Справа № 480/7957/25
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2025-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2025 р. Справа № 480/7957/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 04.11.2025 року (постановлену суддею Кунець О.М.) в справі № 480/7957/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області

про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

15.10.2025 р., ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, в якому просив: визнати таким, що не відповідає Конституції України і Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб" та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області 1800-0202-8/20239 від 14.05.2025 р.; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 суму недоотриманої пенсії за період з 18.06.2018 р. по 29.03.2021 р., на яку він мав право але не отримував з вини Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області та подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 04.11.2025 р. визнано неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду та позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії і додані до неї документи повернуто позивачу.

Позивач, не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 04.11.2025 р. та ухвалити судове рішення про відкриття провадження в адміністративній справі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме Кодексу адміністративного судочинства України та на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зокрема про повернення заяви позивачеві, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Згідно із ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 р. позовну заяву залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом подання до суду докази на підтвердження зареєстрованого місця проживання позивача, копію паспорта та копію довідки про реєстраційний номер облікової картки платника податків та заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з даним позовом із зазначенням підстав пропуску строку звернення до суду, та надати докази поважності причин його пропуску.

20.10.2025 р. на виконання вимог вищезазначеної ухвали суду надійшла заява про поновлення процесуального строку для звернення з позовом до суду.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 24.10.2025 р. визнано неповажними причини пропуску строку звернення до суду, викладені позивачем у заяві від 20.10.2025 р., продовжено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви на 10 днів з дня отримання копії даної ухвали та зобов`язано позивача надати до суду: докази на підтвердження зареєстрованого місця проживання позивача, копію паспорта та копію довідки про реєстраційний номер облікової картки платника податків; заяву про поновлення строку звернення до суду із зазначенням підстав для поновлення строку звернення до суду із наданням підтверджуючих доказів поважності причин його пропуску.

29.10.2025 р. позивач на виконання вимог ухвали суду подав докази на підтвердження зареєстрованого місця проживання позивача та копію паспорта, а також заяву про поновлення процесуального строку, яка обґрунтована тим, що протягом 2014-2018 років тривалий час проходив службу в умовах підвищеного психічно-емоційного навантаження пов`язаного з ризиком для життя в зоні АТО. В наслідок пережитих нервових навантажень, позивач отримав загальне захворювання, пережив складну операцію на хребті (дискоектомія та протезування), звільнився з роботи, встановлено третю групу інвалідності (21.09.21-21.09.22), проходив курс реабілітації, до кінця не відновився. Після агресії РФ 24.02.2022 р. позивач був мобілізований до лав ЗСУ, проходив службу в бойових підрозділах, приймав участь в бойових діях будучи обмежено придатним до військової служби, в наслідок чого почалися психічні розлади. В квітні - червні 2023 року проходив реабілітацію та відновлення в Сумському госпіталі ветеранів війни, Роменській спеціальній лікарні, після відновлення подальша служба в бойових підрозділах. У липні 2024 року ОСОБА_1 був виведений в резерв, знову почалися психічні розлади та надалі переведений до іншої військової частини Сухопутних військ України в Черкаській області. У січні 2025 року лікувався в Черкаській обласній психіатричній лікарні, психічний стан нормалізувався, після чого звернувся до суду. Для поновлення своїх порушених соціальних прав не мав змоги звернутися до суду в наслідок постійного сильного нервово-емоційного виснаження, вигорання та постійним психічним навантаженням під час служби в бойових підрозділах.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення заяви про поновлення процесуального строку для звернення з позовом до суду, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що позивачем було пропущено строк звернення до суду, при цьому, належних доказів поважності причин пропуску такого строку позивачем суду не надано.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Зі змісту наведених норм слідує, що для звернення до адміністративного суду з позовом встановлено шестимісячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що поважними причинами, що зумовили пропуск строку звернення до суду, визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами, які не дозволяють вчасно реалізувати право на судовий захист.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

За приписами ч. 1 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами передбачено законом з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними процесуальних дій, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України.

Відтак, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмежене, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 р. в справі №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Судовим розглядом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом про скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області №1800-0202-8/20239 від 14.05.2025 р., яке є листом, наданим ГУ ПФУ в Сумській області на звернення позивача про нарахування та виплату пенсії за період з 18.06.2018 р. по 29.03.2021 р. Також у позовних вимогах позивач просив зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області нарахувати і виплатити йому суму недоотриманої пенсії за період з 18.06.2018 р. по 29.03.2021 р. Отже спірні правовідносини стосуються не нарахування та невиплати позивачу пенсії з 18.06.2018 р. до 29.03.2021 р.

Однак, про не нарахування та невиплату пенсії позивачу за період з 18.06.2018 р. до 29.03.2021 р. позивачу було відомо, враховуючи те, що виключно з 29.03.2021 р. останньому призначено пенсію.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 р. в справі № 510/1286/16-а дійшла висновку, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.

При цьому, поняття повинен був дізнатися необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 р. справа №340/1019/19).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.

У питанні застосування строків звернення до суду у соціальних спорах Верховний Суд в складі судової палати у постанові від 31.03.2021 р. у справі № 240/12017/19 сформував наступні висновки: 1) для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів; 2) пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Відтак, отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку, тощо.

Із врахуванням вищевикладеного суд апеляційної інстанції вважає, що отримання позивачем листа Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області 1800-0202-8/20239 від 14.05.2025 р. щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачу суми недоотриманої пенсії за період з 18.06.2018 р. по 29.03.2021 р. у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.

Про факт нарахування та виплату позивачу суми недоотриманої пенсії за період з 18.06.2018 р. по 29.03.2021 р. останньому не могло не бути відомо принаймні з січня 2023 року, тобто з моменту фактичної дати призначення позивачу пенсії позивачу на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05.12.2022 р. в справі №480/4394/22, яке набрало законної сили 05.01.2023 р.

У свою чергу доказів вчинення будь-яких дій до дня звернення до відповідача із заявою 22.04.2025 р. (за результатами розгляду якої надіслано позивачу лист №1800-0202-8/20239 від 14.05.2025 р.), позивачем не надано.

Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постановах від 21.02.2024 р. в справі №240/27663/23 та від 08.08.2024 р. в справі № 460/19702/23.

Щодо посилання позивача, на те, що протягом 2014-2018 років тривалий час проходив службу в умовах підвищеного психічно-емоційного навантаження пов`язаного з ризиком для життя в зоні АТО. В наслідок пережитих нервових навантажень, позивач отримав загальне захворювання, пережив складну операцію на хребті (дискоектомія та протезування), звільнився з роботи, встановлено третю групу інвалідності (21.09.21-21.09.22), проходив курс реабілітації, до кінця не відновився. Після агресії РФ 24.02.2022 р. позивач був мобілізований до лав ЗСУ, проходив службу в бойових підрозділах, приймав участь в бойових діях будучи обмежено придатним до військової служби, в наслідок чого почалися психічні розлади. В квітні - червні 2023 року проходив реабілітацію та відновлення в Сумському госпіталі ветеранів війни, Роменській спеціальній лікарні, після відновлення подальша служба в бойових підрозділах. У липні 2024 року позивач був виведений в резерв, знову почалися психічні розлади та надалі переведений до іншої військової частини Сухопутних військ України в Черкаській області. У січні 2025 року лікувався в Черкаській обласній психіатричній лікарні, психічний стан нормалізувався, після чого звернувся до суду. Для поновлення своїх порушених соціальних прав не мав змоги звернутися до суду в наслідок постійного сильного нервово-емоційного виснаження, вигорання та постійним психічним навантаженням під час служби в бойових підрозділах, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Судовим розглядом встановлено, що з доданих до заяви про поновлення процесуального строку документів, 09.09.2021 р. ОСОБА_1 проходив огляд медико-соціальною експертною комісією, якою йому було встановлено третю групу інвалідності в строк до 01.10.2022 р. 26.04.2023 р. позивач проходив огляд у практичного психолога та психотерапевта в Сумському обласному клінічному госпіталю ветеранів війни. 27.03.2023 р. позивачем проведено медичний огляд ВЛК КНП СОР "Сумський обласний клінічний госпіталь ветеранів війни". 01.06.2023 р. проведено медичний огляд ВЛК КНП СОР "Обласна клінічна спеціалізована лікарня". 23.01.2025 р. позивач був на консультації у спеціаліста КНП "Черкаський обласний психоневрологічний диспансер Черкаської обласної ради". З 23.01.2025 р. по 19.02.2025 р. перебував на стаціонарному лікуванні.

Між тим надані суду медичні документи носять інформаційний характер щодо діагнозу основного захворювання, короткий анамнез, рекомендоване лікування та не засвідчують тимчасову непрацездатність особи, що могла перешкоджати позивачу звернутись до суду із позовом вчасно.

Більше того, за умови перебування позивача у вказані періоди на лікуванні та проходженні медичних оглядів, ним не обґрунтовано причини неможливості звернення з цим позовом до суду у період, в який він не проходив медичний огляд та не перебував на стаціонарному лікуванні, що був в межах належного строку звернення.

Крім того, перебуваючи з 24.02.2022 р. на публічній службі (військовій службі) ОСОБА_1 мав доступ до інформаційних ресурсів та засобів зв`язку, як поштового так і електронного, оскільки у липні 2022 року звертався до суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії в рамках адміністративної справи № 480/4394/22.

Проте, до суду першої інстанції із позовом в цій справі, ОСОБА_1 звернувся лише 15.10.2025 року.

Із врахування вищевикладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку про пасивну поведінку позивача стосовно тих позовних вимог, які ним заявлені в цій справі.

У цьому випадку, посилання апелянта на факт лікування, введення на всій території України воєнного стану та на свій статус мобілізованого до лав ЗСУ, не розцінюється апеляційним судом як поважні причини пропуску строку звернення до суду.

Крім того, варто звернути увагу, що згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень судом в межах справи №480/4342/21 позивачем оскаржувалися дії Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо відмови у підготовці та направленні необхідних документів до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, відповідно до п. а ст. 12 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, а також заявлено вимоги про зобов`язання Адміністрацію Державної прикордонної служби України підготувати та направити необхідні документи до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до п. а ст. 12 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, із зарахуванням до вислуги років для призначення такої пенсії часу проходження служби протягом якого ОСОБА_1 брав участь у антитерористичній операції, часу проходження служби протягом якого ОСОБА_1 брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів на пільгових умовах один місяць служби за три місяці, часу проходження служби протягом якого ОСОБА_1 перебував на заставах, постах, у комендатурах, відділеннях КПП, маневрових групах зі змінними заставами, на кораблях і катерах, що несуть службу по охороні державного кордону України, інших підрозділах Державної прикордонної служби на пільгових умовах один місяць служби за півтора місяці.

В межах справи №480/4342/21 при вирішенні клопотання про залишення позову без розгляду позивачем подано було письмове заперечення в якому позивач зазначав, що позивачем було 29.03.2021 р. направлено заяву із документами для вирішення питання щодо направлення документів до ГУ ПФУ в Сумській області, на яку отримав лист від 21.04.2021 р. в якому було повідомлено про те, що відсутні підстави для направлення документів до пенсійного органу, у зв`язку із чим позивач і звернувся до суду.

В ухвалі Сумського окружного адміністративного суду від 27.09.2021 р. в справі №480/4342/21 зазначено, що про порушення своїх прав позивач - ОСОБА_1 дізнався у квітні 2021 року, при цьому з даною позовною заявою позивач звернувся до суду 24.05.2021 р., тобто в межах шестимісячного строку звернення до суду. В даному випадку, предметом розгляду справи не є підстави відмови позивачу у направленні та відмова відповідача щодо направлення документів у 2018 році. В даному випадку, позивачем було використано реалізацію свого права на направлення документів до пенсійного органу, який лише з дня отримання документів від відповідача вирішить питання щодо пенсійного забезпечення позивача, і виключно відмова відповідача у направленні у 2021 році документів позивача є предметом розгляду даної справи.

Також судом враховується, що в межах справи №480/4394/22 було зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до п. а ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", 29.03.2021 р., з моменту подання заяви.

Таким чином зазначене свідчить про те, що в період після звільнення з 18.06.2018 р. до 29.03.2021 р. відносно позивача не направлялося Адміністрацію Державної прикордонної служби України жодних документів до ГУ ПФУ в Сумській області з питань призначення пенсії, позивач 29.03.2021 р. подав заяву про призначення пенсії, в саме з 29.03.2021 р. позивачу призначена пенсія, нараховується та виплачується.

Про не призначення, не нарахування та невиплату позивачу пенсії з 18.06.2018 р. до 29.03.2021 р. позивачу достеменно було відомо, до суду позивач не звертався, і реалізував своє право на оскарження дій Адміністрації Державної прикордонної служби України з питань призначення пенсії лише у травні 2021 року в межах справи №480/4342/21.

Крім того, з дня прийняття судового рішення від 05.12.2022 р. в справі №480/4394/22 судом визначено дату з якої позивачу повинна бути призначена, та розпочато виплату пенсії, а саме з 29.03.2021 р., тобто з моменту подання заяви.

Докази оскарження в апеляційному чи касаційному суді позивачем судового рішення по справі №480/4394/22 відсутні в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Таким чином в період з 18.06.2018 р. до 29.03.2021 р. позивачу було відомо про не призначення пенсії, не нарахування та її невиплату, а судовим рішенням від 05.12.2022 р. в справі №480/4394/22 судом визначено дату, з якої повинно бути призначено, нараховано та виплачено позивачу пенсію - 29.03.2021 р.

За наведених обставин, підстави, зазначені позивачем не можуть бути визнані поважними причинами пропуску строку звернення до суду. Доказів поважності не звернення позивача до суду з вимогами про зобов`язання нараховувати та виплачувати пенсію в період з 18.06.2018 до 29.03.2021 матеріали справи не містять, позивачем не надано.

Верховним Судом в постанові від 26.02.2025 р. в справі № 320/7468/23 зазначено, що судом сформував висновок про те, що досудове врегулювання спору полягає у вчиненні сукупності дій, за допомогою якого юридичний конфлікт вирішується без звернення до суду шляхом досягнення угоди між сторонами або відмови однієї або обох сторін від взаємних претензій. Застосування або незастосування інституту досудового врегулювання спорів є виключним правом особи, за винятком встановлених у законі випадків.

У цій справі, спірні правовідносини стосуються питання нарахування та виплати коштів в період з 18.06.2018 р. по 29.03.2021 р., тобто до прийняття рішення ГУ ПФУ в Сумській області про призначення з 29.03.2021 р. пенсії позивачу, при цьому рішення про призначення пенсії з 29.03.2021 р. позивачем не оспорюється, а оскажується відмова, оформлена листом №1800-0202-8/20239 від 14.05.2025 р., прийнята за наслідками розгляду заяви з питань нарахування та виплати суми за спірний період.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.

Згідно з ч. 1 ст. 45 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась до суду.

Суд апеляційної інстанції вважає, що наведені позивачем підстави пропуску строку звернення до суду не підтверджені належними доказами та не наведено обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на звернення до суду з позовною заявою. В даному випадку позивачем було пропущено строк звернення до суду, при цьому, належних доказів поважності причин пропуску такого строку позивачем суду не надано.

Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про повернення позовної заяви позивачу, у зв`язку із пропуском строку звернення до суду з позовом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 04.11.2025 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 312, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 04.11.2025 по справі № 480/7957/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді Л.В. Любчич О.А. Спаскін