Справа № 340/3637/25
Суддя: О.С. ПЕТРЕНКО
Дата ухвалення: 2025-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Кропивницький Справа № 340/3637/25

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Петренко О.С., розглянувши у порядку спрощеного (письмового) провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління НП в Херсонській області про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просить суд:

1) визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Херсонській області (), які полягають у грубому порушені вимог Закону України "Про звернення громадян", а саме наданні ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), не належних (з недостовірними даними) відповідей №74/5/1-2025 від 05.02.2025 року, №135/5/1-2025 від 04.03.2025 року, №221/5/1-2025 від 07.04.2025 року, а також не наданні відповіді на звернення від 06.02.2025 року, вх. №5/Л-25 від 07.02.2025 року;

2) стягнути з Головного управління Національної поліції в Херсонській області () моральну шкоду за не надання ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), не належних (з недостовірними даними) відповідей №74/5/1-2025 від 05.02.2025 року, №135/5/1-2025 від 04.03.2025 року, №221/5/1-2025 від 07.04.2025 року, а також не наданні відповіді на звернення від 06.02.2025 року, вх. №5/Л-25 від 07.02.2025 року, у розмірі 75 тис. грн., без відрахування податків та зборів, перерахувавши її на картковий рахунок ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 );

3) визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Херсонській області (), які полягають у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, (надбавки до посадового окладу у розмірі 50% відповідно до п. 4.1 постанови Кабінету міністрів України від 15 червня 1994 року №414 - за період з 21.03.2023 року по 13.03.2024 року, за виконання роботи в умовах режимних обмежень), за період з 27.09.2024 року по 30.05.2025 року;

4) стягнути з Головного управління Національної поліції в Херсонській області () на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, (надбавки до посадового окладу у розмірі 50% відповідно до п. 4.1 постанови Кабінету міністрів України від 15 червня 1994 року №414 - за період з 21.03.2023 року по 13.03.2024 року, за виконання роботи в умовах режимних обмежень), за період з 27.09.2024 року по 30.05.2025 року, без відрахування податків та зборів, перерахувавши його на картковий рахунок позивача.

5) стягнути з Головного управління Національної поліції в Херсонській області () на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), моральну шкоду за не нарахування та невиплату середнього заробітку, за час затримки розрахунку при звільненні, (надбавки до посадового окладу у розмірі 50% відповідно до п. 4.1 постанови Кабінету міністрів України від 15 червня 1994 року №414 - за період з 21.03.2023 року по 13.03.2024 року, за виконання роботи в умовах режимних обмежень), у період з 27.09.2024 року по 30.05.2025 року, у розмірі 8 тис. грн.

Ухвалою суду від 18.06.2025 року відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (а.с.193).

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій останній заперечив проти позовних вимог (т.2,а.с.1-8).

Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив (т.2,а.с.23-25)

Від відповідача надійшли письмові заперечення щодо поданої відповіді на відзив (т.2,а.с.47-51).

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позиції позивача та відповідача, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що в період з 07.11.2015 по 26.09.2024 позивач проходив службу в Національній поліції України.

Наказом ГУНП в Херсонській області за №431 о/с від 26.09.2024 позивача звільнено зі служби в поліції, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію України"- через хворобу.

При звільненні позивача зі служби в органах поліції відповідачем з ним проведено неповний розрахунок, що слугувало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06.01.2025 (справа №420/31305/24) адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зокрема, судовим рішенням визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Херсонській області щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, збільшеної до 100 000,00 гривень, за період з 19.03.2022 року по 13.04.2022 року, відповідно до пункт 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 1 квітня 2022 р. № 400; зобов`язано Головне управління Національної поліції в Херсонській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, збільшену до 100 000,00 гривень, за період з 19.03.2022 року по 13.04.2022 року, відповідно до пункт 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 1 квітня 2022 р. № 400.

При цьому, в задоволені позовних вимог, що стосувались виплати позивачу надбавки до посадового окладу у розмірі 50% за виконання обов`язків щодо охорони державної таємниці та забезпечення режиму секретності у період з 21.03.2023 по 13.03.2024 року, відповідно до Постанови КМУ від 15 червня 1994 р. № 414 відмовлено.

Постановою П`ятого ААС від 02.04.2025 задоволено частково апеляційні скарги позивача та відповідача, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 січня 2025 року скасовано, з ухваленням постанови про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 :

1)визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Херсонській області () щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 надбавки до посадового окладу у розмірі 50% відповідно до п.4-1 постанови Кабінету міністрів України від 15 червня 1994 року № 414 - за період з 21.03.2023 року по 13.03.2024 року;

2) зобов`язано Головне управління Національної поліції в Херсонській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку до посадового окладу у розмірі 50% відповідно до п.4.1 постанови Кабінету міністрів України від 15 червня 1994 року № 414 - за період з 21.03.2023 року по 13.03.2024 року.

На виконання зазначеного судового рішення, відповідачем 29.05.2025 позивачу проведено перерахунок надбавки до його посадового окладу у розмірі 50% відповідно до п.4.1 постанови Кабінету міністрів України від 15 червня 1994 року № 414 - за період з 21.03.2023 року по 13.03.2024 року в розмірі 16 778,23 грн.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні, а також при наданні відповіді на його запити протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи даний спір, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у редакції, яка діяла до 18.07.2022 передбачалося, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 16 частини 1 розділу І Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-IX (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності 19.07.2022, текст статті 117 викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Таким чином, починаючи з 19.07.2022 у КЗпП України стаття 117 передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

З огляду на матеріали справи, фактичний розрахунок проведено на виконання рішення суду, що підтверджується матеріалами справи та визнається відповідачем.

Варто вказати, що зміни у статтях 116 та 117 КЗпП України підкреслюють намір законодавця не допустити випадків, за яких порушення прав працівника на своєчасний розрахунок при звільненні триває впродовж значного періоду часу. З урахуванням цих змін працівник повинен бути зацікавленим у швидкому ініціюванню та вирішенню спору, оскільки зволікання з тих чи інших причин у зверненні до суду не даватиме підстави в подальшому претендувати на виплату суми середнього заробітку за весь період, впродовж якого триває порушення його права на своєчасне отримання грошового забезпечення.

З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (29.05.2025), суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин".

Суд звертає увагу на висновки Конституційного Суду України у Рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), згідно з якими при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у якому визначені основні трудові права працівників.

Суд погоджується, що трудові відносини, які складаються під час проходження служби, мають специфічну правову природу, а тому потребують детального регулювання спеціальним законодавством, яке визначатиме, зокрема, норми оплати праці, соціальні гарантії, тощо.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці поліцейським, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд доходить висновку про можливість застосування норм статті 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби в поліції зокрема.

Буквальний аналіз норми статті 116 КЗпП України дає підстави для висновку, що у день звільнення з позивачем має бути проведений повний розрахунок, затримка проведення якого зумовлює правові наслідки згідно зі статтею 117 КЗпП України, а саме виплату середнього заробітку за увесь час затримки проведення розрахунку.

Такий висновок суду відповідає висновкам Конституційного Суду України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, згідно з яким за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, не проведення відповідачем у день звільнення позивача зі служби виплати належних при звільненні сум доводить протиправність такої бездіяльності та обґрунтованість застосування наслідків згідно зі статтею 117 КЗпП України.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам суд у цій справі враховує правові висновки Верховного Суду у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, які підлягають урахуванню в силу положень частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

У цій постанові судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду визнала неможливим розповсюдження викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц підходу щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, на статтю 117 КЗпП України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли/тривають після 19 липня 2022 року. У таких висновках судова палата виходила з того, що з прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток, шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності. Тому судова палата відступила від висновку, викладеному в постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 20 червня 2024 року у справі № 120/10686/22, у якій зроблено протилежний висновок щодо застосування статті 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX, а саме, можливості застосування критеріїв щодо зменшення розміру відповідного відшкодування виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності.

Суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06.08.2020 року у справі № 813/851/16, відповідно до яких суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Матеріалами справи підтверджено, що наказом Головного управління Національної поліції в Херсонській області від 26.09.2024 №431 о/с позивач звільнений зі служби.

На виконання судового рішення, ГУНП в Херсонській області 29.05.2025 перерахувало позивачу кошти в сумі 16 778,23 грн.

Отже, остаточний розрахунок з позивачем проведено 29.05.2025.

Період до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19 липня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Аналогічний висновок висловлено у постанові від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22 Верховного Суду і суд вважає його застосовним до спірних правовідносин.

У матеріалах справи наявна довідка про доходи, зі змісту якої слідує, що середньоденне грошове забезпечення позивача становить 1278,35 грн. (т.1,а.с.19)

Відповідно, розмір відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача, обчислений відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, за період з 29.11.2024 по 29.05.2025 дорівнює 232 659,70 грн. (1278,35 грн. х 182 дні).

Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 справа №816/1640/17, зазначивши про обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду під час вирішення справи №806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019, а також у постанові від 12.08.2020 у справі №400/3151/19.

Так, Верховний Суд в постанові від 30.10.2019 по справі №806/2473/18 (адміністративне провадження №К/9901/2118/19) сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Отже, враховуючи, що недоплачена сума грошового забезпечення становить 16778,23 грн., яка є значно меншою, ніж середній заробіток за час затримки виплати (232 659,70 грн.), суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин принцип співмірності.

При вирішенні справи суд з`ясував, що істотність частки невиплаченого грошового забезпечення позивача (16 778,23 грн.) у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за 182 (кількість днів затримки розрахунку в період з 29.11.2024 по 29.05.2025) становить 7,2% (16778,23 грн. х 100 / 232659,70 грн.).

Сума, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки розраховується наступним чином: (1278,35 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 182 (дні затримки розрахунку)) х 7,2 % = 16751,5 грн.

Отже, з урахуванням співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 29.11.2024 по 29.05.2025 має бути виплачений позивачу у розмірі 16751,5 грн., з урахуванням істотності частки несвоєчасно виплачених сум в порівнянні із середнім заробітком позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача буде визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення повного розрахунку при звільнені зі служби та стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 16751,5 грн.

Щодо бездіяльності, в частині надання відповідей на звернення позивача.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону № 580-VIII, поліція діє лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 р. № 393/96-ВР (далі Закон №393/96), громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Приписами ст. 15 Закону №393/96 визначено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Отже, чинним законодавством закріплений прямий обов`язок органів державної влади, місцевого самоврядування та їх посадових осіб, керівників та посадових особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян надати належну обґрунтовану відповідь на звернення громадян, а громадянина - право на отримання письмової відповіді про результати розгляду заяви чи скарги (п. 6 ч. 1 ст. 18 Закону).

Як встановлено судом, листом начальника 03.07.2025 № 13697/37-25, повідомлено, що відповідь № 3554/37.1-2025 від 06.03.2025 на звернення ОСОБА_1 від 06.02.2025 (вх. № 5/Л-25 від 07.02.2025), 06.03.2025 було надіслано на адресу ОСОБА_1 , відправлення було здійснено звичайним поштовим листом. На підтвердження вказаного факту відповідачем надано копію відповіді, а також копію з журналу реєстрації вихідної пошти, що спростовує твердження позивача про ненадання відповіді на його звернення.

Крім того, на виконання ухвали суду, відповідачем надано додаткові докази в справі, з яких встановлено наступне.

13.01.2025 позивач звернувся до відповідача з запитом, в якому просив надати інформацію про його роботу з відомостями, що становлять державну таємницю (а.с.52). Листом від 05.02.2025 за №74/5/14-2025 відповідач повідомив позивачу запитувану інформацію (а.с.76).

05.02.2025 позивач повторно звернувся до відповідача з запитом, в якому просив надати інформацію про його роботу з відомостями, що становлять державну таємницю за період з 07.11.2015 по 21.03.2023 та за період з 22.03.2023 по 13.03.2024. Просив надати інформацію про призначення його керівником комісії з режиму таємності та інформацію щодо призначення його в.о., на період відпусток і лікарняних працівника РСО у період з 07.11.2015 по 21.03.2023 (а.с.55). Листом від 04.03.2025 за №135/5/1-2025 відповідач повідомив позивачу запитувану інформацію (а.с.75).

06.02.2025 позивач, отримавши відповіді на попередні звернення та не погодившись з їх змістом, звернувся до відповідача з запитом, в якому просив надати інформацію, яка запитувалась в зверненні від 13.01.2025 та від 05.02.2025. Зазначений запит доповнено рядом питань, що стосувались встановлення надбавки до посадового окладу у розмірі 15 % за виконання роботи, пов`язаної з відомостями, що становлять державну таємницю (а.с.58). Листом від 10.02.2025 за вих. №84/5/1-2025 відповідач повідомив позивача, що його звернення перенаправлено за належністю до Бериславського РВП ГУНП в Херсонській області (а.с.59,зв. бік).

06.03.2025 позивач, отримавши відповідь від 04.03.2025 за №135/5/1-2025, звернувся до відповідача з запитом, в якому просив надати інформацію про призначення його керівником комісії з режиму таємності та інформацію щодо призначення його в.о., на період відпусток і лікарняних працівника РСО у період з 07.11.2015 по 21.03.2023; щодо виконання ним обов`язків працівника РСО Бериславського РВП ГУНП в Херсонській області в період з березня 2023 по березень 2024 та ряд іншої інформації (а.с.60-61). Листом від 07.04.2025 за №221/5/1-2025 відповідач повідомив позивачу запитувану інформацію (а.с.75).

Суд, проаналізувавши зміст листів, які надавались на запити позивача, встановив, що вони надані в межах компетенції відповідача та містять інформацію, яку просив надати позивач.

Таким чином, позовні вимоги щодо визнання бездіяльності протиправною в частині, що стосується відповідей на звернення позивача задоволенню не підлягають, оскільки останній отримав відповіді на свої звернення.

Щодо стягнення моральної шкоди.

Вирішуючи заявлену позивачем вимогу про стягнення моральної шкоди, суд зазначає, що відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Аналогічну позицію підтримав Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2018 року по справі № 815/7401/16.

За висновками Верховного Суду, які були сформульовані у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Суд при вирішенні спору застосовує імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди необхідно встановити: наявність шкоди, протиправність дій відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. Кожна із цих складових є обов`язковою умовою для відшкодування завданої шкоди. При цьому, враховуючи специфіку адміністративних правовідносин, відповідно до 1173 ЦК вина органу державної влади як обов`язкова підстава відповідальності виключається.

Суд звертає увагу, що з огляду на предмет спору у даній справі, обставинами, які можуть свідчити про заподіяння позивачу моральної шкоди у даному спорі може бути протиправна бездіяльність відповідача при розгляді звернення, та настання відповідних негативних конкретно виражених наслідків в межах спірних правовідносин.

Натомість, позивачем таких обставин не підтверджено, а судом з матеріалів справи не встановлено, оскільки позивач не надав жодного доказу спричинених йому моральних страждань.

Таким чином, сукупність всіх передумов, з якими закон пов`язує можливість відшкодування моральної шкоди, у даному випадку відсутня, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наведених обставин та особливостей правового регулювання, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу матеріалів справи, враховуючи недоведеність відповідачем правомірності вчиненої бездіяльності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 139 КАС України оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.139, 246, 382, 255, 292-297, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Херсонській області щодо нездійснення повного розрахунку при звільнені зі служби ОСОБА_1 .

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Херсонській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 16 751,50 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, передбачені ст. 255 КАС України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду О.С. ПЕТРЕНКО