Справа № 520/25539/25
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 р.Справа № 520/25539/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 25.09.2025, головуючий суддя І інстанції: Панов М.М., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/25539/25

за позовом ОСОБА_1

до Національної комісія, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг третя особа Приватне акціонерне товариство "Харківенергозбут"

про визнання протиправним та скасування розпорядження,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі відповідач), третя особа Приватне акціонерне товариство "Харківенергозбут" (далі- третя особа, ПАТ "Харківенергозбут"), в якій просила суд визнати протиправним та скасувати Розпорядження НКРЕКП №116-р від 22 липня 2025 р. "Про усунення порушень ПРАТ "ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ" в частині положень щодо зобов`язання ПРАТ "ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ" у термін до 01 вересня 2025 року ініціювати розірвання договорів про постачання електричної енергії постачальником універсальної послуги та договорів про купівлю-продаж електричної енергії за "зеленим" тарифом, які є додатками до зазначених договорів про постачання з ОСОБА_1 .

Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила:

- вжити заходи забезпечення цього позову шляхом тимчасового зупинення дії Розпорядження НКРЕКП №116-р від 22 липня 2025 року "Про усунення порушень ПРАТ "ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ" стосовно ОСОБА_1 в частині положень щодо зобов`язання ПРАТ "ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ" у термін до 01 вересня 2025 року ініціювати розірвання договорів про постачання електричної енергії постачальником універсальної послуги та договорів про купівлю-продаж електричної енергії за "зеленим" тарифом, які є додатками до зазначених договорів про постачання з ОСОБА_1 до набрання законної сили рішенням у справі по суті;

- заборонити ПрАТ "ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ" вчиняти будь-які дії спрямовані на розірвання наступних договорів:

- Договір №04 від 07.11.2019 про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, Договір про купівлю-продаж електричної енергії за "зеленим" тарифом приватним домогосподарством №04 від 07.11.2019, як додаток №2 до Договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг від 07.11.2019 №04;

- Договір №05 від 07.11.2019 про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, Договір про купівлю-продаж електричної енергії за "зеленим" тарифом приватним домогосподарством №05 від 07.11.2019, як додаток №2 до Договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг від 07.11.2019 № 05;

- Договір №06 від 07.11.2019 про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, Договір про купівлю-продаж електричної енергії за "зеленим" тарифом приватним домогосподарством №06 від 07.11.2019, як додаток №2 до Договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг від 07.11.2019 №06;

- Договір №07 від 15.11.2019 про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, Договір про купівлю-продаж електричної енергії за "зеленим" тарифом приватним домогосподарством № 07 від 015.11.2019, як додаток №2 до Договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг від 15.11.2019 №07 до набрання законної сили рішенням у справі по суті.

Заява мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову до вирішення спору по суті щодо скасування вказаного окремого положення розпорядження як такого, що є незаконним втручанням у договірні відносини, може унеможливити або істотно ускладнити захист права позивача як споживача на отримання електричної енергії за укладеними договорами. Як вбачається зі змісту укладених договорів про постачання електричної енергії, постачальник здійснює продаж електричної енергії споживачу з метою забезпечення потреб електроустановок позивача. У зв`язку з цим, на переконання позивача, протиправне розірвання таких договорів матиме наслідком знеструмлення домогосподарств, неможливість користування електроприладами та обладнанням, що, своєю чергою, призведе до завдання шкоди майновим інтересам позивача.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2025 року заяву про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, третя особа - Приватне акціонерне товариство "Харківенергозбут" про визнання протиправним та скасування розпорядження - залишено без задоволення.

Позивач не погодилася з ухвалою суду першої інстанції та подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на її незаконність, необґрунтованість та ухвалення з порушенням судом норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 25.09.2025 про забезпечення позову по справі №52025539/25 та ухвалити постанову про задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач зазначає, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції формально відтворив положення статей 150151 КАС України, однак не надав належної оцінки доводам заявника та конкретним обставинам справи, з якими пов`язувалась необхідність вжиття заходів забезпечення позову. Судом не встановлено і не спростовано наявність ризиків істотного ускладнення або фактичної неможливості ефективного захисту прав позивача у разі невжиття таких заходів, зокрема з огляду на тимчасовий характер оскаржуваного розпорядження та його безпосередній вплив на реалізацію позивачем договірних прав.

Апелянт також вказує, що оскаржуване Розпорядження НКРЕКП №116-р від 22.07.2025 року є очевидно протиправним, оскільки прийняте поза межами наданих Регулятору повноважень та становить незаконне втручання у цивільно-правові договірні відносини, учасником яких НКРЕКП не є: чинним законодавством та умовами укладених між позивачем і ПрАТ «ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ» договорів про постачання електричної енергії і купівлю-продаж електроенергії за «зеленим» тарифом не передбачено підстав для їх розірвання, визначених спірним розпорядженням, при цьому наведені в ньому мотиви жодним чином не стосуються дій чи бездіяльності позивача, що свідчить про порушення принципів розмежування компетенцій, належного урядування та покладання ризику помилок державного органу на саму державу, унаслідок чого оскаржуваний індивідуальний акт порушує гарантовані законом права та законні інтереси позивача і містить очевидні ознаки протиправності.

Необхідність вжиття заходів забезпечення позову позивач обґрунтовувала тим, що вона є побутовим споживачем та власником сонячних електростанцій, збудованих за власні кошти й підключених до електричних мереж на підставі чинних договорів із ПрАТ «Харківенергозбут», а виконання обов`язкового для ліцензіата Розпорядження НКРЕКП №116-р від 22.07.2025 року неминуче призведе до одностороннього припинення договірних відносин, відключення домогосподарств від електропостачання та позбавлення Позивача можливості як споживати, так і продавати вироблену електричну енергію за «зеленим» тарифом. Такі наслідки зумовлять фактичну зупинку роботи об`єктів генерації, ризик псування обладнання, втрату доходів та знецінення здійснених інвестицій, а відновлення порушених прав у разі подальшого скасування спірного Розпорядження вимагатиме значних матеріальних, часових і організаційних витрат, що свідчить про реальну небезпеку заподіяння істотної та фактично непоправної шкоди правам і законним інтересам Позивача.

Вказує, що суд першої інстанції, відмовляючи у забезпеченні позову, не врахував імперативний характер Розпорядження НКРЕКП як акта індивідуальної дії, обов`язкового до виконання для ПрАТ «Харківенергозбут», та безпідставно зводив його наслідки до формального «ініціювання» процесу розірвання договорів, не оцінивши реальні правові й майнові наслідки його виконання для позивача. Такий підхід призвів до формального висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 150 КАС України, попри наявність очевидної загрози істотного ускладнення ефективного захисту прав позивача та необхідності докладання надмірних зусиль для їх відновлення, що свідчить про неправильне застосування норм матеріального і процесуального права та передчасність і необґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Сторони у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з її необґрунтованості, оскільки зміст позовних вимог, тексту позову, долучені до позову матеріали, а також текст самої заяви про забезпечення позову не дозволяють дійти переконливого висновку про існування в даному випадку передбачених ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України підстав для забезпечення позову, так як позивачем не наведено жодних належних та достатніх доводів, не надано належних та допустимих доказів, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких вона звернулась до суду, або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заперечуючи проти доводів позивача щодо наявності підстав для забезпечення позову, відповідач посилаючись на те, що НКРЕКП діє виключно в межах повноважень, визначених Конституцією України та Законом України «Про НКРЕКП», як постійно діючий центральний орган виконавчої влади зі спеціальним статусом, уповноважений здійснювати державне регулювання, моніторинг і контроль у сферах енергетики та комунальних послуг, стверджував, що оскаржуване Розпорядження №116-р від 22.07.2025 року прийняте в межах контрольних повноважень Регулятора, оформлене у передбаченій законом формі, є обов`язковим до виконання для ліцензіатів та саме по собі не свідчить про порушення прав чи інтересів позивача, а тим більше про його очевидну протиправність.

Вказує, що сам факт прийняття рішення НКРЕКП, яке стосується прав або інтересів позивача, не може автоматично вважатися підставою для застосування заходів забезпечення позову, оскільки наявність порушення прав та наслідків такого рішення підлягає доведенню під час розгляду справи по суті. У зв`язку з чим, на думку відповідача, підстави, передбачені пунктом 2 частини другої статті 150 КАС України, у даному випадку відсутні.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю (частина друга статті 150 КАС України).

Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Згідно із Рекомендацією № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Подібні висновки містяться, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі №826/16911/18, від 25 квітня 2019 року у справі №826/10936/18, від 26 червня 2019 року у справі №826/13396/18, від 30 вересня 2019 року у справах №420/5553/18, №640/868/19, №1840/3517/18, від 29 січня 2020 року у справі №640/9167/19, від 20 травня 2021 року у справі №640/29749/20 та від 11 січня 2022 року у справі №640/18852/21.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, представник позивача порушує питання забезпечення позову шляхом зупинення дії розпорядження НКРЕКП №116-р від 22 липня 2025 року "Про усунення порушень ПРАТ "ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ" стосовно ОСОБА_1 в частині положення щодо зобов`язання ПРАТ "ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ" у термін до 01 вересня 2025 року ініціювати розірвання договорів про постачання електричної енергії постачальником універсальної послуги та договорів про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом, які є додатками до зазначених договорів про постачання ОСОБА_1 до набрання законної сили рішенням у справі по суті та заборонити ПрАТ "ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ" вчиняти будь-які дії, спрямовані на розірвання низки договорів.

За змістом спірного розпорядження третю особу зобов`язано вчинити дії з ініціювання розірвання цивільно-правових договорів, укладених між нею та позивачем. Колегія суддів звертає увагу на те, що порядок зміни та розірвання цивільно-господарських договорів врегульований нормами цивільного законодавства та умовами самих договорів, а у разі недосягнення згоди між сторонами відповідний спір підлягає вирішенню судом, до повноважень якого належить, зокрема, перевірка дотримання прав та законних інтересів учасників цивільно-правової угоди. За таких обставин немає підстав стверджувати, що виконання оскаржуваного розпорядження саме по собі безпосередньо та неминуче призведе до порушення прав позивача у такому обсязі, який би обумовлював необхідність застосування невідкладних заходів забезпечення позову до вирішення спору по суті.

Крім того, колегія суддів враховує, що відповідно до змісту оскаржуваного розпорядження третю особу було зобов`язано ініціювати розірвання договорів про постачання електричної енергії у строк до 01.09.2025 року, тоді як позивач звернувся до суду із відповідним позовом 25.09.2025 року, у зв`язку з чим заявлені заходи забезпечення позову не можуть вважатися своєчасними. Їх застосування за таких умов фактично призвело б до вирішення спору по суті без здійснення повноцінного судового розгляду, оскільки обраний заявником захід забезпечення позову зупинення дії розпорядження НКРЕКП №116-р від 22 липня 2025 року - за своєю правовою природою має наслідком надання суб`єкту господарювання можливості й надалі здійснювати господарську діяльність з використанням ліцензії, дію якої було припинено, що виходить за межі завдань інституту забезпечення позову.

Водночас, позов не може бути забезпечено таким способом, що фактично підмінює собою судове рішення в справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 800/521/17.

Доводи заявника про те, що захист прав, свобод та інтересів позивача після набрання законної сили рішенням в адміністративній справі буде неможливим та неефективним без вжиття заходів забезпечення позову, колегія суддів вважає такими, що ґрунтуються на ймовірності настання відповідних наслідків» та не підтверджені належними і допустимими доказами. Сам по собі ризик настання негативних наслідків у майбутньому не може розцінюватися як достатня підстава для застосування заходів забезпечення позову, оскільки порядок розірвання цивільно-правових договорів врегульований нормами цивільного законодавства і передбачає судовий контроль за дотриманням прав сторін, що виключає автоматичність та безповоротність порушення прав позивача внаслідок виконання оскаржуваного розпорядження.

Крім того, у разі задоволення позовних вимог та скасування спірного розпорядження позивач не позбавлений ефективних засобів правового захисту, зокрема права на звернення до суду з вимогами про поновлення порушених прав або відшкодування завданих збитків у порядку, встановленому законом.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 01.06.2022 у справі № 380/4273/21, на який слушно послався суд першої інстанції, безумовно рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які заявник оцінює негативно. Однак сам собою факт прийняття відповідачем рішень, які стосуються прав та інтересів позивача та обмежують його діяльність, не може автоматично свідчити про те, що такі рішення є очевидно протиправними і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, а факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку.

Стосовно доводів апелянта про наявність очевидних ознак протиправності рішення відповідача та порушення ним прав позивача як самостійної підстави для забезпечення позову, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 150 КАС України, забезпечення позову допускається за умови наявності очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та порушення цим прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду.

Оцінюючи наведені доводи з урахуванням аргументів, викладених у позовній заяві, доданих до неї матеріалів та характеру спірних правовідносин, колегія суддів не вбачає очевидної протиправності оскаржуваного рішення. Встановлення таких ознак на даній стадії процесу фактично означало б вирішення адміністративного спору по суті з огляду на предмет заявлених позовних вимог, що є неприпустимим у межах розгляду питання про забезпечення позову.

Отже, наведені заявником доводи не підтверджують наявності реальної та безпосередньої загрози порушенню прав і законних інтересів позивача до ухвалення рішення у справі по суті та не свідчать про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективного захисту чи поновлення порушених або оспорюваних прав чи інтересів позивача.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що заявником не доведено наявності обставин, які б свідчили про істотне ускладнення або унеможливлення виконання майбутнього рішення суду, а відтак підстави для застосування заходів забезпечення позову, передбачені статтею 150 КАС України, у даному випадку відсутні.

Відповідно до частини першої статті 242 КАС України судове рішення має ґрунтуватися на засадах верховенства права та бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 25.09.2025 року у справі № 520/25213/25 відповідає зазначеним вимогам, у зв`язку з чим підстави для її скасування та задоволення апеляційної скарги позивача відсутні.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2025 року по справі № 520/25539/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк
Повний текст постанови складено 15.12.2025 року