Справа № 990/426/25
Суддя: Дашутін Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2025-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 990/426/25

провадження № 11-350заі25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Дашутіна І. В.,

суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Шевцової Н. В.

розглянула в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.09.2025 у справі № 990/426/25, постановлену колегією суддів у складі Єзерова А. А., Коваленко Н. В., Кравчука В. М., Стародуба О. П., Чиркіна С. М.,за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИЛА:

Короткий зміст позовних вимог

1. ОСОБА_1 08.09.2025 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний адміністративний суд) як суду першої інстанції з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія), у якому просив:

- визнати протиправним та нечинним рішення ВККС від 10.07.2025 № 155/ас-25 «Про дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного господарського суду ОСОБА_1 в межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14.09.2023 № 94/зп-23 (зі змінами)» (далі - рішення № 155/ас-25, оскаржуване рішення);

- зобов`язати ВККС поновити участь ОСОБА_1 у конкурсі на посаду судді апеляційного господарського суду в межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14.09.2023 № 94/зп-23 (зі змінами), та повторно розглянути питання про підтвердження здатності ОСОБА_1 здійснювати правосуддя в апеляційному адміністративному суді, з урахуванням висновків суду.

Рух справи в суді першої інстанції та короткий зміст рішення цього суду, яке оскаржується

2. Касаційний адміністративний суд ухвалою від 10.09.2025 позовну заяву ОСОБА_1 залишив без руху на підставі частини першої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та встановив для усунення недоліків десятиденний строк з дня вручення ухвали шляхом подання до суду:

-заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду щодо звернення з вимогою про оскарження рішення № 155/ас-25 та доказів поважності причин його пропуску;

-уточненої позовної заяви із приведенням її у відповідність з вимогами пунктів 4, 5, 9, 10 частини п`ятої статті 160 КАС України, у якій сформулювати позовні вимоги відповідно до встановлених законом способів захисту порушених прав.

3. Обґрунтовуючи підстави для постановлення вказаної ухвали у частині дотримання строків звернення до суду, Касаційний адміністративний суд зазначив, що правила частини восьмої статті 122 КАС України встановлюють, що рішення ВККС, прийняте під час процедури проведення конкурсу на посаду судді, може бути оскаржено до суду у місячний строк з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

4. На підставі цієї норми суд першої інстанції виснував, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду, оскільки повинен був дізнатися про порушення своїх прав в день ухвалення оскаржуваного рішення, тобто 10.07.2025, адже таке рішення Комісія ухвалила у відкритому засіданні за безпосередньою участю позивача.

5. Зі свого боку, позивач зазначав, що строк звернення до суду він не пропустив, оскільки в день проголошення оскаржуваного рішення його повний текст з викладенням відповідних мотивів складений не був. Це рішення також не надсилалося йому поштою чи в іншому передбаченому законом порядку. Лише 07.08.2025, у відповідь на адвокатський запит, позивач отримав текст оскаржуваного рішення, після чого ознайомився з його змістом. Тому саме з цієї дати, на думку позивача, необхідно обчислювати місячний строк звернення до суду, а отже, подаючи позов 08.09.2025, він цього строку не пропустив.

6. Суд першої інстанції відхилив ці доводи позивача, зазначивши, що він брав участь у засіданні ВККС та був обізнаний із висновками відповідача за результатами співбесіди, а також із порядком набрання чинності рішенням ВККС та строками його оскарження. Позивач не надав доказів того, що цікавився наявністю повного тексту оспорюваного рішення у межах місячного строку для його оскарження. При цьому рішення було опубліковане на офіційному вебсайті ВККС, доступ до якого є вільним, однак позивач не обґрунтував причин, які перешкоджали своєчасному ознайомленню з його змістом.

7. Ураховуючи встановлений факт пропуску строку звернення до суду та відсутність у матеріалах позовної заяви клопотання про його поновлення, суд першої інстанції запропонував позивачеві подати таке клопотання разом із доказами поважності причин пропуску.

8. Крім того, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху вказано на недоліки позовної заяви, які полягають у нечіткому формулюванні способу захисту порушеного права.

9. Суд першої інстанції зазначив, що позивач, звертаючись до суду із цим позовом, просив визнати протиправним та нечинним рішення ВККС. Проте спосіб захисту у вигляді визнання нечинним акта, відповідно до статті 5 КАС України, застосовується лише до нормативно-правових актів. Оскільки ж оспорюване рішення ВККС має індивідуальний характер і не є нормативно-правовим актом, вимога про визнання його нечинним не може бути заявлена. Натомість у разі оскарження індивідуального акта чи його окремих положень стаття 5 КАС України визначає належним способом захисту вимогу про скасування такого акта, а не визнання його нечинним.

10. На виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху позивач подав до суду першої інстанції уточнену позовну заяву, в якій виклав спосіб захисту права відповідно до статті 5 КАС України, а також заяву про поновлення строку звернення до суду.

11. У заяві про поновлення строку звернення до суду позивач зауважує, що проголошення резолютивної частини рішення суду в повній мірі не давало розуміння, в чому саме полягали його суть і підстави, а тому позивач не міг розуміти міри, ступеню і способу порушення його прав.

12. Касаційний адміністративний суд ухвалою від 23.09.2025 визнав неповажними підстави пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду та повернув позовну заяву особі, яка її подала, на підставі пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України.

13. Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що мотиви та підстави, якими позивач обґрунтовує причини пропуску строку звернення до суду із цим позовом, не є поважними, а тому подана ним позовна заява підлягає поверненню.

14. Касаційний адміністративний суд не встановив обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення позивача та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами. Обставини, на які посилається позивач на обґрунтування недотримання ним строків звернення до суду, не дають достатніх і переконливих підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду та його поновлення.

15. При цьому заява позивача про усунення недоліків обґрунтована аналогічними доводами, які викладені у позовній заяві і яким суд надав відповідну правову оцінку та визнав їх необґрунтованими.

Короткий зміст та обґрунтування апеляційної скарги

16. Позивач не погодився з ухвалою Касаційного адміністративного суду від 23.09.2025 та звернувся до Великої Палати Верховного Суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати вказане судове рішення, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

17. В апеляційній скарзі позивач доводить, що строк звернення до суду необхідно обчислювати саме з моменту отримання повного тексту оскаржуваного рішення, оскільки саме з цього тексту є можливість дізнатися про його безпосередні мотиви та аргументи.

18. Крім того, суд першої інстанції, визнавши неповажними причини пропуску строку звернення до суду, проявив надмірний формалізм і невиправдану суворість у дотриманні часових обмежень, а також цілком проігнорував головні аргументи, що рівнозначно відмові позивачу з надуманих причин у доступі до правосуддя.

19. За наведеними позивачем обставинами, які, з його погляду, указують на поважність причин пропуску строку звернення до суду, оскаржуване рішення не було своєчасно опубліковане на сайті ВККС, що, у свою чергу, позбавило його можливості ознайомитись з його змістом та звернутись до суду з позовом у визначений законом строк.

Позиція інших учасників справи щодо апеляційної скарги

20. Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому не погодився з доводами апеляційної скарги, вважаючи їх необґрунтованими, а тому просить залишити скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

21. Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач зазначив, що поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду, та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

22. Наголошує, що аргументація апелянта у зіставленні з доданими до справи документами свідчать про те, що причини, які зумовили пропуск строку звернення до суду, не є поважними, тож і висновок, якого дійшов суд першої інстанції в ухвалі про повернення позову, є обґрунтованим.

Рух апеляційної скарги

23. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 01.10.2025 за вказаною скаргою відкрила апеляційне провадження в цій справі, а ухвалою від 23.10.2025 призначила справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) за наявними у справі матеріалами.

Позиція Великої Палати Верховного Суду

Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи

24. У статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

25. Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

26. Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, яку відповідно до частини першої статті 122 КАС України може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

27. За загальним правилом для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України).

28. Частиною третьою статті 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

29. Такий інший випадок визначено частиною восьмою цієї статті. Відповідно до вказаної норми для звернення до суду у справах, зокрема, щодо оскарження актів ВККС під час процедури проведення конкурсу на посаду судді відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлюється місячний строк.

30. Оскаржуване рішення № 155/ас-25 є таким, що стосується саме процедури проведення конкурсу на посаду судді. З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у цьому випадку повинен застосовуватись вказаний у частині восьмій статті 122 КАС України місячний строк звернення до суду.

31. Водночас, з урахуванням доводів апеляційної скарги, ключовим проблемним аспектом у межах цієї справи є визначення належного дня, який є датою початку обчислення вказаного вище місячного строку звернення до суду.

32. Так, суд першої інстанції визначив, що місячний строк звернення до суду із цим позовом розпочався 11.07.2025 (наступний день після ухвалення Комісією оскаржуваного рішення) і, відповідно, закінчився 11.08.2025.

33. Позивач із цим не погоджується, зазначаючи, що суд першої інстанції не врахував, що 10.07.2025 під час засідання ВККС було оголошено лише резолютивну частину оскаржуваного рішення, а повний текст оскаржуваного рішення позивач отримав лише у відповідь на адвокатський запит 07.08.2025. Саме цю дату позивач уважає початком обчислення строку звернення до суду.

34. Із цього приводу Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.

35. Порядок обчислення строку звернення до суду, зокрема й визначення дня, який є датою початку обчислення строку звернення до суду, врегульовано у частині другій статті 122 КАС України: «[…] строки для звернення до адміністративного суду, […] якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів».

36. Отже, за загальним правилом строк звернення до суду обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Разом з тим, передбачено, що може бути визначено й інший порядок такого обчислення.

37. Як уже було встановлено вище, у спірних правовідносинах строк звернення до суду встановлюється спеціальною нормою -частиною восьмою статті 122 КАС України.

38. Указана норма визначає лише іншу тривалість строку звернення до суду, однак не встановлює іншого, спеціального порядку початку його обчислення. Тому, оскільки не встановлено інше, для визначення дати, з якої необхідно обчислювати строк звернення до суду, необхідно керуватися загальним правилом, передбаченим частиною третьою статті 122 КАС України.

39. Отже, місячний строк, визначений частиною восьмою статті 122 КАС України, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

40. Велика Палата Верховного Суду акцентує увагу, що при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись» від інших орієнтирів початку перебігу такого строку.

41. Так, норми КАС України у деяких випадках дійсно передбачають особливий порядок визначення моменту, з якого починається перебіг строку звернення до суду, пов`язуючи його саме з моментом отримання відповідного рішення.

42. Наприклад, частина четверта статті 122 КАС України встановлює, що у разі використання процедури досудового вирішення спору строк звернення до суду обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

43. Таким чином, у вказаному випадку законодавець прямо визначив подію - день вручення рішення - як початковий момент для обчислення процесуального строку.

44. Це свідчить про те, що лише у прямо передбачених законом випадках законодавець пов`язує початок перебігу строку саме з моментом отримання (вручення) рішення. У всіх інших ситуаціях діє загальне правило, згідно з яким строк починає обчислюватися з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

45. Порівняльний аналіз словоформ «дізнався» та «повинен був дізнатись» дає підстави виснувати про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Щоб переконатись, що особа могла і повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод, інтересів), суд повинен установити обставини, які б беззаперечно свідчили, що обізнаність особи була ймовірною, а ступінь ймовірності був високим і достатнім.

46. У разі якщо особа не знала про допущене порушення, але з певної дати повинна була про нього дізнатись, перебіг строку обчислюється саме з моменту, коли особа повинна була дізнатись про відповідне порушення її прав. Законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

47. Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

48. Якщо цей день встановити точно неможливо, то його строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому слово «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

49. Також варто зазначити, що дата, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, не завжди збігається з датою, коли особа ознайомилася зі змістом оскаржуваного документа, оскільки строк звернення до суду обчислюється з моменту, коли особа дізналася про порушення, а не з моменту ознайомлення з документом, який це порушення містить.

50. Отже, у спірних правовідносинах сам по собі факт отримання оскаржуваного рішення не є днем, з якого починається обчислення строків звернення до суду. Водночас отримання рішення може бути обставиною, з якої особа фактично дізналася або мала дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, якщо до цього моменту їй не було відомо про це.

51. Іншими словами, хоча отримання оскаржуваного рішення не є самостійним юридичним критерієм початку обчислення строку звернення до суду, але може збігатися з моментом обізнаності особи про порушення її прав, свобод та інтересів у кожній конкретній ситуації.

52. Визначаючи, чи є у цих правовідносинах факт отримання повного тексту оскаржуваного рішення моментом, коли позивач безпосередньо дізнався про порушення його прав, свобод та інтересів, необхідно керуватися висновками Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 15.05.2025 у справі № 990/14/25.

53. У пункті 25 указаної постанови зазначено, що у проблемних питаннях застосування інституту строків в адміністративному процесі не можна оминати увагою не менш важливі змістовно-логічні глибокі юридичні аспекти правильного розуміння та застосування правил цього інституту права. Йдеться про ті з них, в юридичній площині яких відбувається визначення:

-моменту настання події, з якої має починатися відлік процесуального строку оскарження її протиправності;

-правничої ситуації, яка б дозволяла уяснити, чи знав той, чиє право порушене, або мав би знати (дізнатися) про ухвалення, зокрема, певного рішення, яке спонукає до активних дій, до поведінки, націленої на своєчасний вибір форми та способу виправлення й усунення шкідливої дії цього рішення, але свідомо нічого не робив або сподівався на виправлення помилки тим, хто її допустив;

-умов, за яких мають чинитися вольові дії, спрямовані на реалізацію права на оскарження дій, бездіяльності чи рішення того, хто діями, бездіяльністю чи певним рішенням порушив права, свободи чи зачепив інтереси того, хто про це стверджує, а також має відбуватися своєчасне звернення за захистом порушеного права.

54. Повертаючись до обставин цієї справи, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач був обізнаний про засідання Комісії 10.07.2025, на якому з ним проводилася співбесіда, оскільки, як установив суд першої інстанції, позивач був присутній на засіданні, надавав пояснення, дискутував щодо висновку Громадської ради доброчесності, інших документів та матеріалів.

55. Сам факт безпосередньої участі позивача у співбесіді та його присутність під час оголошення підсумку засідання свідчить, що вже 10.07.2025 позивач об`єктивно знав про результати кваліфікаційного оцінювання та про наслідки, які він вважає такими, що порушують його права. У цій ситуації отримання повного тексту рішення 07.08.2025 не створило нового юридичного факту, а лише надало письмову фіксацію мотивів уже відомого результату.

56. Велика Палата Верховного Суду вкотре наголошує, що отримання повного тексту рішення може збігатися з моментом, коли особа фактично дізналася про порушення своїх прав, але не є таким моментом автоматично. Це має місце тоді, коли до отримання повного тексту особа не знала і не повинна була знати про зміст рішення чи наслідки для своїх прав (наприклад, особа не брала участі в засіданні та не мала іншої достовірної інформації про прийняте рішення). Навпаки, якщо особі на дату події оголошено результат (резолютивну частину відповідного рішення) і вона була присутня під час такого оголошення, то саме цей момент і формує обізнаність про порушення.

57. Це означає, що у спірних правовідносинах відправною подією для визначення початку перебігу спеціального місячного строку, передбаченого частиною восьмою статті 122 КАС України, тобто моментом, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення його прав, свобод та інтересів, є дата ухвалення оскаржуваного рішення, а саме 10.07.2025.

58. З урахуванням зазначеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач, подаючи позов 08.09.2025, пропустив місячний строк звернення до суду, який сплинув 11.08.2025.

59. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що хоча дата отримання оскаржуваного рішення і не є моментом, з якого починається обчислення строку звернення до суду, але обставини несвоєчасного отримання такого рішення можуть мати правове значення для оцінки поважності причин пропуску цього строку.

60. Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

61. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно із частиною першою статті 77 КАС України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами.

62. Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачено статтею 123 КАС України, згідно із частиною першою якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду із заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

63. Якщо ж заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (частина друга статті 123 КАС України).

64. Указаній нормі кореспондує пункт 9 частини четвертої статті 169 КАС України, де зазначено, що позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

65. Таким чином, суд перевіряє обставини пропуску строку на підставі клопотання особи, в якому наведено поважність причин пропуску строку, та поданих нею доказів, яким буде надано відповідну правову оцінку.

66. При цьому норми КАС України не дають визначення поважних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду. Поважними є такі причини пропуску процесуального строку, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду, та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

67. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

68. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

69. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

70. ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права в такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

71. У рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення в їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційних повноважень судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (параграф 41).

72. У своїй практиці ЄСПЛ сформував підхід, відповідно до якого встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинне застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» та інші).

73. Зокрема, аналіз практики ЄСПЛ дозволяє виокремити такі обґрунтування на користь прийняття рішення про поновлення пропущеного строку звернення до суду: 1) рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві; щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (справа «Белле проти Франції»); 2) не можуть бути встановлені обмеження щодо реалізації права на судовий захист у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (справа «Мушта проти України»); 3) суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя, а також перешкоджати використанню доступних засобів правового захисту (справа «Станьо проти Бельгії»).

74. Отже, при вирішенні питання про поновлення строку звернення до адміністративного суду суд має надати оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду.

75. Велика Палата Верховного Суду, перевіряючи надану судом першої інстанції оцінку повідомленим позивачем обставинам щодо дати фактичного отримання тексту оскаржуваного рішення, зазначає таке.

76. Як зауважив позивач, оскаржуване рішення від 10.07.2025 не було опубліковане на сайті ВККС у законодавчо визначений строк після проголошення резолютивної частини та не було направлене йому будь-якими можливими засобами зв`язку.

77. Відповідно до частини першої статті 98 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» організаційними формами діяльності ВККС є засідання у пленарному складі Комісії, у складі її палат та колегій залежно від питань, визначених цим Законом та Регламентом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

78. Згідно із частиною п`ятою статті 101 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішення ВККС, палат та колегій Комісії викладаються у письмовій формі. У рішенні зазначаються дата і місце ухвалення рішення, склад Комісії (палати, колегії), питання, що розглядалося, мотиви ухваленого рішення.

79. Відповідно до пункту 105 Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженого рішенням ВККС від 13.10.2016 №81/зп-16 (далі - Регламент), повний текст проєкту рішення має бути складений та виготовлений не пізніше 10 робочих днів з дня проголошення його вступної та резолютивної частин.

80. Копія рішення Комісії надається особі, стосовно якої його ухвалено, за відповідним зверненням такої особи (пункт 107 Регламенту).

81. Крім того, за змістом пункту 195 вказаного Регламенту рішення Комісії за результатами засідань Комісії оприлюднюються на вебсайті Комісії не пізніше п`яти робочих днів після складання їх повного тексту та підписання членами Комісії.

82. Наведені положення Регламенту вказують, що Комісія не зобов`язана направляти копію рішення особі автоматично. Копія відповідного рішення надається лише, якщо особа подала відповідне звернення.

83. Єдиним обов`язком Комісії щодо інформування про ухвалення рішення є його оприлюднення на офіційному вебсайті. Отже, фактично чинне законодавство України встановлює, що особа має реальну можливість ознайомитися зі змістом та мотивами відповідного рішення ВККС у день його розміщення на офіційному вебсайті цього органу

84. З матеріалів справи неможливо встановити моменту оприлюднення Комісією на її вебсайті повного тексту оскаржуваного рішення. У відзиві на апеляційну скаргу представник ВККС також не надає жодних доказів, які б підтверджували дату оприлюднення.

85. Попри це, безпосередньо позивач стверджує, що отримав повний текст оскаржуваного рішення за запитом 07.08.2025.

86. Суд першої інстанції, надаючи оцінку вказаним доводам, мав перевірити, чи могли ці обставини вплинути на можливість позивача своєчасно реалізувати право на звернення до суду. Зокрема, суд повинен встановити, чи дійсно позивач не мав об`єктивної можливості раніше ознайомитися зі змістом рішення, чи вжив розумних та своєчасних дій для отримання його копії, а також чи існували інші перешкоди, що не залежали від його волі.

87. Касаційний адміністративний суд, кваліфікуючи зазначені позивачем причини як неповажні, зазначив, що позивач не навів жодних пояснень або доказів, чому останній не цікавився наявністю повного тексту оскаржуваного рішення з моменту його ухвалення, а тому не довів існування істотних обставин, перешкод чи труднощів, що унеможливили своєчасне звернення до суду.

88. Велика Палата Верховного Суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції та додатково зазначає, що навіть якщо прийняти доводи позивача про те, що повний текст рішення він отримав 07.08.2025 (і раніше це рішення не оприлюднювалося), ця обставина сама по собі не звільняє його від обов`язку звернутися до суду в розумний строк після отримання рішення.

89. Частиною першою статті 118 КАС України передбачено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

90. Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

91. Установлення законом строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

92. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).

93. З аналізу зазначених вище законодавчих норм убачається, що в разі якщо особа вважає, що її права у справах щодо оскарження рішення ВККС під час процедури проведення конкурсу на посаду судді були порушені, вона має право звернутися до суду в більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту в судовому порядку.

94. У цій справі суд бере до уваги, що позивач отримав копію рішення ще 07.08.2025, тобто в межах установленого законом місячного строку, який спливав 11.08.2025. Отже, в нього залишався хоч і незначний, але реальний час для подання позову до суду.

95. Водночас підготовка позовної заяви, формулювання вимог і належне обґрунтування підстав для оскарження рішення об`єктивно потребують певного часу. Тому отримання повного тексту рішення наприкінці строку могло створити для позивача ризик порушення встановленого законом строку звернення до суду, що за наявності відповідного клопотання суд може враховувати при вирішенні питання про поважність причин його пропуску.

96. До того ж Велика Палата Верховного Суду враховує власний висновок, викладений у постанові від 23.10.2025 у справі № 990/287/25, де зазначено, що можливість особи реалізувати своє право на подання позову має корелювати з обізнаністю цієї особи з мотивами прийняття відповідного рішення.

97. У вказаній справі Велика Палата Верховного Суду визначила, що поведінка позивача, а саме: 1) нетривалий проміжок часу, упродовж якого було реалізовано звернення до Комісії щодо отримання інформації, 2) нетривалий проміжок часу, упродовж якого відбулося звернення до суду з позовом після отримання відповіді від ВККС, свідчить про активність дій, спрямованих на реалізацію права на звернення до суду, а отже й на поважність причин пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом.

98. У справі, що розглядається, представник позивача - адвокат Сизоненко Людмила Русланівна звернулася до Комісії з адвокатським запитом від 29.07.2025, в якому просила повідомити інформацію про виготовлення повного тексту рішення. Як підтверджується наданим позивачем скриншотом сервісу електронної пошти, відповідь від Комісії надійшла 06.08.2025 о 16:54.

99. З урахуванням зазначеного факт отримання рішення 06.08.2025 міг би бути розцінений як поважна причина пропуску строку, але лише у випадку, якби позивач у розумний проміжок часу після отримання вжив дій для звернення до суду. Натомість позов подано лише через місяць після отримання рішення.

100. Позивач у клопотанні про поновлення строку звернення до суду жодним чином не обґрунтував, з яких причин за умови, що він був обізнаний із фактичними обставинами, які стали підставою для ухвалення рішення Комісією, оскільки вони детально обговорювалися під час співбесіди 10.07.2025, йому знадобився такий значний проміжок часу для підготовки та подання позовної заяви. Відсутність пояснень щодо цього свідчить про те, що позивач не продемонстрував належної процесуальної добросовісності та розсудливості під час реалізації свого права на судовий захист.

101. Отже, навіть за умови врахування доводів позивача щодо фактичної дати отримання повного тексту рішення Велика Палата Верховного Суду не вбачає об`єктивних перешкод, які б унеможливлювали звернення до суду в межах розумних строків. Тому такі обставини не можна визнати поважними причинами пропуску строку звернення до адміністративного суду.

102. Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду констатує, що обставини, на які посилається позивач на обґрунтування недотримання ним строків звернення до суду, не дають достатніх і переконливих підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду та його поновлення.

103. Зважаючи на викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав і умов, за яких позовну заяву ОСОБА_1 слід було повернути йому.

104. Інші доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, також не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

105. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

106. Згідно з положеннями статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

107. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, адже оскаржувану ухвалу суд першої інстанції постановив з дотриманням норм матеріального та процесуального права, викладені в апеляційній скарзі твердження позивача не спростовують правильності висновків суду.

Керуючись статтями 266, 308, 311, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.09.2025 у справі № 990/426/25 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Дашутін

Судді: О. О. Банасько М. В. Мазур

О. В. Білоконь С. Ю. Мартєв

О. Л. Булейко К. М. Пільков

І. А. Воробйова С. О. Погрібний

О. А. Губська Н. С. Стефанів

А. А. Ємець Т. Г. Стрелець

Л. Ю. Кишакевич І. В. Ткач

В. В. Король О. С. Ткачук

С. І. Кравченко В. Ю. Уркевич

О. В. Кривенда Н. В. Шевцова