її проведення виконував роботу, яка дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, цей період його роботи має бути зарахований до пільгового стажу за результатами попередньої атестації.

Крім того, у справі №520/15025/16-а Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведенняатестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

До того ж, Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 16.09.2014 у справі №21-307а14, згідно яких, якщо чергова атестація була проведена з порушенням передбачених пунктом 4 Порядку №442 проведення атестації строків, а працівник до її проведення виконував роботу, яка дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, цей період його роботи має бути зарахований до пільгового стажу за результатами попередньої атестації.

Первинно робоче місце позивачки атестовано у ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» згідно із наказом про результати атестації робочих місць від 10.01.1995 №13.

Наступна атестація робочого місця позивачки ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» проведена згідно із наказом про результати атестації робочих місць від 08.08.2001 №174.

Отже, із урахуванням вищенаведених правових висновків період роботи позивачки з 11.09.2000 по 07.08.2001 мав бути зарахований до її пільгового стажу із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1.

У постанові від 23.12.2021 у справі №480/4737/19 Верховний Суд зазначив, що ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбачених законом.

У справі №580/1617/19 Верховний Суд зазначив, що адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

До того ж, у постанові від 24.12.2019 у справі №823/59/17 Верховний Суд зробив наступний правовий висновок: «…повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень».

У постанові від 23.12.2021 у справі №480/4737/19 Верховний Суд зазначив, що ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбачених законом.

У справі №580/1617/19 Верховний Суд зазначив, що адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

До того ж, у постанові від 24.12.2019 у справі №823/59/17 Верховний Суд зробив наступний правовий висновок: «…повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень».

«Ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Європейський суд з прав людини, вказує, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України»); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі») (рішення від 16.08.2013 у справі «Гарнага проти України»).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату без повторного звернення в суд.

У постанові від 08.11.2019 по справі №227/3208/16-а Верховний Суд виклав правовий висновок, згідно із яким повноваження пенсійного органу не є дискреційними якщо порядок їх реалізації передбачає лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.

У даному спорі, позивачка досягла пенсійного віку, відповідачем зараховано її страховий та пільговий стаж у кількості достатній для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку на 10 років, тому єдиним правомірним видом поведінки пенсійного органу є зарахування спірного періоду до пільгового стажу роботи та призначення позивачці пенсії, тому єдиним ефективним способом захисту порушених прав позивачки, що забезпечить їх поновлення без повторного звернення до суду є зобов`язання відповідача зарахувати спірний період до пільгового стажу та призначити їй пенсію.

Згідно із ч. 1 ст. 45 Закону №1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Оскільки позивачка звернулася за призначенням пенсії 13.06.2025 у тримісячний строк з дня досягнення пенсійного віку ІНФОРМАЦІЯ_2 , пенсія їй має бути призначена з дня наступного від досягнення пенсійного віку ІНФОРМАЦІЯ_3 .

При цьому відповідач відзив не надав, правомірність свого рішення не довів.

З урахуванням вищевикладеного, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно із ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачкою при зверненні до суду сплачено судовий збір в розмірі 968,96 грн., відтак зазначена сума підлягає стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань територіального органу Пенсійного фонду України, який прийняв протиправне рішення - ГУ ПФУ в Дніпропетровській області.

Інші судові витрати позивачкою до стягнення не заявлялись.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника адвоката Вельможко Анни Ігорівни (вул. Яценка, буд 4-а, оф. 42, м. Запоріжжя, 69020), до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, буд. 26, м. Дніпро, 49094) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 за віком на пільгових умовах за списком №1 від 30.07.2025 №46.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до її пільгового стажу із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 період роботи з 11.09.2000 по 07.08.2001 та призначити їй пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 №213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» згідно із Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 з 21.05.2025.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 (дев`яносто шість) копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано «15» грудня 2025 року.

Суддя Р.В. Кисіль