Справа № 320/10318/24
Суддя: Жук Р.В.
Дата ухвалення: 2025-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2025 року м. Київ справа №320/10318/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жука Р.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

треті особи 1) Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві;

2) ОСОБА_2

про визнання протиправними дій, скасування постанови та повідомлення,

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст позовних вимог.

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі відповідач, Відділ примусового виконання рішень), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Костюченко А.П. щодо прийняття постанови від 18.07.2022 про закінчення виконавчого провадження ВП №65610098, яка винесена передчасно, без виконання всіх необхідних дій, без заміни сторони виконавчого провадження до закінчення строку 05.03.2024 пред`явлення виконавчого документу до виконання;

- скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 18.07.2022 про закінчення виконавчого провадження ВП № 65610098;

- визнати протиправними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коломієць Інни Миколаївни, щодо винесення повідомлення від 25.01.2024 про повернення виконавчого документу стягувану без прийняття до виконання, залишення без виконання ухвали Київського окружного адміністративного суду від 11.05.2023 у справі №640/21047/20 і ухвали Київського окружного адміністративного суду від 24.07.2023 у справі №640/21047/20 з порушенням статті 129-1 Конституції України;

- скасувати повідомлення головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 25.01.2024 про повернення виконавчого документу стягувану без прийняття до виконання.

ІІ. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження є передчасною та такою, що винесена з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки державний виконавець не скористався всіма своїми повноваженнями та не вжив вичерпних заходів, у зв`язку з чим судове рішення залишилось невиконаним.

Відповідач зазначає, що після накладення на боржника двох штрафів та направлення до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, державний виконавець закінчує виконавче провадження, що свідчить про правомірність оскаржуваної постанови.

ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.06.2024 визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду із цим позовом та поновлено строк звернення до суду; відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та в порядку, визначеному положеннями статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29.01.2025 витребувати від Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження № 65610098.

17.02.2025 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та матеріали ВП № 65610098.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.11.2025 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про втуп у справу в якості третьої особи із самостійними вимогами. Залучено до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 .

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.12.2025 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про залучення його співпозивачем.

Частиною 5 статті 262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно з частиною 2 статті 262 КАС України, розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

ІV. Обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши зміст спірних правовідносин з урахуванням доказів, суд встановив такі обставини.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.12.2020 у справі № 640/21047/20, зокрема, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату пенсію ОСОБА_1 , виходячи з розрахунку 80% відповідних сум грошового забезпечення з 01 січня 2016 року без обмеження її максимальним розміром із врахуванням раніше виплачених сум.

На виконання вказаного рішення у зазначеній частині суд 02.04.2021 видав виконавчий лист.

З метою примусового виконання вказаного вище судового рішення Відділ примусового виконання рішень постановою від 31.05.2021 відкрив виконавче провадження № 65610098

Боржник, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, листом від 08.06.2021 № 2600-0904-5/94501 повідомив виконавця про те, що ОСОБА_1 перераховано пенсію та здійснюється її виплата відповідно до проведеного перерахунку. Водночас виплата заборгованості за минулий період у сумі 84649,17 грн буде здійснено у межах бюджетних асигнувань.

У зв`язку з невиконанням без поважних причин судового рішення, на підставі якого видано виконавчий лист, Відділ примусового виконання рішень ухвалив постанову від 26.07.2021 про накладення штрафу на боржника в розмірі 5100,00 грн.

28.10.2022 Відділ примусового виконання рішень направив боржнику вимогу, згідно з якою виконавець вимагав боржника повідомити про стан виконання рішення суду, про заходи, вжиті для його виконання та посадових осіб, винних у невиконанні; надати письмове пояснення в одноденний термін з моменту отримання даної вимоги, попереджено про кримінальну відповідальність за невиконання рішення суду.

У зв`язку з невиконанням без поважних причин судового рішення, на підставі якого видано виконавчий лист, Відділ примусового виконання рішень ухвалив постанову від 26.07.2021 про накладення штрафу на боржника в розмірі 10200,00 грн.

У подальшому, Відділ примусового виконання рішень 15.07.2022 направив до органів Національної поліції повідомлення про вчинення кримінального правопорушення.

Постановою Відділу примусового виконання рішень від 18.07.2022 закінчено виконавче провадження на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Позивач повторно звернувся до Відділу примусового виконання рішень з заявою про примусове виконання рішення суду.

Відділ примусового виконання рішень направив позивачеві повідомлення від 25.01.2024, яким повернув виконавчий документ без прийняття до виконання на підставі частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знов.

Позивач вважає вказані рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, у зв`язку з чим звернувся з цим позовом до суду.

V. Оцінка суду.

Надаючи правову оцінку обґрунтованості аргументам, суд зазначає таке.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Частиною другою статті 129-1 Конституції України встановлено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

За приписами статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб i підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або з принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).

Закон № 1404-VIII визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до вимог статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з вимогами пункту 1 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Відповідно до вимог статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Частиною першою статті 18 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до вимог частини третьої статті 18 Закону №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Згідно з вимогами частини четвертої статті 19 Закону №1404-VIII сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

За приписами частини восьмої статті 19 Закону №1404-VIII, особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Відповідно до статті 63 Закону №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 11 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Згідно з вимогами частини першої статті 75 Закону №1404-VIII у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Як встановлено судом, виконавець у спірних правовідносинах провів такі виконавчі дії: двічі наклав штраф на боржника за невиконання рішення суду без поважних причин штрафу на користь держави, а також направив до правоохоронних органів повідомлення про вчинення кримінального правопорушення.

На думку відповідача, оскільки державним виконавцем проведено всі необхідні вищевказані дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», тобто, двічі накладено штраф та повідомлено відповідний орган про невиконання судового рішення, то таке виконавче провадження підлягає закінченню на підставі пункту 11 частини першої статті 39.

Разом з тим, судом встановлено, що рішення суду, з метою примусового виконання якого здійснювалися вказані вище виконавчі дії, так і не було виконано.

Зокрема, пенсійний орган повідомляв про здійснення перерахунку пенсії, але, разом з тим, виплатити перераховану пенсію за минулий період на цей час є неможливим.

Тобто, ані боржник, ані відповідач у цій справі не заперечують того факту, що рішення суду не було виконано, однак, вказують про вжиття всіх заходів для його виконання, що, в свою чергу, є підставою для закінчення виконавчого провадження.

З такими твердженнями суд не погоджується та звертає увагу, що завданням виконавчого провадження є, зокрема, примусове виконання рішень суду у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що під час примусового виконання судового рішення, що набрало законної сили і є обов`язковим до виконання на всій території України, державний виконавець зобов`язаний вжити усіх заходів примусового характеру, у тому числі застосувати засоби впливу на боржника. Такі повноваження надані йому саме з метою забезпечення безумовного виконання судового рішення, а застосування заходів відповідальності за невиконання вимог державного виконавця не звільняє боржника від виконання основного зобов`язання - виконати вимоги виконавчого документа.

Так, нормами Закону №1404-VIII дійсно передбачено послідовність дій державного виконавця у процедурі примусового виконання виконавчого документа.

Водночас лише дотримання державним виконавцем процедури послідовності таких дій не достатньо для винесення органом ДВС постанови про закінчення виконавчого провадження за пунктом 11 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII у разі невиконання судового рішення боржником, оскільки це суперечить принципу ефективності у процедурі виконавчого провадження.

Це означає, що державний виконавець зобов`язаний довести, що під час чергової перевірки боржника на предмет виконання ним виконавчого документа, він максимально вжив усіх заходів примусового характеру, оскільки виконавче провадження не може бути закінчене лише з підстав дотримання державним виконавцем черговості дій у процедурі примусового виконання судового рішення, визначеної Законом №1404-VIII.

Вичерпний перелік обставин, за яких виконавче провадження закінчується з підстав, що не пов`язані з досягненням мети виконавчого провадження - фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, визначений Законом №1404-VIII. Тому аналіз положень пункту 11 частини першої статті 39 у системному зв`язку з частиною третьою статті 63 Закону №1404-VIII дає підстави для висновку, що, якщо після вжиття державним виконавцем усіх заходів примусового виконання рішення боржник відмовляється виконувати рішення, а виконати його без участі боржника неможливо, державний виконавець звертається до правоохоронних органів із повідомленням про злочин, після чого закінчує виконавче провадження.

Водночас невиконання боржником рішення після накладення на нього штрафу не може свідчити про вичерпання заходів примусового виконання рішення й не свідчить про неможливість його виконання.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 04.12.2019 у справі №552/3995/17 та від 26.10.2023 у справі №420/1511/23.

У постанові від 18.06.2019 у справі №826/14580/16 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що накладення на боржника повторного штрафу та звернення до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності визначено наслідком повторного невиконання боржником без поважних причин рішення суду, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії.

Однак звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем вжито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.

Направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника у порядку статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» не є єдиною останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій з виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13.12.2022 у справі №340/5200/21, від 08.12.2022 у справі №457/359/21, від 27.03.2019 у справі №750/9782/16-а, від 07.08.2019 у справі №378/1033/17, від 04.09.2019 у справі №286/1810/17, від 07.10.2020 у справі №461/6978/19, від 25.11.2020 у справі №554/10283/18, від 13.12.2021 у справі №520/6495/2020.

Здійснюючи примусове виконання судових рішень немайнового характеру, за якими боржники зобов`язані особисто вчинити певні дії, державний виконавець має право здійснювати інші заходи примусового характеру після внесення відповідного подання, оскільки не вийде за межі наданих йому повноважень та не буде діяти не у спосіб, встановлений Законом, оскільки сам факт направлення подання до правоохоронних органів не є підставою закінчення виконавчого провадження.

Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Також ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу №1 Конвенції (справи "Войтенко проти України", "Горнсбі проти Греції").

Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс ("Піалопулос та інші проти Греції", "Юрій Миколайович Іванов проти України", "Горнсбі проти Греції"

У справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (Рішення у справа «Сук проти України» та інші).

Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, складовою права на справедливий суд.

Підсумовуючи викладене, з аналізу положень статей 39 та 63 Закону України «Про виконавче провадження» убачається, що законодавець передбачив механізм закінчення виконавчого провадження у разі відсутності можливості виконати рішення. Водночас застосування цього механізму не може мати формального характеру та не може зводитися до простого констатування факту невиконання рішення.

Метою виконавчого провадження є не здійснення певної сукупності процесуальних дій, а досягнення реального поновлення порушеного права стягувача. Тому державний виконавець зобов`язаний вживати усіх передбачених законом та фактично доступних заходів примусового виконання, спрямованих на результат, а не на фіксацію безрезультатності.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що закінчення виконавчого провадження за пунктом 9 частини першої статті 39 Закону є допустимим лише за умови, якщо виконавець належно доведе, що:

- ним було вичерпано весь комплекс виконавчих дій, передбачених законом (виявлення майна, коштів боржника, застосування заходів впливу, обмеження, стягнення, арешт тощо);

- вжиті заходи є дійсними, повними та послідовними, а не формальними або суто декларативними;

- наявні докази безрезультатності заходів впливу, а тому є підстави звернення до правоохоронних органів для вирішення питання про відповідальність боржника.

Таким чином, закінчення виконавчого провадження без фактичного виконання рішення суду може бути визнано правомірним лише тоді, коли встановлено, що державним виконавцем було вчинено всі необхідні та достатні дії, передбачені законом, але їх виявилося об`єктивно недостатньо для досягнення результату.

Застосовуючи ці висновки до обставин цієї справи, суд зазначає, що рішення суду залишається і досі невиконаним, що свідчить про передчасність закінчення державним виконавцем виконавчого провадження.

Отже, враховуючи наведене вище правове регулювання та висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку, що постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження винесена передчасно та за відсутності доказів, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання.

Суд враховує, що державний виконавець вчиняв юридично значущі дії задля виконання рішення суду, проте відсутність фактичного виконання рішення суду підтверджує висновки суду про наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови.

За приписами частини першої статті 41 Закону №1404-VIII, у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Ураховуючи вищевикладене, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню у частині вимог про скасування постанови від 18.07.2022 про закінчення виконавчого провадження № 65610098. Крім того, з метою ефективного захисту прав та інтересів позивача у відповідності до передбачених статтею 5 КАС України способів захисту, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта.

У свою чергу, вимоги про скасування повідомлення про повернення виконавчого документа без виконання є безпідставними, оскільки зазначене повідомлення є похідним від постанови про закінчення провадження і було ухвалене за умов її чинності. Питання ж відновлення виконавчого провадження підлягає вирішенню виконавцем у порядку, передбаченому статтею 41 Закону №1404-VIII.

VI. Судові витрати.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, відсутні судові витрати, які належить розподілити.

Керуючись статтями 132, 139, 143, 242-246, 255, 260-263, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (02022, м. Київ, вул. Сверстюка, 15, ) постанову від 18.07.2022 про закінчення виконавчого провадження № 65610098.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги на судові рішення у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Суддя Жук Р.В.