Справа № 120/12334/24
Суддя: Томчук Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2025-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

15 грудня 2025 р. Справа № 120/12334/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Томчука А.В., розглянувши письмово в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про поновлення на військовій службі, відновлення виплати грошового забезпечення

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся в суд із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі - В/ч НОМЕР_1 , відповідач 1), в якій з урахуванням вимог заяви від 10.10.2024, просить:

- поновити його на військовій службі;

- виплатити заборговану заробітну плату та додаткову винагороду за поранення у сумі 161300 грн.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач вказує, що з 31.03.2022 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Наказом від 19.08.2024 № 231 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у відставку за пп. "а" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Водночас позивач вважає, що його звільнення з військової служби є неправомірним, адже відповідно до норм частини 3 статті 40 КЗпП України заборонено звільняти працівників з роботи у період їх непрацездатності, тоді як 28.05.2024 ОСОБА_1 отримав тяжке поранення пов`язане із захистом Батьківщини та станом на дату звернення до суду перебував на лікуванні.

Вказані обставини і слугували підставою для звернення до суду із цим позовом.

Ухвалою від 22.10.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено її розгляд здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в порядку визначеному статтею 262 КАС України. Встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи. Цією ж ухвалою суд витребував у сторони відповідача додаткові докази.

28.10.2024 та 29.10.2024 на адресу суду надійшли два тотожні за змістом відзиви на позовну заяву, в яких представник Військової частини НОМЕР_1 заперечив щодо задоволення заявленого спору та вказав про наступне.

Так, відповідач, посилаючись на норми Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" зазначає, що із списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) військовослужбовець не виключається та контракт не припиняється (не розривається) у разі перебування на лікуванні.

Відповідно до п.п. "а" п. 2 ч. 4 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі.

Водночас чинним законодавством передбачено обов`язок для посадових осіб військової частини звільнити військовослужбовця, який досяг граничного віку проходження військової служби, що по своїй суті є імперативною нормою, яке не передбачає врахування побажання військовослужбовця, а отже і його ініціативи у формі рапорту на звільнення з військової служби (щодо посилання позивача про те, що рапорт на звільнення з військової служби останній не подавав).

Так, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 13.04.2022 № 46 позивач зарахований до списків Військової частини НОМЕР_1 , призначений на посаду командира гранатометного відділення Військової частини НОМЕР_1 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 25.03.2024 № 77 позивач призначений на посаду розвідника-номера обслуги 2 розвідувального відділення розвідувального взводу.

28.05.2024 під час виконання бойового завдання, пов`язаного із захистом Батьківщини у районі населеного пункту Новоолександрівка Покровського району Донецької області, позивач отримав поранення, у зв`язку з чим направлений на лікування до лікувального закладу охорони здоров`я, де проходив безперервне стаціонарне лікування у період з 28.05.2024 по 19.08.2024.

Одночасно, на виконання вимог п.12.8 Інструкції, п.п. "а" п.2 ч. 4 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» 21.07.2024 командуванням Військової частини НОМЕР_1 до Військової частини НОМЕР_2 скеровано подання про звільнення позивача з військової служби на підставі п.п. «а» п. 2 ч. 4 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку із досягненням останнім граничного віку перебування на військовій службі, а саме 60 років (дата настання граничного віку 04.08.2024) (супровідний лист військової частини № НОМЕР_3 від 21.07.2024).

За результатами розгляду скерованого клопотання наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 24.07.2024 № 91-РС, який наділений правом видавати наказу по особовому складу, позивача звільнено із військової служби у відставку у зв`язку із досягненням граничного віку перебування на військовій службі. Натомість, після видачі такого наказу позивач продовжував рахуватися у списках військової частини та отримував належне йому грошове забезпечення та додаткову винагороду, передбачену Постановою КМУ від 28.02.2022 № 168.

Відповідач у поданому відзиві зауважує, що дотримуючись вимог чинного законодавства, яке містить пряму заборону на звільнення з військової служби у разі перебування військовослужбовця на лікуванні, наказ командира Військової частини НОМЕР_2 від 24.07.2024 № 91-РС реалізовано не було, останній не був виключений зі списків Військової частини НОМЕР_1 та вважався таким, що продовжує проходити військову службу, оскільки на момент його видачі позивач перебував на стаціонарному лікуванні у КП «Калинівська центральна районна лікарня» Калинівської міської ради Вінницької області.

Разом з тим, 19.08.2024 до Військової частини НОМЕР_1 засобами СЕДО надійшла виписка з КП «Калинівська центральна районна лікарня» Калинівської міської ради Вінницької області, відповідно до якої позивач виписаний з лікувального закладу. Окрім того, позивачем направлено довідку військово-лікарської комісії від 19.09.2024 № 112, видану КП «Калинівська центральна районна лікарня» Калинівської міської ради Вінницької області, відповідно до якої позивач потребує відпустки за станом здоров`я.

Посилаючись на норми абз. 13 п. 11 статті 10-1 ЗУ «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідач зауважує, що надання позивачеві, якого наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 24.07.2024 № 91-РС звільнено з військової служби у відставку у зв`язку з досягненням граничного віку проходження служби, відпустки за станом здоров`я суперечило б вимогам зазначеної норми, яка містить пряму заборону на надання таких відпусток військовослужбовцям, звільненим з військової служби.

Таким чином, у зв`язку із випискою позивача із лікувального закладу та припиненням перебування останнього на лікуванні, на реалізацію наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 24.07.2024 № 91-РС командиром Військової частини НОМЕР_1 видано наказ від 19.08.2024 № 231, яким позивача виключено зі списків Військової частини та знято з усіх видів забезпечення.

Окремо представник відповідача вказує, що прийняття рішень та видання наказів по особовому складу про залишення військовослужбовців на військовій службі понад граничний вік здійснюється до 1 грудня року, що передує року досягнення військовослужбовцем граничного віку перебування на військовій службі.

Натомість, позивач під час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 не виявляв наміру щодо подальшого проходження військової служби понад граничний вік, та не вчиняв жодних дій, передбачених чинним законодавством, які є необхідними для розгляду такого питання уповноваженими посадовими особами військової частини та прийняття рішення про продовження військової служби військовослужбовцем понад граничний вік чи відмові у такому рішенні.

З урахуванням наведеного сторона відповідача наголошує на правомірності вчинюваних нею дій та прийнятих рішень про звільнення ОСОБА_1 з військової служби.

Разом із відзивом відповідач 1 надав документи на виконання вимог ухвали від 22.10.2024.

01.11.2024 позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій зауважує, що рапорт на звільнення від 20.07.2024 вказаний у супровідному листі відповідача є підробкою, оскільки на момент складання цього документа, позивач перебував на лікуванні. Також позивач зазначає, що виписка з Калинівської ЦЛР від 19.08.2024 не є остаточною, а з подальшим направленням на ВМКЦ ЦР на 25 день лікарської відпустки до травматолога. Позивач на даний час є хворим, що підтверджується випискою ВЛК від 18.10.2024, тому станом на 19.08.2024 лікування ОСОБА_1 не було завершеним, а наказ від 24.07.2024 № 91-РС є протиправним.

04.11.2024 відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначає, що стосовно рапорту від 20.07.2024 № 3192, на який позивач посилається як на сфальсифікований, представник просить суд врахувати, що вказаний рапорт складено командиром розвідувального взводу Військової частини НОМЕР_1 молодшим лейтенантом ОСОБА_2 (підрозділ, де проходив військову службу позивач). Враховуючи вище викладене, твердження позивача про те, що він не подавав рапорт до Військової частини НОМЕР_1 відповідає дійсності та не оспорюється відповідачем, а у частині його фальсифікації посадовими особами Військової частини НОМЕР_1 не відповідає дійсності та пов`язане із неправильним трактуванням змісту супровідного листа, наданого до суду відповідачем.

Щодо тверджень позивача, що наказ командира Військової частини НОМЕР_2 від 24.07.2024 № 91-РС є незаконним, таким, що виданий передчасно, тобто до настання позивачем 60-річного віку (04.08.2024), представник військової частини наголошує на положеннях п.12.8 розділу ХІІ Інструкції, яка регламентує порядок звільнення з військової служби на підставі досягнення граничного віку проходження військової служби.

Відповідач 1 звернув увагу суду, що відповідно до наданого витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 231, позивача було виключено зі списків Військової частини НОМЕР_1 та усіх видів забезпечення 19.08.2024. Таким чином, у період з 24.07.2024 (дата видання наказу про звільнення позивача з військової служби у зв`язку із досягненням граничного віку перебування на військовій службі) по 19.08.2024, тобто у період перебування на стаціонарному лікуванні, позивач отримував усе належне йому грошове забезпечення, у тому числі додаткову винагороду, передбачену Постановою КМУ від 28.02.2022 № 168, яка виплачується у разі лікування, перебування у відпустці за станом здоров`я чи для лікування після отримання поранення, визнаного висновком військово-лікарської комісії тяжким (тобто, у розмірі 100 000 грн в місяць пропорційно періоду перебування на лікуванні чи у відпустці за станом здоров`я).

Окремо сторона відповідача зауважує, що в межах заявленого спору позивач неодноразово посилається на незаконність наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 91-РС від 24.07.2024, проте такий не є предметом спору за цим позовом.

06.11.2024 позивач подав заяву ("відповідь на відзив та заперечення"), в якій наголошує, що рапорт ОСОБА_3 є підробкою та просить скасувати накази про звільнення Військової частини НОМЕР_1 від 19.08.2024 № 231, наказ Військової частини НОМЕР_2 від 24.07.2024 № 91-РС. Крім того у цій же заяві позивач, крім іншого змінив предмет спору та просив суд:

- скасувати наказ про звільнення Військової частини НОМЕР_1 від 19.08.2024 № 231, наказ Військової частини НОМЕР_2 від 24.07.2024 № 91-РС;

- поновити ОСОБА_1 на військовій службі;

- відновити матеріальне забезпечення та оплатити згідно посадового окладу та додаткових виплат при пораненні за вимушено пропущений період під час незаконного звільнення.

Ухвалою від 13.11.2024 клопотання позивача про розгляд справи № 120/12334/24 у судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін залишено без задоволення.

Ухвалою від 15.07.2025 суд прийняв до розгляду заяву ОСОБА_1 про зміну предмету позову у справі № 120/12334/24 та залучив до участі у справі № 120/12334/24 як другого відповідача - Військову частину НОМЕР_2 (далі - В/ч НОМЕР_2 , відповідач 2). Вирішено розпочати розгляд справи спочатку. Витребувано у Військової частини НОМЕР_2 та зобов`язано надати суду додаткові докази у вигляді інформації та документів.

Ухвалою від 29.07.2025 суд залишив без задоволення клопотання представника Військової частини НОМЕР_1 про заміну неналежної сторони у справі № 120/12334/24.

03.09.2025 через систему "Електронний суд" представник В/ч НОМЕР_2 подав докази на виконання вимог ухвали від 15.07.2025.

05.09.2025 позивач подав відповідь на заяву відповідача від 03.09.2025.

У строк встановлений судом, відповідач 2 відзиву на адресу суду не направив.

В силу частини 6 статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 14.04.2022 № 46 (по стройовій частині) ОСОБА_1 призначено до НОМЕР_4 окремої бригади територіальної оборони Регіонального управління Сил територіальної оборони " ІНФОРМАЦІЯ_1 " Сил територіальної оборони ЗСУ та зараховано на всі види забезпечення та посади з 14.04.2022.

Як встановлено судом та не спростовується сторонами ОСОБА_1 28.05.2024 одержав травму (поранення) пов`язане із захистом Батьківщини, що підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 10.06.2024 № 350. Внаслідок отриманого поранення позивач потребував довгострокового лікування, про що свідчить довідка ВЛК КП "Калинівська центральна районна лікарня" Калинівської міської ради Вінницької області від 24.06.2024 № 67.

Матеріали справи містять:

- виписку-епікриз КП "Калинівська центральна районна лікарня" Калинівської міської ради Вінницької області про перебування позивача на стаціонарному лікуванні у період з 19.06.2024 по 23.07.2024;

- виписку із медичної карти стаціонарного хворого КПКНП "Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М.І. Пирогова ВМР" про перебування на стаціонарному лікуванні у період з 23.07.2024 по 12.08.2024;

- виписний епікриз КП "Калинівська центральна районна лікарня" Калинівської міської ради Вінницької області про перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні у період з 12.08.2024 по 19.08.2024;

- виписку-епікриз КП "Калинівська центральна районна лікарня" Калинівської міської ради Вінницької області про перебування позивача на стаціонарному лікуванні у період з 20.09.2024 по 30.09.2024.

21.07.2024 командир Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 направив командиру Військової частини НОМЕР_2 документи для вирішення питання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп. "а" п. 2 ч. 4 статті 26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу". Згідно супровідного листа № 1569/2110 направлено наступні документи: витяг із наказу від 14.04.2022 № 46; рапорт про звільнення від 20.07.2024 № 3192; завірена належним чином копія паспорту ОСОБА_1 ; подання на звільнення ОСОБА_1 .

Так, згідно рапорту про звільнення командира розвідувального взводу В/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 від 20.07.2024 № 3192 останній просив перед вищим командуванням щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп. "а" п. 2 ч. 4 статті 26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку із досягненням граничного віку перебування на військовій службі (60 років), який 28.05.2024 отримав поранення під час безпосередньої участі у бойових діях і по теперішній час знаходиться на лікуванні.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 24.07.2024 № 91-РС (по особовому складу) сержанта ОСОБА_1 , колишнього розвідника-номера обслуги розвідувального взводу розвідувальної роти Військової частини НОМЕР_1 відповідно до пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" звільнено з військової служби у відставку за пунктом "а" за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 19.08.2025 № 231 (по стройовій частині), сержанта ОСОБА_1 , звільненого з військової служби у відставку наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 24.07.2024 № 91-РС (по особовому складу), виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.

Не погоджуючись із звільненням його з військової служби ОСОБА_1 звернувся в суд із цим позовом.

Спірним у цій справі є питання, чи дотримано відповідачем порядок звільнення з військової служби у зв`язку із досягненням позивачем граничного віку перебування на службі, оскільки позивач стверджує що згоди на звільнення не давав та рапорт не писав, крім того звільнення останнього відбулось у період його тимчасової непрацездатності.

Визначаючись щодо заявлених вимог, в контексті цієї спірної ситуації, суд керується та виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (частина перша статті 2 Закону № 2232-XII).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 2 Закону № 2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

У відповідності до статті 12 Закону України № 2011-ХІІ, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з пунктом "б" частини першої статті 26 Закону № 2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби.

Відповідно до пункту 2 частини 4 цієї правової норми згаданої статті, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану звільняються з військової служби, зокрема, на підставах:

а) за віком у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;

б) за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку.

В свою чергу пунктом 7 частини 1 статті 22 Закону України №2232-ХІІ встановлено граничний вік перебування на військовій службі: для військовослужбовців, які проходять військову службу під час особливого періоду, з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, молодшого та старшого офіцерського складу до 60 років.

Відповідно до частини першої та другої статті 22 Закону № 2232-ХІІ, граничний вік перебування на військовій службі встановлюється:

1) для військовослужбовців рядового, молодшого сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, - до 45 років;

2) для військовослужбовців старшого сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, - до 50 років;

3) для військовослужбовців вищого сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, - до 55 років;

4) для військовослужбовців молодшого офіцерського складу - до 45 років;

5) для військовослужбовців старшого офіцерського складу: майорів (капітанів 3 рангу), підполковників (капітанів 2 рангу) - до 50 років; полковників (капітанів 1 рангу) - до 55 років;

6) для військовослужбовців вищого офіцерського складу - до 60 років;

7) для військовослужбовців, які проходять військову службу під час особливого періоду, з числа осіб:

рядового, сержантського і старшинського складу, молодшого та старшого офіцерського складу - до 60 років;

вищого офіцерського складу - до 65 років.

Військовослужбовці Збройних Сил України та інших військових формувань, які мають високу професійну підготовку, досвід практичної роботи на займаній ними посаді, визнані військово-лікарською комісією придатними за станом здоров`я для проходження військової служби, на їх прохання можуть бути залишені на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, встановлений частиною першою цієї статті, на строк до 5 років у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008).

Пунктом 6 цього Положення передбачено, що початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України №2232-ХІІ.

Відповідно до пп. 1, 2 пункту 225 Положення № 1153/2008, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них; у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Згідно з п. 233 Положення № 1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

При звільненні військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається. У такому разі командуванням військової частини складається аркуш бесіди з військовослужбовцем за формою, визначеною Міністерством оборони України.

При цьому пп. 1 пункту 35 Положення № 1153/2008 визначає, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби (крім випадку, передбаченого пунктом 195 цього Положення): за рішенням командування військової частини за наявності підстав, передбачених підпунктами "а" - "г", "д", "е", "є", "з" - "й", "л" та "о" пункту 1 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Таким чином у разі звільнення військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення , зокрема за наявності такої підстави як "досягнення граничного віку перебування на військовій службі" рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається.

Водночас механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153 визначається Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 10.04.2009 №170 (далі - Інструкція № 170, далі в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин).

За приписами пункту 12.1 Інструкції № 170 звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

Відповідно до пункту 12.6. Інструкції № 170 для проведення звільнення військовослужбовців з військової служби у кожній військовій частині щорічно до 15 грудня року, що передує року звільнення військовослужбовців з військової служби, складається План звільнення військовослужбовців (додаток 21).

До Планів звільнення військовослужбовців включаються: військовослужбовці, які досягають граничного віку перебування на військової служби та виявили бажання звільнитися; військовослужбовці щодо залишення яких на військовій службі понад граничний вік позитивного рішення не прийнято.

Посадова особа, у підпорядкуванні якої є військовослужбовці, які виявили бажання звільнитись чи підлягають звільненню з військової служби, не пізніше ніж за чотири місяці до досягнення ними граничного віку перебування на військовій службі чи закінчення строку Контракту про проходження військової служби, зобов`язана здійснити заходи щодо: розрахунку вислуги років військової служби військовослужбовців; обстеження військово-лікарською комісією військовослужбовців.

Разом з тим норми п. 12.8 -12.9 Інструкції № 170 передбачають, посадові особи відповідно до наданих їм прав зобов`язані звільнити з військової служби військовослужбовців, які досягли граничного віку перебування на військовій службі або які не виявили бажання укладати новий контракт.

Документи на звільнення військовослужбовців, які досягають граничного віку перебування на військовій службі або в яких закінчується строк Контракту про проходження військової служби, направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення, не пізніше ніж за два місяці до досягнення військовослужбовцем граничного віку перебування на військовій службі або закінчення строку Контракту про проходження військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до військової частини за місцем проходження військової служби у строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад, а також розрахунок військовослужбовців.

Командири військових частин зобов`язані забезпечити своєчасне здавання посади, проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцями, стосовно яких видано наказ по особовому складу про звільнення їх з військової служби.

Документи на звільнення військовослужбовців з військової служби надсилаються безпосередньо до служби персоналу, підпорядкованій посадовій особі, яка має право на звільнення такого військовослужбовця з військової служби, у таких випадках звільнення: за підставами, передбаченими пунктами «б», «в» і «д» частини третьої, підпунктом «г» пункту 1 частини четвертої, підпунктами «а», «б», «в», «ґ» пунктів 1, 2 частини п`ятої, підпунктами «а», «б», «в», «ґ» пункту 1, підпунктами «а», «б», «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», якщо звільнення відбувається за бажанням військовослужбовця.

Так, чинним законодавством передбачено обов`язок для посадових осіб військової частини звільнити військовослужбовця, який досяг граничного віку проходження військової служби, що по своїй суті є імперативною нормою, яке не передбачає врахування побажань військовослужбовця, а отже і його ініціативи у формі рапорту на звільнення з військової служби.

Під час розгляду цієї справи судом встановлено, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №46 від 13.04.2022 позивач зарахований до списків військової частини НОМЕР_1 , призначений на посаду командира гранатометного відділення військової частини НОМЕР_1 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №77 від 25.03.2024 позивач призначений на посаду розвідника-номера обслуги 2 розвідувального відділення розвідувального взводу.

28.05.2024 під час виконання бойового завдання, пов`язаного із захистом Батьківщини у районі населеного пункту Новоолександрівка Покровського району Донецької області, Позивач отримав поранення, у зв`язку з чим направлений на лікування до лікувального закладу охорони здоров`я, де проходив безперервне стаціонарне лікування у період з 28.05.2024 по 19.08.2024, що не спростовується учасниками справи.

Одночасно, на виконання вимог п.12.8 Інструкції, п.п. "а" п. 2 ч. 4 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» 21.07.2024 командуванням Військової частини НОМЕР_1 до військової частини НОМЕР_2 скеровано подання про звільнення позивача з військової служби на підставі п.п. «а» п. 2 ч. 4 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку із досягненням останнім граничного віку перебування на військовій службі, а саме 60 років (дата настання граничного віку - 04.08.2024) (супровідний лист військової частини № НОМЕР_3 від 21.07.2024).

За результатами розгляду скерованого клопотання наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 24.07.2024 № 91-РС, який наділений правом видавати наказу по особовому складу, позивача звільнено із військової служби у відставку у зв`язку із досягненням граничного віку перебування на військовій службі.

Натомість, учасниками спору не спростовується, що після видачі наказу від 24.07.2024 № 91-РС позивач продовжував рахуватися у списках військової частини та отримував належне йому грошове забезпечення та додаткову винагороду, передбачену Постановою КМУ №168 від 28.02.2022.

При вирішенні спору суд враховує норми частини третьої статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", за якими: закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Із списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) військовослужбовець не виключається та контракт не припиняється (не розривається) у разі: перебування на лікуванні; захоплення в полон або заручником, а також інтернування у нейтральну державу; безвісної відсутності - до визнання його в установленому порядку безвісно відсутнім або оголошення померлим; настання інших випадків, визначених законодавством.

Таким чином, зважаючи на наведені вище норми чинного законодавства, слід зауважити, що саме день виключення зі списків особового складу військової частини частини вважається днем закінчення проходження військової служби. В той же час Закон № 2262-ХІІ містить заборону на виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини у разі перебування такого на лікуванні.

Водночас, враховуючи наведені норми, через перебування ОСОБА_1 на лікуванні, відповідач 1 не реалізував наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 24.07.2024 № 91-РС, а позивач не був виключений зі списків Військової частини НОМЕР_1 та вважався таким, що продовжує проходити військову службу, оскільки на момент його видачі ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у КП «Калинівська центральна районна лікарня» Калинівської міської ради Вінницької області.

Судом приймаються до уваги аргументи сторони відповідача відносно того, що 19.08.2024 до Військової частини НОМЕР_1 засобами СЕДО надійшла виписка з КП «Калинівська центральна районна лікарня» Калинівської міської ради Вінницької області, відповідно до якої позивач виписаний з лікувального закладу, а отже лікування останнього закінчено. Окрім того, позивачем направлено довідку військово-лікарської комісії від 19.09.2024 № 112, видану КП «Калинівська центральна районна лікарня» Калинівської міської ради Вінницької області, відповідно до якої позивач потребує відпустки за станом здоров`я.

Разом з тим слід врахувати, що відповідно приписів до абз. 4 п. 11 статті 10-1 ЗУ "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" після видання наказу про звільнення військовослужбовця з військової служби відпустка для лікування у зв`язку з хворобою або відпустка для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) не надається.

Таким чином, за наявності чинного наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 24.07.2024 № 91-РС про звільнення ОСОБА_1 з військової служби (у зв`язку із досягненням граничного віку перебування на військовій службі), враховуючи наявні докази закінчення лікування (12.08.2024), які надійшли до відповідача 19.08.2024, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 19.08.2025 № 231 (по стройовій частині), сержанта ОСОБА_1 , звільненого з військової служби у відставку наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 24.07.2024 № 91-РС (по особовому складу), виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.

При вирішенні цього спору суд також враховує норми пунктів 219, 220 Положення № 1153/2008 219, за якими військовослужбовці, які мають високу професійну підготовку, досвід практичної роботи на займаній ними посаді, визнані військово-лікарською комісією придатними за станом здоров`я для проходження військової служби, на їх прохання і за потреби Збройних Сил України можуть бути залишені на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі на строк до п`яти років.

Під час розгляду питання щодо залишення військовослужбовців на військовій службі понад граничний вік ураховуються: потреба Збройних Сил України; рівень командирської (професійної) підготовки; наукові ступені і вчені звання; досвід проходження військової служби у військових підрозділах, які направлялися за кордон; бойовий досвід; знання іноземної мови за стандартизованим мовним рівнем не нижче за "мінімально необхідний"; наявність освіти оперативно-тактичного або оперативно-стратегічного рівня (тільки для осіб офіцерського складу).

Питання про залишення військовослужбовців на військовій службі понад граничний вік порушується посадовими особами, які мають право видавати накази по особовому складу, і вище.

Згідно з пунктами 11.1- 11.2 Інструкції № 170 метою збереження досвідчених кадрів або у разі неможливості укомплектування окремих посад фахівцями належного рівня кваліфікації на військовій службі понад граничний вік на їх прохання можуть бути залишені окремі військовослужбовці, які мають високу професійну підготовку, досвід практичної роботи на займаній посаді та визнані військово-лікарською комісією придатними за станом здоров`я для проходження військової служби.

Військовослужбовці, які прийняли рішення продовжувати військову службу понад граничний вік, подають рапорт за підпорядкованістю з висловлюванням прохання продовжити військову службу понад граничний вік.

В силу норм пунктів 11.6-11.7 документи до відповідної служби персоналу надсилаються до 1 жовтня року, що передує року досягнення військовослужбовцем граничного віку перебування на військовій службі.

Відповідна служба персоналу готує документи для прийняття рішення щодо залишення військовослужбовця на військовій службі понад граничний вік посадовими особами, визначеними у пункті 222 Положення.

Прийняття рішень та видання наказів по особовому складу про залишення військовослужбовців на військовій службі понад граничний вік здійснюється до 1 грудня року, що передує року досягнення військовослужбовцем граничного віку перебування на військовій службі.

Таким чином, процедура залишення військовослужбовця, який досяг граничного віку перебування на військовій службі, чітко визначена положеннями Інструкції № 170, місить вимоги до дій військовослужбовців, які висловлюють намір про проходження військової служби понад граничний вік та відповідних посадових осіб військової частини, алгоритм таких дій.

З аналізу положень законодавства вбачається, що у разі виявлення військовослужбовцем бажання продовжувати військову службу понад граничний вік, такий військовослужбовець має подати рапорт у термін до 1 грудня року, що передує року досягнення військовослужбовцем граничного віку перебування на військовій службі.

При цьому, суд зазначає, що військовослужбовці, які досягли граничного віку перебування на військовій службі, підлягають звільнення незалежно від їх бажання продовжувати військову службу, тобто бажання військовослужбовця не є вирішальним фактором при залишенні на військовій службі.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 10.06.2021 у справі № 120/2472/19-а.

Натомість, матеріали справи не містять доказів того, що позивач під час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 виявляв намір щодо подальшого проходження військової служби понад граничний вік, чи вчиняв дії, передбачені чинним законодавством, які є необхідними для розгляду такого питання уповноваженими посадовими особами військової частини та прийняття рішення про продовження військової служби військовослужбовцем понад граничний вік чи відмові у такому рішенні.

З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку про необґрунтованість позиції позивача про незаконність звільнення його з військової служби та відсутності підстав для скасування наказу Військової частини НОМЕР_1 від 19.08.2024 № 231 та наказу Військової частини НОМЕР_2 від 24.07.2024 № 91-РС.

Зважаючи на наведене вище відсутні підстави і для задоволення решти вимог, які є похідними у цьому спорі, а саме щодо поновлення ОСОБА_1 на військовій службі, відновлення матеріального забезпечення та оплати такого згідно посадового окладу та додаткових виплат при пораненні за вимушено пропущений період під час незаконного звільнення.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частинами першої та четвертої статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Аналогічна позиція стосовно обов`язку доказування була висловлена Європейським судом з прав людини у пункті 36 справи «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), від 01 липня 2003 року №37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення).

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

З урахуванням положень статті 139 КАС України відсутні підстави для розподілу судових витрат у цій справі.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_5 );

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ).

Повний текст рішення складено та підписано суддею 15.12.2025.

Суддя Томчук Андрій Валерійович