Справа № 260/3794/25
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2025-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

10 грудня 2025 рокум. Ужгород№ 260/3794/25

Суддя Закарпатського окружного адміністративного суду Микуляк П.П., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, яким просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 12.03.2025 р. № 75;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 22.02.2025 р., зарахувавши до стажу період роботи в колгоспі ім. Дзержинського Гуляйпільського району з 01.01.1991 р. по 01.04.1995 р.;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 969 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 12.03.2025 р., після досягнення пенсійного віку, позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення йому пенсії за віком, однак рішенням № 75 від 19.03.2025 р. Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області йому було відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивач зазначає, що відповідачем не було враховано періоди трудової діяльності згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 та архівної уточнюючої довідки № 05-07/М-324 із 1991 р. по 1995 р., а саме роботу в колгоспі, оскільки відсутня довідка про реорганізацію (перейменування) колгоспу. Дії відповідача позивач вважає такими, що порушують його право на гідне пенсійне забезпечення, у зв`язку з чим звертається до суду за відновленням свого порушеного права.

Представником відповідача подано до суду відзив на позов, відповідно до якого вважає позов ОСОБА_1 не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню та зазначає, що за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 , Головним управлінням 12 березня 2025 року прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи із 1991 р. по 1995 р. у зв`язку з відсутністю довідки про встановлений мінімум, фактично відпрацьовані трудодні та довідка про реорганізацію (перейменування) колгоспу.

Головним управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області ухвалу про відкриття провадження у справі разом з копією адміністративного позову з додатками отримано 20.05.2025 р., що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (а.с.24). Разом з тим, третьою особою не подано пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Згідно ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши всі докази, які мають юридичне значення для вирішення справи і розгляду спору по суті, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що 12 березня 2025 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення йому пенсії за віком, до якої, зокрема, долучив: копію трудової книжки від 21 липня 1985 року НОМЕР_1 .

Вказану заяву за принципом екстериторіальності було передано до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області для розгляду.

19 березня 2025 року Головне управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області рішенням № 75 про відмову у призначенні пенсії позивачу було відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідно страхового стажу.

Відповідачем у вищезгаданому рішенні було зазначено, що до страхового стажу роботи заявника згідно трудової книжки НОМЕР_1 та архівної уточнюючої довідки № 05-07/М-324 не зараховано періоди трудової діяльності з із 1991 року по 1995 року в колгоспі, оскільки відсутня довідка про встановлений мінімум, фактично відпрацьовані трудодні та довідка про реорганізацію (перейменування) колгоспу.

В оскаржуваному рішенні відповідач вказав, що страховий стаж заявника становить 28 років 04 місяці 01 дні, а необхідний стаж для призначення пенсії - 32 роки.

Позивач на обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує.

Дата з якої ОСОБА_1 матиме право на пенсійну виплату - 22.02.2028 р.

Позивач не погодившись з відмовою відповідача щодо призначення пенсії звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Зі змісту ч. 3 ст. 23 Загальної Декларації прав людини, п. 4 частини першої Європейської соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписом п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Питання виникнення та реалізації права громадян на пенсійне забезпечення врегульоване положеннями Законів України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 р. та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (в редакціях, чинних на момент прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії).

Статтею 1 Закону України № 1058-IV встановлено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 1058, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.

Як передбачено статтею 62 Закону України Закон України № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону № 1058).

Згідно до ч. 1 ст. 56 Закону № 1788 до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» визначено, що заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства, установи, організації в присутності працівника, а відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відповідно до п. 2.2 Інструкції, до трудової книжки вносяться наступні відомості: про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіхи в роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Згідно п. 2.3 Інструкції записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Відповідно до п. 2.14 Інструкції, у графі 3 розділу «Відомості про роботу» як заголовок пишеться повне найменування підприємства. Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення (2.4 Інструкції).

Вказане кореспондується також з положеннями Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.74 р. №162 (що була чинна на момент видачі трудових книжок позивача). Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону №1058).

Згідно до ч. 1 ст. 56 Закону № 1788 до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Положеннями ст. 62 Закону № 1788 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Вказане кореспондується також з положеннями п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 р. та п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 р.

Таким чином, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Так, з трудової книжки від 03 травня 1983 року НОМЕР_1 , копія якої міститься в матеріалах справи, слідує, що ОСОБА_1 :

- 31.10.1991 р. прийнятий в члени колгоспу ім. Джержинського Гуляйпольського району (наказ № 10 від 31.10.1991 р.);

- 01.04.1995 р. виключений із членів колгоспу ім. Джержинського Гуляйпольського району, згідно з поданою заявою (наказ № 4 від 01.04.1995 р.).

При цьому, в трудовій книжці наявні записи щодо встановленого мінімуму трудової участі в цьому господарстві та його фактичне виконаний позивачем.

Так в спірний період ОСОБА_1 відпрацював:

- за 1991 рік - не вказано кількість вироблених мінімумів трудової участі за рік та встановлений мінімум;

- за 1992 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 284, при встановленому мінімумі 280;

- за 1993 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 302, при встановленому мінімумі 250;

- за 1994 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 303, при встановленому мінімумі 250;

- за 1995 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 65, при встановленому мінімумі 64.

Судом також встановлено, що підписом голови колгоспу та печаткою завірені записи трудової книжки позивача про прийняття останнього до членів колгоспу та його працевлаштування до цього колгоспу та про звільнення.

Таким чином, записи трудової книжки позивача свідчать про те, що ОСОБА_1 у спірний період з 31.10.1991 р. по 01.04.1995 р. працював в колгоспі ім. Джержинського Гуляйпольського району, а в період з 01.01.1992 р. по 01.04.1995 р. виконував, а інколи навіть перевиконував встановлений річний мінімум трудової участі в колгоспі ім. Джержинського Гуляйпольського району.

Водночас, як зазначалось вище, відповідно до приписів ч. 2 ст. 56 Закону № 1788-XII невиконання встановленого мінімуму трудової участі саме без поважних причин є підставою для врахування до трудового стажу часу роботи колгоспника за фактичною тривалістю, і не може бути підставою для неврахування такого трудового стажу взагалі. Натомість, відповідачем у цій справі взагалі не було враховано весь період роботи позивача у колгоспі з 31.10.1991 р. по 01.04.1995 р., хоча вказаний період підтверджено вищевказаними записами трудової книжки позивача.

Разом з цим, відповідачем не надано суду доказів визнання недостовірними вищезазначених записів, зроблених у трудовій книжці ОСОБА_1 від 03 травня 1983 року НОМЕР_1 , натомість такі записи є чіткими та не мають виправлень чи будь-яких інших невідповідностей.

За наведених обставин, суд доходить висновку, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про періоди роботи позивача в колгоспі ім. Джержинського Гуляйпольського району з 31.10.1991 р. по 01.04.1995 р., та про встановлений річний мінімум трудової участі в цих господарствах і його фактичне виконання позивачем для підтвердження цього трудового стажу, що є достатньою підставою для зарахування цього періоду роботи позивача до його трудового (страхового) стажу.

Крім того, відповідно до архівної довідки Державного архіву Запорізької області Запорізької ОДА від 06.03.2025 р. № 05-07/М-324 ОСОБА_1 у період з 31.10.1991 р. по 01.04.1995 р. працював в колгоспі ім. Дзержинського с. Приютне Приютненської сільради Гуляйпільського району Запорізької області.

Таким чином, оскаржуване рішення відповідача про відмову у зарахуванні періоду роботи ОСОБА_1 з 31.10.1991 р. по 01.04.1995 р. до його загального трудового стажу через відсутність довідки про встановлений мінімум, фактично відпрацьованих трудоднів є безпідставним та протиправним і підлягає скасуванню, оскільки уточнюючі довідки для підтвердження стажу необхідні виключно у разі відсутності відповідних записів у трудовій книжці, в той час, як за встановленими судом обставинами трудова книжка позивача містить всі необхідні записи для врахування вищевказаного періоду роботи до загального трудового стажу ОСОБА_1 , які виконані та завірені належним чином.

У постанові Верховного Суду від 21.02.2018 р. у справі № 687/975/17 викладена правова позиція, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність покликання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретній посаді, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Аналогічний правовий висновок викладений також у Постанові Верховного Суду від 04 липня 2023 року по справі № 580/4012/19.

Право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

З огляду на вищезазначене суд вважає, що відомості трудової книжки від 03 травня 1983 року НОМЕР_1 є належним доказом підтвердження трудової діяльності ОСОБА_1 .

Окрім того, суд звертає увагу відповідача на те, що він, як уповноважений на призначення пенсії орган, може самостійно звертатися до підприємств з метою здійснення перевірки поданих заявником відомостей, достовірність яких ставиться під сумнів. Однак матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем дій, що спрямовані на отримання будь-яких додаткових документів щодо підтвердження трудового стажу позивача за спірні періоди роботи, як і відсутні докази на підтвердження того, що дані трудової книжки позивача є хибними.

Враховуючи викладене, період роботи позивача з 31.10.1991 р. по 01.04.1995 р. безпідставно не врахований до його страхового стажу, а відмова відповідача зарахувати до страхового стажу позивача такий період порушує право на соціальний захист, гарантоване Конституцією України та Законом № 1058-IV.

Відтак, беручи до уваги, що конституційне право особи на соціальний захист включає право на забезпечення у старості та в інших випадках, передбачених законом, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про відмову у призначенні пенсії від 12.03.2025 р. № 75 є таким, що порушує право позивача на соціальних захист, не відповідає приписам чинного законодавства та принципу верховенства права, тому таке рішення слід скасувати в частині не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 31.10.1991 р. по 01.04.1995 р.

Враховуючи висновок суду про протиправність дій відповідача та скасування рішення про відмову у призначенні пенсії в частині не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 31.10.1991 р. по 01.04.1995 р., а також зважаючи на наявність необхідних документів, суд вважає, що зобов`язання зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи в колгоспі в колгоспі ім. Джержинського Гуляйпольського району з 31.10.1991 р. по 01.04.1995 р., що буде належним та ефективним захистом прав позивача.

При цьому, вимога щодо зобов`язання призначити пенсію є передчасною, оскільки функцію по обрахунку страхового стажу із урахуванням спірних періодів пенсійний орган не виконав. Враховуючи, що пенсійним органом не була надана оцінка усьому періоду трудової діяльності позивача, суд не може підміняти цей орган і обрахувати страховий стаж на предмет достатності для призначення пенсії за віком.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не може втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Така позиція висловлена Верховним Судом у Постанові від 30.01.2020 р. у справі № 599/1422/16-а.

З урахуванням викладеного, враховуючи підтвердження обґрунтованості позовних вимог відповідними доказами та встановлені судом обставини справи, суд вважає, що позов належить задовольнити частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням зазначеного, судовий збір у розмірі 968,96 грн, підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на користь позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст. 5, 9, 19, 77, 78, 243, 246, 262 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 19 березня 2025 року № 75 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 в частині не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 31 жовтня 1991 року по 01 квітня 1995 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 31 жовтня 1991 року по 01 квітня 1995 року в колгоспі ім. Дзержинського Гуляйпільського району.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12 березня 2025 року про призначення пенсії з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (код ЄДРПОУ - 20453063) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір у розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень дев`яносто шість копійок).

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя П.П.Микуляк