Справа № 260/3872/25
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2025-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

16 грудня 2025 року м. Ужгород№ 260/3872/25
Суддя Закарпатського окружного адміністративного суду Микуляк П.П., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, яким просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області № 40 від 04.04.2025 р. щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи в російській федерації з 03.08.1979 р. по 23.04.1980 р., період роботи у колгоспі з 01.05.1990 р. по 30.11.1990 р., з 19.02.1993 р. по 10.04.1993 р., з 08.05.1995 р. по 30.11.1995 р. та, з урахуванням цього, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , від 28.03.2025р.;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору.

Позовна заява мотивована тим, що 28 березня 2025 року позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення йому пенсії за віком як особі, якій у 2024 році виповнюється 65 при наявності страхового стажу від 15 років, однак рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 04.04.2025 р. за № 40 йому було відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Представник позивача зазначає, що відмова мотивована тим, що до страхового стажу не зараховано період роботи у колгоспі з 01.05.1990 р. по 30.11.1990 р. згідно трудової книжки, оскільки відсутня довідка про кількість відпрацьованих вихододнів, з 19.02.1993 р. по 10.04.1993 р., оскільки відсутні номери та дата договорів, з 08.05.1995 р. по 30.11.1995 р. оскільки наявне виправлення в наказі про прийняття на роботу. Окрім того, до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 03.08.1979 р. по 23.04.1980 р. в російській федерації, оскільки відповідно до ст. 24-1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», період трудової діяльності до 01 січня 1992 року за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови не здійснення іншою державою пенсійних виплат такій особі за зазначені періоди. Разом з тим, позивач повідомив орган Пенсійного фонду про те, що російська федерація не здійснює йому пенсійних виплат.

Позивач вважає, що органами Пенсійного фонду грубо порушуються його права на призначення та отримання пенсії та наголошує, що йому безпідставно не зараховано до страхового стажу періоди роботи, зазначені у трудовій книжці, що позбавляє його права на пенсію за віком.

Головним управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області ухвалу про відкриття провадження у справі разом з копією адміністративного позову з додатками отримано 21.05.2025 р., що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (а.с.19). Разом з тим, відповідачем не подано відзив на позовну заяву.

Суд констатує, що відповідно до ч. 4 ст. 159 неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Згідно ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши всі докази, які мають юридичне значення для вирішення справи і розгляду спору по суті, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що 28 березня 2025 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Головного управління пенсійного фонду України у Закарпатській області із заявою про призначення йому пенсії за віком на підставі ч. 3 ст. 26 Закону України № 1058-IV від 09.07.2003 р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», долучивши необхідні документи.

Вказану заяву за принципом екстериторіальності було передано до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області для розгляду.

Листом від 04 квітня 2025 року № 51530/01-16 Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській повідомило позивача про прийняте рішення про відмову у призначенні пенсії № 40, у зв`язку з відсутністю необхідно страхового стажу.

Відповідачем у вищезгаданому рішенні було зазначено, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви до загального страхового стажу не враховано:

- період роботи в російській федерації з 03.08.1979 р. по 23.04.1980 р., оскільки відповідно до ст. 24-1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», періоди трудової діяльності до 01 січня 1992 року за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди. Порядок підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат визначається Кабінетом Міністрів України. У разі відсутності обміну інформацією між органами пенсійного забезпечення України та органами пенсійного забезпечення іншої держави і неможливості документального підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат за зазначені періоди особа повідомляє про це органи Пенсійного фонду в заяві про призначення, поновлення та продовження виплати пенсії;

- період роботи в колгоспі з 01.05.1990 р. по 30.11.1990 р. згідно трудової книжки, оскільки відсутня довідка про кількість відпрацьованих вихододнів;

- період з 19.02.1993 р. по 10.04.1993 р., оскільки відсутні номери та дата договорів;

- період з 08.05.1995 р. по 30.11.1995 р., оскільки наявне виправлення в наказі на прийняття.

Відповідач вказав, страховий стаж заявника 14 років 06 місяців 19 днів. Вік заявника 65 років 05 місяців 17 днів.

Згідно з оскаржуваним рішенням ОСОБА_1 не працює, на обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує.

Відповідачем вказано, що п. 3 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що у разі відсутності, починаючи з 01 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу - від 15 років.

Позивач не погодившись з відмовою відповідача щодо призначення пенсії звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Зі змісту ч. 3 ст. 23 Загальної Декларації прав людини, п. 4 частини першої Європейської соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

За приписом п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Питання виникнення та реалізації права громадян на пенсійне забезпечення врегульоване положеннями Законів України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (в редакціях, чинних на момент прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії).

Статтею 1 Закону України № 1058-IV встановлено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до п.1.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 р. № 22-1, днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Відповідно до п. 4.7 Порядку № 22-1, право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

Згідно п.п. 3 п. 4.2 Порядку № 22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб до оформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно п.3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які, містять відомості про періоди роботи.

Трудовий стаж встановлюється на підставі уточнюючих довідок підприємств, установ, організацій або їх правонаступників у разі відсутності відповідних записів у трудовій книжці.

Відтак, лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Аналогічна правова позиція відображена в постанові Верховного Суду від 21.02.2020 р. у справі № 291/99/17.

Судом встановлено, що під час вирішення питання щодо призначення позивачу пенсії за віком Пенсійним фондом при прийнятті рішення про відмову в призначенні пенсії від 04.04.2025 р. до страхового стажу не враховано період роботи в російській федерації з 03.08.1979 р. по 23.04.1980 р., оскільки періоди трудової діяльності до 01 січня 1992 року за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди; період роботи в колгоспі з 01.05.1990 р. по 30.11.1990 р. оскільки відсутня довідка про кількість відпрацьованих вихододнів; період з 19.02.1993 р. по 10.04.1993 р., оскільки відсутні номери та дата договорів та період з 08.05.1995 р. по 30.11.1995 р., оскільки наявне виправлення в наказі на прийняття.

Судом встановлено, що згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 від 28.05.1978 р. серії НОМЕР_1 позивач працював з 03.08.1979 р. по 23.04.1980 р., з 01.05.1990 р. по 30.11.1990 р., з 19.02.1993 р. по 10.04.1993 р., з 08.05.1995 р. по 30.11.1995 р. Відповідачем вказані періоди роботи до страхового стажу позивача не зараховано.

Щодо не зарахування відповідачем періоду роботи позивача з 03.08.1979 р. по 23.04.1980 р., який зазначений у трудовій книжці ОСОБА_1 від 28.05.1978 р. серії НОМЕР_1 (записи № 6 та № 7), суд зазначає наступне.

Європейська соціальна хартія, ратифікована Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)» від 14.09.2006 р. № 137-V, у пункті 4 статті 12 Розділу ІІ визначає, що з метою забезпечення ефективного здійснення права на соціальне забезпечення Сторони зобов`язуються вживати заходів шляхом укладання відповідних двосторонніх i багатосторонніх угод або в інший спосіб i відповідно до умов, визначених у таких угодах, для забезпечення: - рівності між їхніми власними громадянами та громадянами інших Сторін у тому, що стосується прав на соціальне забезпечення, включаючи збереження пільг, які надаються законодавством про соціальне забезпечення, незалежно від пересування захищених осіб по територіях держав Сторін; надання, збереження та поновлення прав на соціальне забезпечення такими засобами, як сумарний залік періодів страхування або роботи, що були здійснені за законодавством кожної зі Сторін.

Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

При вирішенні питання зарахування до стажу періодів роботи, набутих на території російської федерації до 01.01.2023 р., слід керуватися Угодою між Урядом України і урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14.01.1993 р. та Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 р., які були чинними на момент набуття позивачем спірного стажу роботи.

Відповідно до статті 1 Угоди, пенсійне забезпечення громадян держави-учасники цієї Угоди та членів їхніх сімей реалізуються за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Ця Угода позширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держави-учасниць Угоди (ст. 5 Угоди).

Згідно ч. 2 ст. 6 Угоди для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Відповідно до абз. 2, 3 ст. 6 Угоди між Урядом України та Урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за кордоном своїх країн від 14.01.1993 р. трудовий стаж, включає стаж, який обчислюється в пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на території обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу розроблено відповідно до законодавства Сторони, на території якої відбувалася трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.

Зі змісту наведених положень Угоди від 14.01.1993 р. суд дійшов висновку, що її положення розповсюджуються також і на питання, пов`язані із зарахуванням періодів роботи на території інших держав до страхового стажу та нарахування пенсій, пов`язаних і з їх перерахунком.

Отже, стаж, набутий на території будь-якої держави-учасника Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права особи на пенсію та при її обчисленні.

Таким чином, під час ухвалення питання про наявність у позивача права на пенсію за віком відповідач повинен перевірити зазначений трудовий стаж, набутий позивачем на території будь-якої з державно-учасниць Угоди, в тому числі на території російської федерації, з урахуванням положення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Спільноти Незалежної Держави в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 р. зобов`язання за якою взяли на себе, в тому числі Україна, яка була чинна на момент отримання позивачем спірного страхового стажу.

Крім того, Законом України від 25.04.2024 р. за № 3674-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання питань нарахування страхового стажу та пенсійного забезпечення» (набрав чинності з 23.06.2024 р.) внесено зміни до Закону № 1058-IV.

Так, Закон № 1058-IV доповнено статтею 24-1 періоди трудової діяльності за межами України, які зараховуються до страхового стажу.

За змістом ч. 2 ст. 24-1 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди. Порядок підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат визначається Кабінетом Міністрів України.

У разі відсутності обміну інформацією між органами пенсійного забезпечення України та органами пенсійного забезпечення іншої держави і неможливості документального підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат за зазначені періоди особа повідомляє про це органи Пенсійного фонду в заяві про призначення, поновлення та продовження виплати пенсії.

Станом на момент прийняття спірного рішення про відмову у призначені пенсії від 04.04.2025 р. за № 40, Кабінетом Міністрів України не було визначено порядок підтвердження нездійснення виплати пенсії іншою державою.

Разом з тим, суд зазначає, що Порядок підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат особам, які проживають в Україні, за періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України в республіках колишнього Союзу РСР для зарахування їх до страхового стажу був прийнятий постановою Кабінету Міністрів України № 562 лише 16.05.2025 р.

Тобто, станом на день звернення до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії (31.01.2025 р.) та на день прийняття спірного рішення про відмову у призначені пенсії від 04.04.2025 р. за № 40, Кабінетом Міністрів України не було визначено порядок підтвердження нездійснення виплати пенсії іншою державою.

Тому відмова у зарахуванні періоду роботи з 03 серпня 1979 року по 23 квітня 1980 року до страхового стажу є протиправною.

Щодо не зарахування відповідачем періоду роботи ОСОБА_1 з 01.05.1990 р. по 30.11.1990 р. суд зазначає наступне.

Відповідно до запису № 11 в трудовій книжці позивача від 28.05.1978 р. серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 01 травня 1990 року був прийнятий на роботу різноробочим в колгосп ім. Свердлова Магдалинівського району.

Згідно із записом № 12 у вищезазначеній трудовій книжці позивач 30 листопада 1990 року був звільнений з роботи за власним бажанням.

Таким чином, з наданих позивачем до пенсійного органу документів вбачається, що у спірний період позивач працював на відповідній посаді у колгоспі колгосп ім. Свердлова Магдалинівського району.

Тобто, трудова книжка позивача, яка була надана відповідачу із заявою про призначення пенсії, містить необхідні відомості, для врахування спірного періоду до страхового стажу, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За таких підстав, доводи представника відповідача щодо того, що відсутні підстави для зарахування періоду роботи в колгоспі з 01.05.1990 р. по 30.11.1990 р., оскільки відсутня довідка про кількість відпрацьованих вихододнів, суд вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються зібраними по справі доказами.

Водночас, спірне рішення взагалі не містить покликань на порушення певних норм пенсійного законодавства в частині відсутності інформації про встановлений мінімум трудової участі в громадському господарстві, а отже є необґрунтованим.

Статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Таким чином, стаж роботи в колгоспі враховується за фактичною тривалістю за двох умов, які мають існувати одночасно: невиконання встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві та відсутність поважних підстав такого невиконання.

Відтак, відповідачем не доведено наявності обставин, передбачених статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Разом з тим, згідно з ст. 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Відповідно до ст. 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Таким чином, у разі наявності сумнівів щодо роботи позивача та відпрацювання ним мінімуму трудової участі в період з 01.05.1990 р. по 30.11.1990 р., відповідач не був позбавлений можливості звернутися до відповідних установ задля отримання інформації та копій документів про роботу позивача.

В той же час, будь-яких доказів на підтвердження звернення пенсійного органу щодо отримання документів щодо позивача відповідачем, суб`єктом владних повноважень, суду не надано.

За таких підстав, суд дійшов висновку, що відмова у зарахуванні періоду роботи з 01 травня 1990 року по 30 листопада 1990 року до страхового стажу є протиправною.

Щодо не зарахування відповідачем періодів роботи ОСОБА_1 з 19.02.1993 р. по 10.04.1993 р., оскільки відсутні номери та дата договорів та з 08.05.1995 р. по 30.11.1995 р., оскільки наявне виправлення в наказі на прийняття, суд зазначає наступне.

Наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 р. № 58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників.

Згідно з пунктом 1.1 Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до п. 2.12 Інструкції після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.

Таким чином, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення трудової книжки з вини підприємства-роботодавця.

Спірні періоди належним чином відображені в трудовій книжці позивача, а оскаржуване рішення не містить обґрунтування чому наявний трудовий стаж позивача не може бути підтверджений саме на підставі відповідних записів у трудовій книжці.

Судом встановлено, що відомості про спірні періоди роботи внесені з дотриманням вимог Інструкції, зокрема, відомості про прийняття та звільнення з роботи зроблені акуратно, кульковою ручкою, завірені підписом уповноваженої особи, з посиланням на відповідні накази. З таких можна точно встановити місце, посаду та період роботи позивача, а також номер та дату розпорядчого документа, на підставі яких зроблені відповідні записи.

Доказів визнання недостовірними записів трудової книжки серії позивача від 28.05.1978 р. серії НОМЕР_1 щодо спірних періодів роботи з 19.02.1993 р. по 10.04.1993 р., з 08.05.1995 р. по 30.11.1995 р. відповідачем суду не надано.

При цьому суд зазначає, що обов`язок щодо повноти та правильності внесення до трудової книжки даних покладено на роботодавця, тобто на підприємство, де працював позивач.

Отже працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення його трудової книжки та бухгалтерських документів уповноваженою особою і, тому неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини уповноваженого органу не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії.

Аналогічна правова позиція викладена Вищим адміністративним судом України в Постанові від 21.02.2018 р. у справі № 687/975/17, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 р. у справі № 490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для не врахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

У постанові від 06.03.2018 р. по справі № 754/14898/15-а Верховний Суд дійшов висновку, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

У постанові Верховного Суду від 21.02.2018 р. у справі № 687/975/17 викладена правова позиція, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретній посаді, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Аналогічний правовий висновок викладений також у Постанові Верховного Суду від 04 липня 2023 року по справі № 580/4012/19.

Враховуючи, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповненням роботодавцем, іншими органами трудової книжки, працівник не може нести і негативних наслідків щодо порядку заповнення такої.

Право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

З огляду на вищезазначене суд вважає, що відомості трудової книжки від 28.05.1978 р. серії НОМЕР_1 є належним доказом підтвердження трудової діяльності ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, періоди роботи позивача з 03.08.1979 р. по 23.04.1980 р., з 01.05.1990 р. по 30.11.1990 р., з 19.02.1993 р. по 10.04.1993 р., з 08.05.1995 р. по 30.11.1995 р. згідно записів трудової книжки від 28.05.1978 р. серії НОМЕР_1 безпідставно не враховані до страхового стажу позивача, а відмова відповідача зарахувати до страхового стажу позивача такі періоди порушує право на соціальний захист, гарантоване Конституцією України та Законом № 1058-IV.

Відтак, беручи до уваги, що конституційне право особи на соціальний захист включає право на забезпечення у старості та в інших випадках, передбачених законом, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову у призначенні пенсії від 04.04.2025 р. за № 40 є таким, що порушує право позивача на соціальних захист, не відповідає приписам чинного законодавства та принципу верховенства права, тому таке рішення слід скасувати як протиправне, а також зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 28.03.2025 р. про призначення пенсії.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, сума судового збору сплачена позивачем при поданні позовної заяви підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі наведеного та керуючись ст. 5, 9, 19, 77, 78, 243, 246, 262 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, оформлене листом від 04 квітня 2025 року за № 40 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 03 серпня 1979 року по 23 квітня 1980 року, з 01 травня 1990 року по 30 листопада 1990 року, з 19 лютого 1993 року по 10 квітня 1993 року, з 08 травня 1995 року по 30 листопада 1995 року згідно трудової книжки від 28 травня 1978 року серії НОМЕР_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28 березня 2025 року про призначення пенсії з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ - 21910427) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя П.П.Микуляк