Справа № 460/15401/25
Суддя: Н.В. Друзенко
Дата ухвалення: 2025-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

04 грудня 2025 року м. Рівне №460/15401/25

Рівненський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Н.В. Друзенко, судді О.М. Дудар Д.П. Зозулі , за участю секретаря судового засідання Пилипюк Ю.Ю. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник не прибув, відповідача 1: представник Вороновська М.А., відповідача 2: представник не прибув, відповідача 3: представник Буханов М.А. представник третьої особи: не прибув, розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доКабінету Міністрів України, Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державна казначейська служба України,
про стягнення матеріальної шкоди,
В С Т А Н О В И В:

27.08.2025 ОСОБА_1 звернувся в Рівненський окружний адміністративний суд з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди у вигляді недоотриманого грошового забезпечення військовослужбовця за період служби з 20.05.2023 по 12.07.2024 включно у розмірі 243760,36 грн, заподіяну в результаті прийняття Кабінетом Міністрів України нормативно-правового акту (пункт 2 постанови КМУ №481 від 12 травня 2023 року), що був визнаний протиправним та нечинним, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів з відповідного рахунку Державного бюджету України.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.08.2025 для розгляду справи №460/15401/25 визначено головуючу суддю Друзенко Н.В.

Ухвалою від 29.08.2025 позовну заяву залишено без руху зі встановленням строку на усунення її недоліків.

На підставі службової записки головуючої судді за розпорядженням керівника апарату суду №677 від 04.09.2025 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи з метою збільшення складу суду. За результатами розподілу визначено склад колегії суддів по справі №460/15401/: Друзенко Н.В. (головуюча), судді: Зозуля Д.П., Дорошенко Н.О.

Ухвалою від 05.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №460/15401/25; розгляд справи вирішено здійснювати у колегіальному складі за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 02.10.2025.

19.09.2025 ОСОБА_1 подав заяву про уточнення позовних вимог, за змістом якої, просив стягнути з Держави Україна матеріальну шкоду у вигляді недоотриманого грошового забезпечення військовослужбовця за період служби з 20.05.2023 по 12.07.2024 включно у розмірі 243760,36 грн, заподіяну в результаті прийняття Кабінетом Міністрів України нормативно-правового акту (пункт 2 постанови КМУ №481 від 12.05.2023), що був визнаний протиправним та нечинним, шляхом безспірного списання коштів з Державного бюджету України. В цій же заяві позивач змінив склад учасників, визначивши відповідачами: Державу Україна від імені якої діє Кабінет Міністрів України, Державу Україна від імені якої діє Військова частина НОМЕР_1 , Державу Україна від імені якої діє ІНФОРМАЦІЯ_2 . Натомість статус Державної казначейської служби України змінив з відповідача на третю особу без самостійних вимог на стороні відповідачів.

Підготовче засідання з 02.10.2025 відкладено на 16.10.2025 з огляду на відсутність відомостей про вручення ухвали та повістки-повідомлення відповідачу - Кабінету Міністрів України.

В підготовчому засіданні 16.10.2025 ухвалено прийняти заяву представника позивача про уточнення позовних вимог. З огляду на це, підготовче засідання відкладено на 06.11.2025.

06.11.2025 у зв`язку із перебуванням судді - членкині колегії Дорошенко Н.О. у щорічній відпустці, у відповідності до частини тринадцятої статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України, пункту 2.3.22 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України №39 від 11.11.2024, а також з метою дотримання передбаченого законом строку розгляду справи, головуюча звернулася із службовою запискою до керівника апарату про заміну відсутньої судді членкині колегії згідно з встановленими засадами формування складу колегій суддів.

На підставі розпорядження керівника апарату №1236 від 06.11.2025 «Щодо заміни відсутнього судді, який входить до складу колегії суддів» та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.11.2025 замінено відсутню суддю-членкиню колегії Дорошенко Н.О. суддею-членкинею колегії Дудар О.М.

Ухвалою від 06.11.2025 закрито підготовче провадження у справі №460/15401/25 та призначено її розгляд по суті у відкритому судовому засіданні 04.12.2025.

В судове засідання 04.12.2025 сторона позивача не прибула. Матеріали справи містять заяву представника позивача про розгляд справи у відсутність позивача та його представника.

Також не прибула сторона відповідача - Військова частина НОМЕР_1 та третя особа. Клопотань і заяв до суду не надходило.

Колегія суддів, заслухавши думку присутніх учасників, ухвалила про розгляд справи у відсутність осіб, які не прибули.

В судовому засіданні 04.12.2025 проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Згідно з позовною заявою з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на тому, що він з 19.12.2022 по 11.09.2023 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 , з 13.09.2023 по 12.07.2024 - у ІНФОРМАЦІЯ_3 . Згідно з Витягом з наказу командира ІНФОРМАЦІЯ_1 від 12.07.2024 № 204 (по стройовій частині), старшого солдата ОСОБА_1 звільнено з військової служби у відставку відповідно до пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини. Позивач вказує, що у зв`язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови від 12.05.2023 №481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. №103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. №704», пунктом 2 якої викладено в новій редакції п. 4 Постанови КМУ №704, який застосовувався Військовою частиною НОМЕР_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 при розрахунку його грошового забезпечення, та був скасований (визнаний протиправним та нечинним) постановою Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року у справі №320/29450/24 (постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2025 року залишено без змін), позивачу була завдана шкода у вигляді недоотриманого грошового забезпечення за період служби з 20.05.2023 по 12.07.2024. У зв`язку із застосуванням при розрахунку грошового забезпечення позивача пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України №481 (яка була скасована 18.06.2025) йому було завдано шкоду у вигляді недоотриманого грошового забезпечення військовослужбовця за період з 20.05.2023 по 12.07.2024 в розмірі 243760,36 грн, яку він на підставі приписів ст. 1175 ЦК України і просить стягнути з Держави Україна шляхом безспірного списання коштів з Державного бюджету України.

У поданому представником Кабінету Міністрів України відзиві на позов, який підтриманий в судовому засіданні, сторона відповідача вимоги не визнає. На обґрунтування своєї позиції покликається на те, що стягнення грошового забезпечення і стягнення матеріальної шкоди є за правовою природою різними поняттями способів захисту, хоча їхні кінцеві вимоги (отримання грошових коштів) є подібними. Стягнення грошового забезпечення як правило виникає з договірних, трудових або службових правовідносин (наприклад, трудовий контракт, контракт про проходження військової служби, закон про державну службу), підставою виникнення якого є вимога про стягнення того, що належить особі за законом, договором або актом про призначення, але не було виплачено. Це стосується невиплаченої заробітної плати, премій, надбавок, компенсацій, які є частиною грошового забезпечення. Ефективним способом захисту в даному випадку для такого виду правовідносин є відновлення майнового становища у спосіб передбачений адміністративним судочинством. Разом з тим, стягнення матеріальної шкоди стосується відшкодування негативних наслідків порушення права та регулюється нормами про відшкодування шкоди (збитків). Це вимога про компенсацію втрат, спричинених порушенням права, яка вимагає доведення факту заподіяння шкоди, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинного зв`язку. Саме такі складові елементи є підставою для цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди в межах статті 1175 ЦК України. В даному випадку позивач приходить до хибного висновку про можливість отримання компенсації за недоотримане грошове забезпечення за рахунок стягнення з держави матеріальної шкоди, передбаченої статтею 1175 ЦК України, всупереч тому, що юридичні підстави, умови доведення та правові норми, що регулюють їх, є принципово різними. Матеріальна шкода (збитки) в розумінні статті 1175 ЦК України це грошова оцінка втрат, яких особа зазнала внаслідок неправомірних дій або бездіяльності іншого суб`єкта. Це або фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням майна, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (наприклад, витрати на лікування, ремонт, правову допомогу), або упущена вигода (недоотримані доходи): доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (наприклад, втрата заробітку, який особа не отримала через незаконне звільнення, або прибутку, який не отримав підприємець через незаконну заборону діяльності). Недоотримане грошове забезпечення внаслідок неправильного застосування або застосування скасованої норми при розрахунку виплат не є шкодою в розумінні статті 1175 ЦК України, а є порушенням права на належне матеріальне забезпечень, та, відповідно, недоплатою (заборгованістю) по заробітній платі (грошовому забезпеченню).

Військова частина НОМЕР_1 своєї позиції по позову не викладала.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у відзиві на позов вказав, що відповідно до ст.1 Закону України «Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України» від 07.03.2002 № 3099-III, військова служба правопорядку у Збройних Силах України це спеціальне правоохоронне формування у складі Збройних Сил України, призначене для забезпечення правопорядку і військової дисципліни серед військовослужбовців Збройних Сил України у місцях дислокації військових частин, у військових навчальних закладах, установах та організаціях (далі - військові частини), військових містечках, на вулицях і в громадських місцях; для запобігання кримінальним та іншим правопорушенням у Збройних Силах України, їх припинення; для захисту життя, здоров`я, прав і законних інтересів військовослужбовців, військовозобов`язаних під час проходження ними зборів, працівників Збройних Сил України, а також для захисту майна Збройних Сил України від розкрадання та інших протиправних посягань, а так само для участі у протидії диверсійним проявам і терористичним актам на військових об`єктах. Аналіз статей вищезазначеного закону дає розуміння, що на ІНФОРМАЦІЯ_2 забороняється покладати завдання, не передбачені цим Законом. Ніякі виняткові обставини або накази чи розпорядження посадових осіб не можуть бути підставою для будь-яких незаконних дій або бездіяльності військовослужбовців Служби правопорядку. Діяльність Служби правопорядку будується на принципах законності, поваги до особи, її прав і свобод, соціальної справедливості, централізованого керівництва та єдиноначальності, взаємодії з громадськістю. На ІНФОРМАЦІЯ_2 не покладено завдань з оскарження постанов Кабінету Міністрів України. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду по справі № 460/12374/24 від 16.12.2024, підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 діяв в межах чинного, на той час, законодавства, зокрема і постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» у відповідній редакції, яка на той час була чинна. Вказана позиція підтримана представником безпосередньо і в судовому засіданні.

Представник Державної казначейської служби України в письмових поясненнях зауважила, що відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі; доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено. При цьому, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; розміру збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини. Відсутність будь-якої з наведених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових, службових осіб. Наразі такі факти відсутні, як відсутні і підстави для стягнення з держави на користь позивача матеріальної шкоди у вигляді недоотриманого ним грошового забезпечення.

Дослідженими по справі доказами суд встановив таке.

ОСОБА_1 з 13.03.2022 по 16.12.2022 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_2 , з 19.12.2022 по 11.09.2023 - у Військовій частині НОМЕР_1 , з 13.09.2023 по 12.07.2024 - у ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно наказу командира ІНФОРМАЦІЯ_1 від 12.07.2024 № 204 (по стройовій частині), старшого солдата ОСОБА_1 , звільнено з військової служби у відставку відповідно до пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини.

15.10.2024 ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в якому просив визнати протиправними дії та зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_5 з 13.03.2022 по 31.07.2022 включно, Військову частину НОМЕР_2 з 01.08.2022 по 11.09.2023 включно, ІНФОРМАЦІЯ_2 з 13.09.2023 по 12.07.2024 включно нарахувати та виплатити грошове забезпечення, яке складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років, та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, а також одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, компенсацію за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення, із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням виплачених сум.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16.12.2024 по справі №460/12374/24, яке набрало законної сили 31.01.2025, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зокрема, визнано протиправними дії та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період 19.12.2022 по 19.05.2023, яке складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років, та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, компенсацію за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення (якщо такі виплачувались у вказаному періоді), із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням виплачених сум. В задоволенні решти позовних вимог, відмовлено.

Обґрунтовуючи підстави для відмови у відповідній частині позову суд вказав, що позивач проходив військову службу з 19.12.2022 по 11.09.2023 у Військовій частині НОМЕР_1 , а з 13.09.2023 по 12.07.2024 у ІНФОРМАЦІЯ_3 і нарахування йому розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням за період з 20.05.2023 по 12.07.2024 здійснено, виходячи з розміру 1762 гривні та шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14 Постанови №704 на законних підставах, позаяк з 20.05.2023 у зв`язку із внесенням постановою від 12.05.2023 № 481 змін до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Стороною позивача зауважено, що за період служби з 20.05.2023 - 31.12.2023 ОСОБА_1 отримав грошове забезпечення в сумі 157239,51 грн (грошове забезпечення (основні та щомісячні додаткові види грошового забезпечення); за період служби з 01.01.2024 по 12.07.2024 позивач отримав грошове забезпечення в сумі 224763,6 грн (грошове забезпечення (основні та щомісячні додаткові види грошового забезпечення) в сумі 138031,48 грн + грошова допомога на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення в сумі 21610,99 грн + грошова компенсація за невикористані дні відпусток в сумі 41781,26 грн + одноразова грошова допомога при звільненні в сумі 23339,87 грн). З урахуванням різниці в розмірах прожиткового мінімуму 2018 року (по якому розраховувалося грошове забезпечення) та прожиткового мінімуму для працездатних осіб 2023 та 2024 років відсоток недоплаченого позивачу грошового забезпечення в 2023 році визначено на рівні 52,32%, в 2024 році 71,85%. Відповідно до цього, сторона позивача вважає, що ОСОБА_1 недоплатили грошове забезпечення за період застосування пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України №481 (20.05.2023 по 12.07.2024) в загальному розмірі 243760,36 грн (за 2023 рік служби в сумі 82267,71 грн + за 2024 рік служби в сумі 161492,65 грн) і вказана сума підлягає стягненню з Держави Україна як матеріальна шкода, заподіяна в результаті прийняття Кабінетом Міністрів України нормативно-правового акту (пункт 2 постанови КМУ №481 від 12.05.2023), що був визнаний протиправним та нечинним, шляхом безспірного списання коштів з Державного бюджету України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

30.08.2017 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», пунктом 4 якої (в редакції, чинній до 24.02.2018) встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

В подальшому, постановою Кабінету Міністрів України №103 від 21.02.2018 (яка набрала чинності 24.02.2018) до Постанови №704 внесені зміни, внаслідок яких пункт 4 викладено у новій редакції: «Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» №103 від 21.02.2018, яким, зокрема, в пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30.08.2017 були внесені зміни.

Таким чином, з 29.01.2020 відновлена дія пункту 4 Постанови №704 у первісній редакції.

Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 21.04.2020 у справі №826/9052/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2020, визнав дії Кабінету Міністрів України при прийнятті постанови №103 від 21.02.2018 в частині внесення змін до пункту 4 Постанови №704 та пункту 5 Постанови №45 неправомірними; зобов`язав Кабінет Міністрів України скасувати підпункт 1 пункту 3 Змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених Постановою №103 стосовно внесення змін до Постанови №704.

На виконання вказаного рішення та врегулювання питання визначення посадових окладів і окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу було прийнято постанову Кабінету Міністрів України №481 від 12.05.2023.

Пунктом 2 Постанови №481 внесено зміну до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30.08.2017, виклавши абзац перший в такій редакції: « 4.Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».

Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 14.03.2025 у справі №320/29450/24, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025, визнав неправомірними дії Кабінету Міністрів України при прийнятті Постанови №481 від 12.05.2023, визнав протиправним та нечинним пункт 2 Постанови №481 від 12.05.2023 стосовно внесення змін до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30.08.2017.

Визнаючи протиправним та нечинним пункт 2 Постанови №481 від 12.05.2023, суд зауважив, що прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік, а відтак визначення Урядом розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою №704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів.

ОСОБА_1 до участі в справу №320/29450/24 не залучався. Порушення безпосередньо його прав, чи охоронюваних законом інтересів в межах такої справи не встановлювалося. Сам він не ініціював процедуру оскарження дій Кабінету Міністрів України, як і Постанови №481 від 12.05.2023, і протилежного судом не встановлено.

В силу вимог статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень.

Підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає Цивільний кодекс України.

Так у Цивільному кодексі України відшкодуванню шкоди присвячена глава 82, положення якої за своїм змістом є зобов`язаннями деліктного характеру або відносинами зобов`язальними, що пов`язані з цивільно-правовою відповідальністю.

Відповідальність держави за зобов`язаннями визначено у Главі 11 та статтях 1173-1176 Глави 82 Цивільного кодексу України.

Водночас кожна із чотирьох статей, присвячених деліктній відповідальності публічної влади, має свою особливу сферу застосування: стаття 1173 Цивільного кодексу України стосується шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу публічної влади (органу державної влади, органу АРК, органу місцевого самоврядування); стаття 1174 Цивільного кодексу України стосується шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи відповідного органу; стаття 1175 Цивільного кодексу України стосується шкоди, завданої прийняттям нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований; стаття 1176 Цивільного кодексу України стосується шкоди, завданої в рамках кримінального провадження, провадження у справі про адміністративні правопорушення і цивільного судочинства.

За наведеного, умови деліктної відповідальності органів публічної влади, їх посадових та службових осіб мають низку особливостей.

По-перше, як і в інших випадках, шкода підлягає відшкодуванню лише тоді, коли вона завдана протиправною поведінкою: за нормами статей 1173, 1174, 1176 Цивільного кодексу України - це прийняття та реалізація (або нереалізація) незаконних правових актів індивідуальної дії, а за нормою статті 1175 Цивільного кодексу України - це прийняття незаконних нормативно-правових актів.

По-друге, це наявність самої майнової шкоди і її розмір. Шкода це будь-яке знецінення блага, що охороняється правом, тому її поділяють на майнову і немайнову. Поряд із поняттям «шкода» законодавець використовує поняття «збитки». Так, за частиною другою статті 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

По-третє, це зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою, тобто шкода має перебувати у причинно-наслідковому зв`язку з протиправною поведінкою суб`єкта владних повноважень і зумовлюватися саме нею. В протилежному випадку, орган державної влади несе деліктну відповідальність нарівні з іншими суб`єктами цивільного обороту на підставі загальних положень деліктного права.

Що стосується вини, то вона не має значення для обов`язку держави чи територіальної громади відшкодувати шкоду потерпілому, однак право регресної вимоги держави чи територіальної громади до конкретної посадової (службової) особи, чиї рішення, дії або бездіяльність потягли завдання шкоди, виникає лише в разі наявності вини такої особи. У разі невинуватості останньої тягар витрат остаточно залишається на відповідному бюджеті.

Зміст статті 1175 Цивільного кодексу України свідчить на користь того, що відшкодуванню підлягає, заподіяна в результаті прийняття органом державної влади нормативно-правового акта, шкода, тобто необхідними умовами для настання відповідальності є:

дії органу державної влади по прийняттю нормативно-правового акта (додатковою умовою є подальше визнання такого акта незаконним і його скасування),

шкода, заподіяна фізичній або юридичній особі,

причинно-наслідковий зв`язок між діями органу державної влади по прийняттю нормативно-правового акта та заподіяною шкодою.

Обравши такий спосіб захисту прав, як відшкодування завданої шкоди, позивач не довів складових деліктного правопорушення, що є підставою відповідальності держави, а саме, що результатом прийняття Кабінетом Міністрів України постанови №481 від 12.05.2023 стало порушення його цивільних прав або охоронюваних законом інтересів.

Більше того, на думку колегії суддів, недоотриманий позивачем розмір грошового забезпечення не може вважатися реальними збитками у розумінні ст.22 Цивільного кодексу України .

Збитки - це грошова оцінка шкоди, яка має місце у разі неможливості відшкодування шкоди в натурі, і стаття 22 Цивільного кодексу України практично визначає лише такий спосіб захисту, як відшкодування збитків у результаті порушення саме цивільного права особи, тоді як предметом даного спору є відшкодування шкоди у вигляді недоотриманого грошового забезпечення.

Суми виплати, заявлені позивачем (недоплачена сума грошового забезпечення), не підпадають під визначення прямих реальних збитків, наведене у статті 22 Цивільного кодексу України та не можуть бути відшкодовані в порядку статті 25 Бюджетного кодексу України за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування збитків та виплата недоотриманого грошового забезпечення військовослужбовців відносяться до різних сфер правового регулювання. При цьому частина друга статті 1 Цивільного кодексу України встановлює правило, згідно з яким до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17 вказано, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Водночас, звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на позивача обов`язок довести реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання (позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18).

Отже, вимога про стягнення з боржника втраченої вигоди має ґрунтуватися на точних даних, що безспірно засвідчують можливість отримання грошових сум або інших цінностей у разі, якби відповідний нормативно-правовий акт не був прийнятий.

У даній справі, відсутні достатні відомості, які б свідчили про можливість отримання позивачем грошових коштів у вигляді грошового забезпечення у розмірі 243760,36 грн.

Підсумовуючи наведене, суд зауважує, що позивач не виконав покладений на нього обов`язок і не довів ні факту наявності збитків, ні їх розміру, як і не довів причинно-наслідковий зв`язок між прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови №481 від 12.05.2023 і порушенням його цивільних прав або охоронюваних законом інтересів, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

За наведеного суд не вбачає підстав для стягнення з Держави Україна матеріальної шкоди на підставі статті 1175 Цивільного кодексу України.

Аналіз наведених вище норм законодавства та фактично встановлені обставини у справі вказують на те, що підстави для задоволення позову про стягнення на користь позивача шляхом безспірного списання шкоди, завданої актом, що визнаний протиправним та скасовано, відсутні.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку що позов є безпідставним, а тому у його задоволенні потрібно відмовити.

У зв`язку з цим, розподіл судових витрат в порядку статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судом не здійснюється.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 в позові до Держави України від імені якої діють Кабінет Міністрів України, військова частина НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Державна казначейська служба України, про стягнення матеріальної шкоди у вигляді недоотриманого грошового забезпечення військовослужбовця за період служби з 20.05.2023 по 12.07.2024 включно у розмірі 243760,36 грн, заподіяну в результаті прийняття Кабінетом Міністрів України нормативно-правового акту (пункт 2 постанови КМУ №481 від 12 травня 2023 року), що був визнаний протиправним та нечинним, шляхом безспірного списання коштів з Державного бюджету України, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 15 грудня 2025 року

Позивач: ОСОБА_1 . АДРЕСА_1 . ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: Кабінет Міністрів України. вул. Грушевського Михайла, 12/2, м. Київ, 01008. ЄДРПОУ/РНОКПП 00031101.

Відповідач: Військової частини НОМЕР_1 . АДРЕСА_2 . ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_2 . АДРЕСА_3 . ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_5 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державна казначейська служба України. Адреса: Бастіонна, 6, м.Київ, 01601, .

Головуючий cуддя Н.В. Друзенко

Судді О.М. Дудар

Д.П. Зозуля