Справа № 420/17414/24
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2025-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 в якому просить:

визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 ;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити з військової служби ОСОБА_1 на підставі абзацу 10 пп. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції від 04.05.2024 року.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що ОСОБА_1 військовослужбовець військової служби за контрактом, проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 . 13.05.2024 року позивачем було подано рапорт на адресу військової частини НОМЕР_1 , в якому просила звільнити її на підставі абзацу 10 пп. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки вона є військовослужбовцем, який самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років. 29.05.2024 року військовою частиною НОМЕР_1 була надана відповідь на рапорт, якою позивачу було відмовлено у звільненні. Виходячи з відповіді №4/275 від 29.05.2024 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні рапорту про звільнення через те, що нею не подані документи, які б були підтвердженням факту самостійного виховання дитини, а саме: свідоцтво про смерть батька дитини; рішення суду про: позбавлення батька батьківських прав; про визнання батька безвісти зниклою/ відсутньою; про оголошення батька померлою; про самостійне виховання та утримання дитини; про визнання батька недієздатною або обмежено дієздатною особою; документ про підтвердження відбування батьком покарання у місцях позбавлення волі. Також вказано, що для вирішення порушеного питання необхідно документальне підтвердження правовідносин, вказаних в рапорті. З вказаною відмовою позивач не погодилася, вважає її такою, що порушує її законні права та інтереси.

Ухвалою від 10.06.2024 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами.

24.06.2024 року від відповідача військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву. Відповідно до відзиву відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог та вказує на те, що Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.08.2022 № 251 штаб-сержанта ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу цієї ж військової частини. Наразі, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.05.2024 № 138 позивачка проходить дійсну військову службу на посаді сержанта із матеріального забезпечення комендантської роти цієї ж військової частини. 14.05.2024 ОСОБА_1 звернулась до командира військової частини НОМЕР_1 із відповідним рапортом (вх. № 4/429) про звільнення з військової служби згідно до пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону про військову службу, у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років. Відповіддю на рапорт військової частини НОМЕР_1 від 29.05.2024 № 4/275 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби відмовлено. Дане рішення мотивоване тим, що перелічені матеріали, додані до рапорту, не містять належних та достатніх доказів самостійного виховання позивачкою дитини віком до 18 років. У своєму позові ОСОБА_1 зазначає, що самостійно виховує дитину віком до 18 років без участі батька, що підтверджується наведеними вище документами. На підтвердження самостійного виховання дитини віком до 18 років позивачка зазначила, що ще до припинення шлюбних відносин батько їх спільної дитини проживав у іншому регіоні України та належної участь у вихованні дитини не приймає. На думку останньої, це свідчить про ухилення батька від виховання їх спільної дитини та самостійне виховання нею дитини без набуття статусу «одинокої матері». Тобто в контексті спірних правовідносин підставою для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану позивачка вважає те, що вона самостійно виховує дитину віком до 18 років. Таким чином, предметом доказування в цій справі є доведеність факту самостійного виховання ОСОБА_1 , яка проходить військову службу під час дії воєнного стану, дитини віком до 18 років. Надані позивачкою документи, як то (незасвідчені) пояснення власниці квартири та сусідів за місцем мешкання позивачки разом із її неповнолітньою дитиною, не доводять факту самостійного виховання нею дитини віком до 18 років без участі батька. Батько дитини ( ОСОБА_2 ), відомості про якого внесені в установленому порядку до актового запису про народження дитини ( ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) як її батька, не позбавлений батьківських прав, не визнаний безвісно відсутнім, не оголошений померлим, то відсутні підстави стверджувати про те, що позивачка є одинокою матір`ю або самостійно виховує дитину віком до 18 років, навіть без набуття такого статусу. Підсумовуючи викладене, слід дійти висновку, що позивачка помилково ототожнює розірвання шлюбу та проживання батька окремо від дитини із поняттям «самостійного виховання дитини віком до 18 років», визначеним п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону про військову службу, в редакції, чинній на момент звернення позивачки із відповідним рапортом - 14.05.2024, оскільки вказані нею підстави, зокрема, недостатня залученість батька у виховання дитини та окреме проживання в іншому регіоні України, не впливає на обсяг його прав та обов`язків щодо виховання дитини, а також не звільняє його від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дитини. Рапорт позивачки був розглянутий відповідачем 29.05.2024. Проте, в процесі розгляду даного рапорту правова норма, передбачена пп. «г» ч. З ст. 5 ст. 26 Закону про військовий обов`язок, із 18.05.2024 набула чинності в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 № 3633-ІХ (надалі - Закон № 3633), згідно якої під час дії воєнного стану військовослужбовці, що проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається ч. 12 цієї статті. Як убачається з матеріалів, доданих позивачкою до позову, на момент звернення із відповідним рапортом (14.05.2024) останньою не надано достатніх доказів того, що вона здійснює самостійне виховання дитини віком до 18 років, як з огляду на приписи норм ст. 26 Закону про військову службу, в редакції Закону, яка діяла на момент указаного звернення (14.05.2024), та і в редакції Закону № 3633 (із 19.05.2024). За таких обставин, позивач правомірне відмовив позивачці у звільненні з військової служби з урахуванням приписів профільного законодавства, що діяло як на момент звернення (14.05,2024), так і в процесі розгляду звернення (з 19.05.2024), тобто з урахуванням усіх підстав та обставин, що мають значення для прийняття рішення (п. З ч. 2 ст. 2 КАС України).

На думку відповідача, з урахуванням того, що оскаржене рішення відповідача, оформлене у вигляді відповіді на рапорт від 29.05.2024 № 4/275, яким позивачці відмовлено у звільненні з військової служби, вчинене відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, суд має всі належні підстави для відмови у задоволені позовних вимог.

Дослідивши в письмовому провадженні наявні в матеріалах справи докази, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.08.2022 № 251 штаб-сержанта ОСОБА_1 , призначену наказом Головнокомандувача ЗСУ (по особовому складу) від 28.07.2022 № 276-РС на посаду заступника начальника фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 , зараховано до списків особового складу цієї ж військової частини.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 18.04.2024 року № 97-РС позивачку призначено на посаду сержанта із матеріального забезпечення комендантської роти військової частини НОМЕР_1 .

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.05.2024 року № 138, позивачка з 13.05.2024 року справи та посаду прийняла і приступила до виконання своїх службових обов`язків за посадою.

13.05.2024 ОСОБА_4 звернулася до командира військової частини НОМЕР_1 по команді з рапортом (зареєстрований 14.05.2024 за вх. № 4/429) про звільнення з військової служби згідно до абз.10 пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років.

На підтвердження факту самостійного виховання дитини віком до 18 років позивачка додала до рапорту такі документи:

- копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 18.04.20214 серії НОМЕР_2 ;

- копію довідки виконкома Піщівської сільської ради Косенівського Старостинського округу Звягельського району Житомирської області від 24.04.2024 № 190 про те, що ОСОБА_2 проживає по АДРЕСА_1 без паспортної реєстрації з 19.10.2023 по даний час;

- довідку Одеського ліцею № 6 Одеської міської ради від 07.05.2024 № 01-32/297 про те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно навчається у 4-Г класі цього ж ліцею на очній формі навчання;

- характеристику ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Одеського ліцею № 6 Одеської міської ради;

- акт про проживання, завірений 08.05.2024 начальником дільниці № 4 Комунального підприємства «ЖКС «Вузівський» Одеської міської ради, згідно якого жителі будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_5 , кв. АДРЕСА_3 - ОСОБА_6 , кв. АДРЕСА_4 - ОСОБА_7 ), підтвердили, що у кв. АДРЕСА_5 проживає без реєстрації ОСОБА_1 , 1991р.н., та її донька ОСОБА_3 , 2014р.н., тоді як батько дитини з 25.08.2022 разом з ними не проживає;

- пояснення ОСОБА_8 , що являється власницею кв. АДРЕСА_6 , від 24.04.2024;

- пояснення ОСОБА_6 , мешканця буд. АДРЕСА_7 , від 02.05.2024;

- пояснення ОСОБА_5 , мешканки кв. АДРЕСА_8 , від 30.04.2024;

- пояснення ОСОБА_7 , мешканця кв. АДРЕСА_9 , від 01.02.2024;

- рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28.09.2023 по справі № 521/9422/23, яким шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_9 ) розірваний.

Окрім того, у своєму рапорті позивачка зазначила, що батько їх спільної дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від її виховання ухиляється, що свідчить про самостійне виховання нею дитини віком до 18 років.

Військова частина НОМЕР_1 на рапорт позивача надала відповідь від 29.05.2024 № 4/275, згідно якої у звільненні ОСОБА_1 з військової служби відмовлено. Дане рішення мотивоване тим, що перелічені матеріали, додані до рапорту, не містять належних та достатніх доказів самостійного виховання позивачкою дитини віком до 18 років. Також відповідач зауважив, що брати участь у вихованні дитини є обов`язком того з батьків, хто проживає окремо від дитини, відповідно до приписів ст.157 СК України. Належним підтвердженням факту самостійного виховання дитини віком до 18 років обов`язково має бути один з таких документів: 1) свідоцтво про смерть батька дитини; 2) рішення суду про: позбавлення батька батьківських прав; про визнання батька базвісти зниклим / відсутнім; про оголошення батька померлим; про самостійне виховання та утримання дитини; 3) документ на підтвердження відбування батьком покарання у місцях позбавлення волі. Факт умисного усунення батька від виховання дитини може бути підтверджений судом виключно у рішенні про позбавлення особи батьківських прав.

З вказаною відмовою позивач не погоджується, вважає її такою, що порушує законні права та інтереси, а тому звернулася до суду з даним позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд враховує наступні обставини та приписи законодавства.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено в Законі України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 року (далі Закон №2232-XII).

Положеннями статті 1 Закону передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (ч.1 ст.2 Закону).

За нормами ч.2 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією рф проти України, Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 року №65/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на всій території України введено воєнний стан та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію», відповідно до якого оголошено та проведено загальну мобілізацію.

Тобто, з 24.02.2022 року на всій території України введено воєнний стан та проведено загальну мобілізацію.

Строк дії воєнного стан та проведення мобілізації в Україні продовжено й наразі триває.

Прийняття на військову службу до Збройних Сил України, проходження військової служби та звільнення з військової служби визначені Законом №2232-XII.

Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення №1153/2008).

Приписами п.233 розділу XII Положення №1153/2008, передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Підстави звільнення з військової служби передбачені вимогами ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Суд застосовує до спірних правовідносин, приписи Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції, чинній на момент звернення позивачки з рапортом про звільнення до відповідача (14.05.2024 дата реєстрації рапорту).

Так, у відповідності до п.п. «г» п.3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: під час проведення мобілізації та дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема: військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятого статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, Законом України «Про охорону дитинства» та Сімейним кодексом України передбачено рівні права та обов`язки батьків (матері і батька) щодо дітей, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. При цьому один із батьків, який проживає окремо від дітей, зобов`язаний брати участь у її вихованні та має право на особисте спілкування з ними. Сплата аліментів є одним із способів виконання батьками обов`язку з утримання дітей. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тобто, факт відсутності участі батька або матері у вихованні дітей може бути підтверджений рішенням суду під час вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав. Проживання батьків окремо, розірвання шлюбу, не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дітей, а також не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дітей.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28.09.2023 по справі № 521/9422/23, яке набрало законної сили 31.10.2023 року, розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_9 ) (а.с.31-32).

Слід зауважити, що вказане рішення не містить жодних встановлених обставин щодо неучасті батька дитини ОСОБА_2 у вихованні дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо ОСОБА_3 , зокрема, через ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, судом також не ухвалювалося. Доказів зворотного позивач суду не надала.

Суд погоджується з доводами відповідача про те, що додані позивачкою до рапорту документи не є належним підтвердженням того, що батько дитини не бере участі у її вихованні, ухиляється від виконання батьківських обов`язків або позбавлений батьківських прав, що б свідчило про самостійне виховання позивачем дитини віком до 18 років.

Отже, на думку суду, додані позивачкою до рапорту від 13.05.2024 документи не свідчать про наявність підстав для її звільнення з військової служби з причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - військовослужбець, який самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років.

За таких підстав, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що відмовляючи у звільненні позивачки з військової служби, відповідач діяв правомірно, у межах наданих йому повноважень, з дотриманням інших вимог, передбачених ч.2 ст.2 КАС України, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими.

Решта доводів і заперечень учасників справи висновків суду не спростовують, а тому не беруться судом до уваги.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 241-246, 262, 293 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_10 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до військової частини НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_11 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Андрухів

.