Справа № 260/3931/25
Суддя: Маєцька Н.Д.
Дата ухвалення: 2025-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

03 грудня 2025 року м. Ужгород№ 260/3931/25
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді - Маєцької Н.Д.

при секретарі судового засідання - Готра В.В.

за участю:

представник позивача не з`явився,

представник відповідача не з`явився,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, -

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до ч.3 ст.243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 03 грудня 2025 року проголошено вступну та резолютивну частини Рішення. Рішення в повному обсязі складено 15 грудня 2025 року.

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_2 , в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ від 30 жовтня 2024 року № 997 (з основної діяльності) командира Військової частини НОМЕР_2 Про результати службового розслідування стосовно втрати міномету УПІК-82 № 61401114.

21 травня 2025 року ухвалою судді Закарпатського окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі наявних у ній матеріалів.

Ухвалою суду від 29 травня 2025 року постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання в справі.

Ухвалою суду від 11 червня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про залучення третіх осіб.

Ухвалою суду від 11 червня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 07 жовтня 2025 року замінено відповідача у справі № 260/3931/25 - Військову частину НОМЕР_2 на його правонаступника Військову частину НОМЕР_1 .

Ухвалою суду від 27 жовтня 2025 року дану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, шляхом подання до Закарпатського окружного адміністративного суду заяви про поновлення строку звернення до суду, із зазначенням поважних підстав пропуску строку звернення до суду та доказів на підтвердження таких підстав.

Ухвалою суду від 04 листопада 2025 року відмовлено в задоволенні заяви представника позивача про роз`яснення судового рішення в справі.

Ухвалою суду від 10 листопада 2025 року продовжено судовий розгляд.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 30 жовтня 2024 року № 997 «Про результати службового розслідування» позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності, оголошено сувору догану та зобов`язано стягнути з позивача суму у розмірі 2387943 грн. Оскаржений наказ вважає протиправним, з огляду на те, що службове розслідування є незавершеним та під час його проведення не було дотримано вимог щодо всебічності, повноти та об`єктивності проведення службового розслідування. Так, позивач зазначає, що на акті службового розслідування відсутній такий обов`язковий реквізит, який фіксує факт його створення, як реєстраційний номер (індекс), а також інші обов`язкові реквізити акту, такі як місце складання та гриф затвердження. Крім того, до Акту службового розслідування, всупереч вимогам абз. 2 ч. 6 ст. 8 Закону № 160-ІХ не додано ні довідку про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу ВЧ НОМЕР_3 , ні акту оцінки збитків, що складається суб`єктом оціночної діяльності. Крім того, визначений розмір шкоди у кратному співвідношенні за втрачений міномет стягується лише з позивача, в той час, як вина у цій втраті допущена й іншими особами, про що сам командир військової частини НОМЕР_2 зазначає в оскарженому наказі.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову в зв`язку з тим, що твердження позивача про те, що службове розслідування є незавершеним є хибним та спростовується актом службового розслідування від 30.10.2024 року та наказом № 997 від 30.10.2024 року. Службовим розслідуванням було встановлено, що втрачене майно було закріплено за позивачем та позивач був старшим на позиції, де перебувало втрачене майно та був відповідальним за організацію охорони втраченого майна, та така втрата відбулася внаслідок недбалого ставлення позивача до службових обов`язків. Відповідач зазначає, що твердження позивача про наявність недоліків в акті службового розслідування є виключно спробою уникнення матеріальної відповідальності. Позивачем не надано жодних доводів, як відсутність сертифікату відповідності, оформленого формуляру на міномет, акту технічного стану та технічної документації може вплинути на висновки щодо наявності вини в діях позивача, факту шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між діями позивача, нанесеною шкодою та розміром збитків.

Представник позивача надав до суду відповідь на відзив, у якому зазначив, що на момент підписання оскарженого наказу командиру військової частини НОМЕР_2 не подавався на затвердження Акт від 30.10.2024 року. Щодо службового ризику зі сторони позивача організувати обладнання вогневої позиції із встановленим на ній мінометом «УПІК-82» № 61401114 дистанційно по відношенню до позиції, де знаходився особовий склад і періодичного здійснення за цією вогневою позицією контролю, то такий ризик, як вбачається з пояснень позивача, був виправданий тим, що противник постійно проводив артрозвідку та була загроза артобстрілів, відтак відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 9 Закону № 160-ІХ завдана шкода втратою цього міномету не підлягає відшкодуванню, а позивач звільняється від матеріальної відповідальності. Натомість, у випадку обладнання вогневої позиції із встановленим на ній мінометом безпосередньо на позиції, при здійсненні пострілів з цього міномету відповідне його місцерозташування було б викрито противником, що створювало реальну загрозу завдання по такому місцю у відповідь артилерійського чи мінометного обстрілу.

В судовому засіданні 19 листопада 2025 року представник позивача підтримав вимоги позовної заяви, просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 19 листопада 2025 року заперечив проти задоволення позовних вимог, з підстав наведених у відзиві на позовну заяву.

В судовому засіданні 19 листопада 2025 року оголошено перерву до 03 грудня 2025 року.

03 грудня 2025 року до суду надійшла заява представника позивача, в якій просив подальший розгляд справи здійснювати у письмовому провадженні.

03 грудня 2025 року до суду надійшла заява представника відповідача, в якій просив провести судове засідання в письмовому провадженні.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно вимог ч.4 ст. 229 КАС України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (в тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 21 березня 2022 року № 25 позивач зарахований до списків особового складу та на всі види забезпечення.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно-господарської діяльності) від 19 жовтня 2024 року призначено службове розслідування по факту втрати міномета УПІК 82 № 61401114.

За результатами службового розслідування складено Акт, відповідно до якого матеріальна шкода полягає у втраті міномету УПІК 82 № 61401114 і становить 238794,30 грн., згідно довідки про вартісну оцінку завданої шкоди від 28.10.2024 року. Втрата міномету відшкодовується у десятикратному розмірі (238794,30 грн. х 10). Зазначену матеріальну шкоду заподіяно внаслідок недбалого виконання своїх службових обов`язків головним сержантом мінометної батареї старшим сержантом ОСОБА_1 , недостатній охороні та обороні вогневої позиції міномету.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 30.10.2024 року «Про результати службового розслідування стосовно факту втрати міномету «Упік-82 №61401114» від 30 жовтня 2024 року № 997 службове розслідування, призначене наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 964 від 19.10.2024 року «Про призначення службового розслідування по факту втрати міномету «УПІК-82» № 61401114» вважається завершеним (п. 1 наказу).

За неналежне виконання службових обов`язків та порушення вимог ст. ст. 11, 16, 111, 112-1, 112-2, 125, 126 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України старшого сержанта ОСОБА_1 головного сержанта мінометної батареї притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено сувору догану. Відповідно до п. 3 ст. 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду завдану державі» зобов`язано відшкодувати збитки згідно підвищеної матеріальної відповідальності (п. 2 наказу).

Відповідно до п. 3 оскарженого наказу зобов`язано начальника фінансово-економічної служби військової частини стягнути з позивача суму у розмірі 2387943,00 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання, а саме межі реалізації військовослужбовцями своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, а також відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.

Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут Збройних Сил України), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Відповідно до вимог статей 1, 2 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

За приписами статті 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України за стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (далі - Статут).

Статтею 9 Статуту передбачено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.

Відповідно до статті 11 Статуту, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (статті 16 Статуту).

Відповідно до ст. 26 Статуту Військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах (ст. 27 Статуту).

В той же час, підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України від 03.10.2019 № 160-IX «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі - Закон № 160-IX).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону № 160-ІХ матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 160-ІХ пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.

Відповідно до ст. 3 Закону № 160-ІХ підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону № 160-ІХ особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі: 1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій; 2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб; 3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин; 4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення; 5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.

Особа за шкоду, завдану розкраданням або втратою озброєння, зброї та боєприпасів до неї, несе підвищену матеріальну відповідальність у кратному співвідношенні до вартості такого майна, але не більше десятикратного розміру. Перелік озброєння, зброї та боєприпасів до неї, нестача або розкрадання яких відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до їх вартості, визначається Кабінетом Міністрів України (ч. 3 ст. 6 Закону № 160-ІХ).

Відповідно до ст. 7 Закону № 160-ІХ розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.

Обчислення розміру шкоди проводиться з урахуванням ступеня зносу військового та іншого майна за встановленими нормами.

Відповідно до ч.1 ст. 8 Закону № 160-ІХ посадові (службові) особи зобов`язані письмово доповісти командиру (начальнику) про всі факти завдання шкоди протягом доби з моменту виявлення таких фактів.

Відповідно до ч.2 ст. 8 Закону № 160-ІХ разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.

Щодо шкоди, завданої командиром (начальником), розслідування призначається письмовим наказом старшого за службовим становищем командира (начальника).

Згідно з ч. 3 ст. 8 Закону № 160-ІХ розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць.

Згідно з ч. 5 ст. 8 Закону № 160-ІХ порядок проведення службового розслідування визначається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, правоохоронними органами спеціального призначення, Службою зовнішньої розвідки України, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державним бюро розслідувань, Службою безпеки України.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону № 160-ІХ за результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.

Відповідно до ч. 7 ст. 8 Закону № 160-ІХ якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.

Наказ доводиться до винної особи під підпис.

В той же час, судом встановлено, що лист військової частини НОМЕР_2 від 09 травня 2025 року № 1471/1558 (разом із оскарженим наказом від 30.10.2024 року № 997) був направлений представнику позивача 10 травня 2025 року, що підтверджується відміткою на поштовому конверті. Відповідно до відомостей із сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження поштового відправлення за № 259, вбачається, що вищевказаний лист військової частини НОМЕР_2 вручено одержувачу (представнику позивача) 14 травня 2025 року.

Відтак, оскаржений наказ від 30.10.2024 року № 997 про притягнення позивача до матеріальної відповідальності був отриманий його представником тільки 14 травня 2025 року.

Відповідно до ч. 8 ст. 8 Закону № 160-ІХ у разі якщо шкоду завдано кількома особами, у наказі командира (начальника) визначаються суми, що підлягають стягненню окремо з кожної особи, з урахуванням ступеня вини і конкретних обставин завдання ними шкоди.

Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів) визначає Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за №1503/31371 (далі Порядок № 608).

Відповідно до пункту 2 Розділу І Порядку №608 службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.

Пунктом 7 Розділу І Порядку №608 встановлено, що службове розслідування за фактами завданої шкоди державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, проводиться з дотриманням вимог даного Порядку та положень Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі».

Згідно з пунктом 1 Розділу ІІ Порядку №608 службове розслідування може призначатися у разі невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду.

Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Порядку службове розслідування може призначатися, зокрема, у разі невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань. Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.

Пунктом 3 розділу ІІ Порядку передбачено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).

Відповідно до абзацу 1 пункту 1 Розділу III Порядку рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.

Пунктом 3 розділу ІV Порядку передбачено, що військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.

Відповідно до пунктів 1-4 розділу V Порядку за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

У вступній частині акта службового розслідування зазначаються підстави призначення та проведення службового розслідування. В описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення. У резолютивній частині акта службового розслідування зазначаються: висновки службового розслідування; пропозиції щодо притягнення винної особи (винних осіб) до відповідальності; інші заходи, спрямовані на усунення причин та умов, що призвели до правопорушення, які пропонується здійснити.

За результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу. Вид дисциплінарного стягнення визначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування або безпосередньо в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності (пункти 1, 2 розділу VI Порядку).

Таким чином, за вимогами вищезазначених норм, при проведенні службового розслідування посадові особи повинні дотримуватися вимог законодавства, а висновки службового розслідування мають ґрунтуватись на фактичних обставинах, підтверджуватись належними доказами та не можуть ґрунтуватись на припущеннях.

Суд зазначає, що відповідне службове розслідування повинно бути здатним призвести до встановлення фактів справи. Отже, розслідування повинно бути ретельним. Це означає, що органи влади завжди повинні добросовісно з`ясовувати, що трапилось, і не покладатися на поспішні або необґрунтовані висновки. Вони повинні вживати всіх розумних і доступних заходів для забезпечення збирання доказів, що стосуються події. Будь-який недолік розслідування, що перешкоджає встановленню причин порушення, є загрозою недотримання цього стандарту.

З матеріалів справи вбачається, що висновки відповідача про наявність підстав для притягнення позивача до відповідальності ґрунтуються на матеріалах службового розслідування, під час якого було встановлено втрату міномету УПІК-82 № 61401114 та службовим розслідуванням встановлено, що зазначену матеріальну шкоду заподіяно внаслідок недбалого виконання свої службових обов`язків ОСОБА_1 та недостатньою охороною та обороною вогневої позиції міномету.

В той же час, аналіз вищенаведених норм Закону № 160-ІХ, дає підстави вважати, що підставою для застосування до військовослужбовця відповідальності є наявність шкоди, протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків, причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою та безпосередня вина особи в завданні шкоди, однак слід зауважити, що обсяг матеріальної відповідальності ставиться у залежність як від форми вини, так і від певних фактичних обставин, за якими власне визначається винуватість особи у заподіянні державі збитків, відповідно і міра вказаного виду юридичної відповідальності.

Таким чином, законодавством чітко визначено необхідність встановлення вини в діях саме того військовослужбовця, який притягується до матеріальної відповідальності, та оскільки йдеться про застосування юридичної відповідальності до позивача, тому суд вважає, що відповідачем має бути доведений склад правопорушення, вчиненого позивачем, та наявність взаємозв`язку між його діями та заподіяною шкодою.

Водночас, за результатами службового розслідування не було встановлено час, коли був втрачений міномет, а також не встановлені обставини, за яких він був втрачений (чи був він викрадений, знищений тощо).

Таким чином, на переконання суду, в ході службового розслідування не було встановлено, та не наведено достатні докази того, що втрата майна спричинена саме неналежним виконанням позивачем своїх службових обов`язків.

Крім того, суд враховує, що у своїх поясненнях позивач зазначав, що противник постійно проводив артрозвідку та була загроза артобстрілів. Також зазначав, що безпосередньо біля міномету охорона ним виставлена не була, так як це б привело до демаскування позиції.

Пояснення позивача чітко свідчили про прагнення зберегти життя особового складу та не допустити викриття позиції. Проте службове розслідування не дало оцінки тому, чи діяла особа добросовісно, керуючись інтересами служби та безпеки підрозділу, що є необхідним при вирішенні питання про матеріальну відповідальність

Таким чином, пояснення позивача фактично були залишені без належної перевірки та правової оцінки.

Наведене дає підстави для висновку, що відповідачем не вжито всіх заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення, не вчинено дій, передбачених Порядком №608 та спрямованих на досягнення мети і завдань службового розслідування: належним чином не встановлювались обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; не встановлювались характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, ступень вини військовослужбовця; причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення.

В той же час, лише формальне посилання відповідача на те, що позивач був відповідальним за зберігання майна (міномета УПІК-82 № 61401114) не може бути належним та допустимим доказом притягнення до підвищеної матеріальної відповідальності.

Відтак, з наведеними у висновку службового розслідування висновками суд не може погодитися, оскільки за результатами службового розслідування відповідачем не вжито всіх заходів для всебічного, повного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення, зокрема, не було встановлено всіх умов притягнення позивача до матеріальної відповідальності, виходячи із приписів частини другої статті 3 Закону № 160-ІХ.

На підставі викладеного, суд вважає, що притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді суворої догани, а також притягнення позивача до підвищеної матеріальної відповідальності є протиправним, недостатнім та неспівмірним з обставинами, встановленими службовим розслідуванням.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до п.п. 3.9 п. 3 Інструкції з діловодства в Збройних Силах України, затвердженої наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31.01.2024 року № 40 реєстрація документів в електронній та паперовій формах (далі - документи) усіх категорій полягає у створенні запису облікових даних про документ та оформленні РМК в електронній формі у СЕДО із зазначенням обов`язкових реквізитів, за допомогою яких фіксується факт створення, відправлення або одержання документа шляхом проставлення на ньому реєстраційного індексу з подальшим записом у РМК необхідних відомостей про документ.

Реєстрація документів проводиться з метою забезпечення їх обліку, моніторингу стану виконанням і оперативним використанням наявної в документах інформації.

Реєструються документи незалежно від способу їх доставки, передачі чи створення. Документи тимчасового зберігання, отримані по СЕВ ОВВ, реєструються виключно в електронній формі.

Подавати на розгляд командиру (керівнику) незареєстровані документи забороняється.

В той же час, судом встановлено, що наданий до матеріалів справи акт службового розслідування не містить обов`язкових реєстраційних реквізитів: на документі відсутні реєстраційний номер, дата реєстрації та будь-які позначки про його облік.

В той же час, представником відповідача не подано доказів на підтвердження факту реєстрації акту службового розслідування в установленому порядку.

Щодо доводів представника відповідача про те, що акт службового розслідування був зареєстрований 31.10.2024 року, суд зазначає, що на титульному аркуші матеріалів службового розслідування щодо втрати міномета УПІК-82 № 61401114 наявні відомості про їх реєстрацію 31.10.2024 року № 1471/698.

Разом з тим, акт службового розслідування є самостійним документом, що містить висновки та фактичні дані, на підставі яких приймаються подальші управлінські рішення, у тому числі щодо притягнення особи до матеріальної відповідальності. Тому він підлягає окремій реєстрації з присвоєнням реєстраційного номера, дати реєстрації.

Таким чином, акт службового розслідування складено з порушенням вимог пункту 3.9 Інструкції № 40, що свідчить про його неналежне оформлення та ставить під сумнів його статус як офіційного службового документа.

Враховуючи встановлені судом обставини, наказ командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 30.10.2024 року № 997 року «Про результати службового розслідування стосовно факт втрати міномету «ПІК-82» № 6140114 в частині що стосується ОСОБА_1 є протиправним, відтак підлягає скасуванню.

При цьому, щодо посилань представника позивача на те, що до Акту службового розслідування, всупереч вимогам абз. 2 ч. 6 ст. 8 Закону № 160-ІХ не надано довідку про вартісну оцінку завданої шкоди, то суд зазначає, що в матеріалах службового розслідування наявна відомість щодо визначення залишкової вартості військового майна.

Відомість, надана військовою частиною містить інформацію про майно, щодо якого проводилось службове розслідування, містить залишкову вартість, яка є безпосередньою оцінкою розміру шкоди та підписана посадовими особами відповідача. Відтак, така відомість за своїм змістом є документом, який відповідає довідці про вартісну оцінку завданої шкоди, відтак забезпечує можливість визначення розміру такої.

З приводу доводів представника позивача, що визначений розмір шкоди за втрачений міномет стягується лише з ОСОБА_1 , хоча вина у цій втраті допущена й іншими особами, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

В силу вимог статті 86 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Таким чином, при обранні виду дисциплінарного стягнення командир реалізує свої дискреційні повноваження.

Відповідно, суд не надає оцінку притягненню до дисциплінарної чи матеріальної відповідальності інших військовослужбовців, оскільки такі питання не є предметом цього спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За рішенням від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Виходячи з підстав та предмету спору, системного аналізу положень чинного законодавства України та оцінки наявних у матеріалах справи доказів в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд вважає, що відповідачем належними та допустимими доказами не доведено правомірність прийняття оскаржуваного наказу в частині, що стосується позивача, в зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправним та скасування наказу задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 30 жовтня 2024 року № 997 «Про результати службового розслідування стосовно факту втрати міномету «Упік-82» № 61401114, в частині, що стосується ОСОБА_1 .

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяН.Д. Маєцька