Справа № 120/7898/25
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2025-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

15 грудня 2025 р. Справа № 120/7898/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Воробйової Інни Анатоліївни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку або спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Комунального підприємства "Вінницьке шляхове управління " до Управління Північного офісу Держаудитслужби в Черкаській області про визнання та скасування вимоги

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулось Комунальне підприємство «Вінницьке шляхове управління» (далі КП «Вінницьке шляхове управління», позивач) до Управління Північного офісу Держаудитслужби в Черкаській області (далі -аудитслужба, управління, відповідач) із позовом в якому просило визнати протиправними та скасувати пункти 1,2,8, 9 вимоги від 23.04.2025 р. №262318-14/1383-2025.

В обґрунтування вимог позивач вказує на те, що у пунктах 1 та 8 вимоги не зазначено чітко, яких саме заходів має вжити підприємство для усунення недоліків. Щодо порушення, відображеного у пункті 2, позивач зазначає, що є постачальником послуг, а отже відповідні операції підлягають оподаткуванню податком на додану вартість, у зв`язку з чим висновок відповідача, викладений в акті ревізії, є необґрунтованим.

Позивач також заперечує проти виконання вимоги, викладеної у пункті 9, якою зазначено про необхідність коригування за даними бухгалтерського обліку безпідставно відображеної кредиторської заборгованості та подальшого її відображення за дебетом субрахунку 482, вказуючи, що така заборгованість відображається ним правильно, відповідно до вимог національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку та чинного законодавства України.

Ухвалою від 13.06.2025 р. прийнято позовну заяву, відкрито провадження та визначено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

01.07.2025 р. надійшов відзив, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову та вказав на те, що зміст вимоги сформульовано чітко і конкретизовано. Щодо посилань позивача на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 06.08.2020 у справі № 826/6254/17, то обставини вказаної справи не мають будь-якого стосунку до обставин цієї справи, адже за кожним встановленим ревізією фактом порушення законодавства, в акті ревізії від 19.03.2025 № 262318-30/04 вказано відповідальних осіб підприємства, якими допущено порушення. Отже питання кого саме з працівників підприємства може бути притягнуто до відповідальності, не становить невизначеності.

Також контролюючий орган зазначає про те, що підприємство є одержувачем бюджетних коштів, відтак, їх використання має здійснюватись на підставі плану використання бюджетних коштів. Відповідач наполягає на тому, що відносини між підприємством та Департаментом є бюджетними, а не цивільно правовими, і не є компенсацією вартості послуг/товарів.

Відповідач вказує, що порушення щодо безпідставно відображеної за даними бухгалтерського обліку Позивача кредиторської заборгованості по розрахунках з Департаментом на суму 17 575 214,93 грн. виникло внаслідок відображення за даними бухгалтерського обліку позивача протягом 2021-2024 років операцій з отримання від Департаменту бюджетних коштів у вигляді фінансування з міського бюджету за бюджетною програмою за КПКВК 1416030 «Організація благоустрою населених пунктів» по КЕКВ 2610 «Субсидії та поточні трансферти підприємствам» за дебетом рахунку 313 «Інші рахунки в банку в національній валюті (УДКСУ)» та кредитом рахунку 361 «Розрахунки з вітчизняними покупцями».

02.07.2025р. надійшла відповідь на відзив, у якій позивач вказує, що відповідач не спростував аргументи позовної заяви з приводу того, що можливість усунення виявлених порушень прямо залежить від чіткого визначення суб`єктом владних повноважень конкретного заходу (варіанту поведінки), який слід вжити підконтрольній установі для усунення порушень. На думку позивача, відповідач повинен дотримуватись балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямована перевірка та прийнятий за результатами цієї перевірки висновок. Спонукання позивача самостійно визначити на підставі невизначених норм, які саме заходи слід вжити для усунення виявлених порушень, у свою чергу, може призвести до нового можливого порушення позивачем чинного законодавства. Зазначене є порушенням вимог закону в частині змісту вимоги як акту індивідуальної дії. Відповідач оминув увагою аргументи позивача з приводу того, що вимога в частині припису щодо притягнення до відповідальності працівників позивача, як індивідуально-правовий акт, в силу закону, обов`язкова до виконання підконтрольною установою, однак винесена з порушенням вимог закону щодо її змісту, оскільки є неконкретизованою та не ґрунтується на нормах чинного законодавства, а отже, є протиправною і підлягає скасуванню.

Також позивач вказує, що у відзиві вдповідач фактично визнає, що між Департаментом комунального господарства та благоустрою Вінницької міської ради (далі Департамент), як замовником, та КП «Вінницьке шляхове управління», як виконавцем, існують договірні правовідносини щодо надання послуг і виконання робіт на підставі укладених договорів , умовами яких передбачено, що оплата за надані послуги проводиться на підставі актів наданих робіт .

24.07.2025 р. надійшли пояснення представника відповідача, в яких пояснено, що пункт 1 вимоги не спрямований на усунення порушення (відшкодування збитків тощо), тому вищевказаний аргумент позивача стосовно пункту 1 вимоги не є доречним. Даним пунктом вимоги перед підприємством лише ініційовано питання розгляду ним результатів ревізії та питання щодо притягнення до відповідальності працівників підприємства.

Відповідно, безпідставним є посилання позивача на правові висновки Верховного Суду, наведені у відповідних постановах Верховного Суду, в контексті того, що можливість усунення виявлених порушень прямо залежить від чіткого визначення суб`єктом владних повноважень конкретного заходу (варіанту поведінки), яких необхідно вжити уповноваженій особі для усунення порушень.

Що стосується наданої позивачем податкової консультації від 27.05.2025 №2951/ ІПК/02-32-04-01-16, відповідач зауважує , що матеріали справи не містять безпосереднього запиту позивача до органу Державної податкової служби, а тому подана податкова консультація не може розглядатися як безумовний доказ правомірності позиції позивача.

06.08.2025 р. надійшли пояснення відповідача, в яких вказав, що у постанові від 08.03.2023 суд касаційної інстанції, за аналогічних із справою № 120/7898/25 обставин, виснував, що відносини щодо надання (перерахування) коштів є бюджетними, а не цивільно-правовими, існують в рамках виконання бюджетної програми, а отримані позивачем з бюджету грошові кошти за кодом бюджетної класифікації передбачені для використання виключно на цілі, обумовлені бюджетною програмою, тобто, мають ознаки невідплатності і безповоротності, і за своїм характером для позивача не є компенсацією вартості товарів/послуг, що постачаються.

20.10.2025 р. надійшли пояснення позивача, в яких вказано, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених обставин у кожній конкретній справі окремо, тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи. (Відповідна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.08.2025 у справі №320/11622/22 (адміністративне провадження № К/990/40008/23)).

Також зазначив, що предметом розгляду у справі №640/4920/20, на яку посилається відповідач у клопотанні, були вимоги комунальної установи до податкового органу про визнання протиправними та скасування прийнятих щодо податкового обліку позивача податкових повідомлень-рішень.

В той же час, предметом розгляду у даній справі є позовні вимоги про визнання протиправними та скасування пунктів вимоги органу державного фінансового контролю, складеної за результатами проведеної ревізії. У даній справі оскаржувана вимога, якою відповідач зобов`язав позивача, зокрема, усунути у встановленому законодавством порядку виявлені порушення, містить лише загальну вказівку на усунення виявлених під час ревізії порушень, без будь-якої конкретизації дій, які необхідно вчинити об`єкту контролю для усунення цих порушень.

Розглянувши матеріали справи , оцінивши докази, суд встановив наступне.

У період з 26.12.2024 по 12.03.2025 відповідно до пункту 9.11 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Державної аудиторської служби України на IV квартал 2024 року, пункту 4.8.2 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Північного офісу Держаудитслужби на IV квартал 2024 року, на підставі направлень, виданих заступником Голови Державної аудиторської служби України Соляник Ю.В., працівниками Управління Північного офісу Держаудитслужби в Черкаській області проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства «Вінницьке шляхове управління» за період з 01.01.2021р. по 30.09.2024 р.

За результатами проведеної ревізії 19.03.2025 р. складено акт №262318-30/04 ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності комунального підприємства «Вінницьке шляхове управління» Вінницької міської ради за період з 01.01.2021 по 30.09.2024, в якому відображено виявлені порушення. Акт ревізії підписаний керівником КП «Вінницьке шляхове управління» 24.03.2025 із застереженнями.

Не погоджуючись із зафіксованими у акті висновками КП «Вінницьке шляхове управління» подало свої заперечення на нього.

За наслідком розгляду заперечень управління листом від 21.04.2025 №262318-14/1360-2025 надіслало висновок на заперечення до Акта ревізії, яким відмовило у прийнятті та врахуванні заперечень.

23.04.2025 р. аудитслужбою сформовано вимогу «Про усунення виявлених порушень» №262318-14/1383-2025, в якій , серед іншого, вимагає наступне:

- пункт 1 : розглянути результати проведеної ревізії та питання щодо притягнення у порядку, встановленому законодавством, до відповідальності працівників підприємства, відповідальних за допущені порушення;

- пункт 2: забезпечити відшкодування з Державного бюджету зайво сплачених сум податку на додану вартість та відкорегувати суми податкових зобов`язань та податкового кредиту у порядку , передбаченому ПКУ;

- пункт 8 : не допускати в подльшому порушення щодо зайвих витрат бюджетних коштів, які призводять до недоотримання Вінницьким міським бюджетом частини чистого прибутку;

- пункт 9 : відкоригувати за даними бухгалтерського обліку безпідставно відображену кредиторську заборгованість по розрахунках Департаментом комунального господарства та благоустрою Вінницької міської ради на суму 17 545 214,93 грн. В подальшому операції щодо отримання коштів бюджетного фінансування відображати за дебетом субрахунку 482 «Кошти з бюджету та державних цільових фондів» в порядку, передбаченому Інструкцією № 291».

Не погоджуючись із процитованими пунктами вимоги, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог , суд керується та виходить з наступного.

Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначаються Законом України Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні (далі Закон №2939-XII), частиною першої статті 1 якого установлено, що здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).

Пунктом 1 Положення про Державну аудиторську службу України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43, встановлено, що Держаудитслужба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України та який забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи (пункт 7 Положення про Державну аудиторську службу України).

Згідно з частиною першою статті 2 Закону №2939-ХІІ головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування (частина друга статті 2 Закону №2939-ХІІ).

За визначенням, наведеним у частині першій статті 3 Закону №2939-ХІІ державний фінансовий аудит є різновидом державного фінансового контролю і полягає у перевірці та аналізі органом державного фінансового контролю фактичного стану справ щодо законного та ефективного використання державних чи комунальних коштів і майна, інших активів держави, правильності ведення бухгалтерського обліку і достовірності фінансової звітності, функціонування системи внутрішнього контролю. Результати державного фінансового аудиту та їх оцінка викладаються у звіті.

За змістом пунктів 1, 7, 10 частини першої статті 10 Закону № 2939-XII органу державного фінансового контролю надається право перевіряти у підконтрольних установах грошові та бухгалтерські документи, звіти, кошториси й інші документи, що підтверджують надходження і витрачання коштів та матеріальних цінностей, проводити перевірки фактичної наявності цінностей (грошових сум, цінних паперів, сировини, матеріалів, готової продукції, устаткування тощо); пред`являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що Держаудитслужба та її територіальні органи мають право здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та, у разі виявлення порушень законодавства, пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень. При виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, контролюючий орган має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не вжито заходів щодо усунення виявлених під час здійснення перевірки порушень законодавства.

Порядок проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 №550 (далі -Порядок №550).

За приписами Порядку №550 у міру виявлення ревізією порушень законодавства посадові особи органу державного фінансового контролю, не чекаючи закінчення ревізії, мають право усно рекомендувати керівникам об`єкта контролю невідкладно вжити заходів для їх усунення та запобігання у подальшому (пункт 45).

Якщо вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, органом державного фінансового контролю у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, та у разі надходження заперечень до нього - не пізніше ніж 10 робочих днів після надсилання висновків на такі заперечення об`єкту контролю надсилається вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування (пункт 46).

У разі проведення ревізії на підставі звернення правоохоронних органів, а також коли ревізією, проведеною з інших підстав, виявлено порушення, за які передбачено кримінальну відповідальність або які містять ознаки корупційних правопорушень, акти таких ревізій з додатками до акта ревізії у визначені в пункті 46 цього Порядку строки передаються до правоохоронних органів (пункт 48).

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 10 Закону №2939-XII передбачає обов`язок при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку.

Згідно з пунктом 35 Порядку №550 акт ревізії містить констатуючу частину, в якій наведено інформацію про результати ревізії в розрізі кожного питання програми із зазначенням, за який період, яким способом (вибірковим, суцільним) та за якими документами перевірено ці питання, висновок про наявність або відсутність порушень законодавства, визначений у разі наявності в установленому законодавством порядку розмір збитків, завданих державі чи об`єкту контролю внаслідок таких порушень.

Спірна вимога контролюючого органу є індивідуально-правовим актом і в силу закону є обов`язковою до виконання підконтрольною установою, якій вона адресована (відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30.12.2024 у справі №440/4083/22).

За приписами статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. У пункті 1 резолютивної частини Рішення від 14.12.2011 №19-рп/2011 Конституційний Суд України висловив позицію, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 у справі № 820/3534/16 дійшла висновку, що спір про правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, є публічно-правовим та підпадає під визначення справи адміністративної юрисдикції. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що такий висновок був сформульований Верховним Судом України у постанові від 23.02.2016 року по справі №818/1857/14, і Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від цієї позиції.

Аналогічна правова позиція також підтримана і Верховним Судом, зокрема, у постанові від 08.05.2018 у справі №826/3350/17, у якій за наслідками проведеного аналізу сутності завдань і функцій органів фінансового контролю, в тому числі у їх співвідношенні із завданнями адміністративного судочинства (рішення суб`єкта владних повноважень як предмет судового контролю), сформульовано позицію, що рішення (дії, бездіяльність) органу фінансового контролю, прийняті в результаті реалізації їх окремо взятих завдань або функцій (пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги як одна з них), є окремими предметами судового контролю.

Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 у справі № 826/3350/17 також дійшов висновків, що законна вимога контролюючого органу про усунення виявлених порушень законодавства повинна бути здійснена у письмовій формі, сформована внаслідок реалізації контролюючим органом своєї компетенції (завдань і функцій відповідно до законодавства), містити чіткі, конкретні і зрозумілі, приписи на адресу підконтрольного суб`єкта (об`єкта контролю, його посадових осіб), які є обов`язковими до виконання останнім.

До того ж, у постанові від 08.05.2018 у справі № 826/3350/17 ВС зазначив, що під час вирішення справ, предметом яких є правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, судам належить, виходячи із правової природи письмової вимоги контролюючого органу, враховувати чи прийнята вона на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством. З метою встановлення того, чи контролюючим органом при прийнятті спірної вимоги владні управлінські функції реалізовані у передбачений законом спосіб, суду належить надати правову оцінку змісту вимоги як індивідуально-правового акту.

До подібних висновків Верховний Суд дійшов і у постановах від 06.08.2020 у справі №826/6254/17, від 11.09.2018 у справі №825/1481/16, від 11.10.2018 у справі №813/4101/17, від 20.11.2018 у справі №815/4223/16.

Отже, правова природа письмової вимоги контролюючого органу породжує правові наслідки, зокрема, обов`язки для свого адресата, а відтак, наділена рисами правового акту індивідуальної дії з урахуванням її змістовної складової, незалежно від форми документа, в якому вона міститься, і такий акт може бути предметом судового контролю в порядку адміністративного судочинства у разі звернення з відповідним позовом.

Окрім того, у контексті цього питання варто зауважити, що Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 у справі №826/3350/17, аналізуючи посилання відповідача на позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 20.02.2018 у справі №822/2087/17, зазначив, що висновок суду про те, що збитки контролюючим органом можуть бути стягнуті лише в ході відповідного судового процесу (а не шляхом пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги), не спростовує того, що законна вимога контролюючого органу, як індивідуально-правовий акт, повинна відповідати вимогам закону в частині її змісту і форми. Саме аналіз змісту вимоги контролюючого органу свідчить про те, чи такі вимоги дотримано та чи породжує така вимога права і обов`язки для підконтрольної установи.

В контексті наведеного оцінюючи правомірність пунктів 1 та 8 спірної вимоги, суд вказує наступне.

Так, пункт 1 оскаржуваного рішення вимогає розглянути результати проведеної ревізії та питання щодо притягнення у порядку, встановленому законодавством, до відповідальності працівників підприємства, відповідальних за допущені порушення.

Пункт 8 вимоги зазначає про не допущення в подальшому порушення щодо зайвих витрат бюджетних коштів, які призводять до недоотримання Вінницьким міським бюджетом частини чистого прибутку.

Оскаржуючи ці пункти позивач вказує, що у них відсутній конкретний спосіб їх виконання.

Разом з тим, суд зазначає, що така обставина як відсутність у вимозі конкретного способу її виконання не свідчить про її протиправність та не може бути підставою для скасування.

Ба більше, якщо існує декілька способів усунення виявлених у ході ревізії порушень, правом вибору певного конкретного способу відповідно до приписів статті 65 Господарського кодексу України наділений саме керівник підприємства. Одночасно, вказана обставина не позбавляє підконтрольного об`єкта права звернутися до контролюючого органу з метою отримання певних роз`яснень.

Суд наголошує, що наділяючи органи державного фінансового контролю правом пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, Закон України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" не встановлює за необхідне зазначення будь-яких застережень щодо способу виконання підконтрольною особою вимоги, також таких застережень не встановлюють інші чинні правові акти, які регулюють спірні правовідносини.

Виявлення винних осіб у порушеннях, зазначених у спірній вимозі та притягнення їх до встановленої законом відповідальності, що є предметом спірної вимоги, є правом керівника підконтрольної установи, який обирає спосіб усунення виявлених порушень та має обов`язок виконання вимоги та інформування органу контролю про усунення виявлених порушень.

Органи державного фінансового контролю мають право заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов`язкова до виконання саме в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

Окремо суд зауважує, що в акті ревізії (арк. акту 15, 19, 30, 35) вказано відповідальних осіб, які допустили правопорушення. Тобто акт ревізії містить інформацію про відповідальних осіб за вчинені правопорушення.

Щодо способу виконання п. п.1 , 8 вимоги, то таких існує декілька і правом вибору певного конкретного способу, відповідно до приписів статті 65 Господарського кодексу України, наділений саме керівник підприємства. При цьому, підприємство не позбавлено права звернутися до контролюючого органу з метою отримання певних роз`яснень.

Стосовно пункту 2 спірної вимоги, яким вказано на необхідність забезпечити відшкодування з Державного бюджету зайво сплачених сум податку на додану вартість та відкорегувати суми податкових зобов`язань та податкового кредиту у порядку , передбаченому ПКУ, то суд вказує наступне.

В акті ревізії (а.а. 83 сформований "висновок: ревізією питання встановлено безпідставне проведення за рахунок коштів отриманих по КПКВК 1416030 "Організація благоустрою населених пунктів зп КЕКВ 2610 "Субсидії та поточні трансферти підприємствам (установам, організаціям)" витрат на оплату ПДВ на загальну суму 34297756, 41 грн., чим завдано матеріальної шкоди (збитків) міському бюджету на вказану суму".

Позивач не погоджується із таким висновком контролюючого органу та вказує, що ним вірно нараховано ПДВ, адже він здійснював постачання послуг Департаменту.

Оцінюючи таку позицію сторін, суд вказує, що та обставина, що підприємство є одержувачем бюджетних послуг та отримувало кошти за КЕКВ 2610 не спростовується жодною із сторін.

Відповідно до підпункту 196.1.6 пункту 196.1 статті 196 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування операції з виплат у грошовій формі заробітної плати (інших прирівняних до неї виплат), а також пенсій, стипендій, субсидій, дотацій за рахунок бюджетів або Пенсійного фонду України чи інших фондів загальнообов`язкового соціального страхування (крім тих, що надаються у майновій формі).

Згідно з пунктом 1.5 розділу 1 Інструкції щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженої наказом Міністерством фінансів України від 12 березня 2012 року №333 (далі по тексту - Інструкція №333), поточні видатки одержувачів бюджетних коштів здійснюються за кодом видатків бюджету 2610 Субсидії та поточні трансферти підприємствам (установам, організаціям).

Пунктом 1.6 Інструкції №333 визначено, що: субсидії - це усі невідплатні поточні виплати підприємствам, які не передбачають компенсації у вигляді спеціально обумовлених виплат або товарів і послуг в обмін на проведені платежі, а також видатки, пов`язані з відшкодуванням збитків державних підприємств; трансфертні платежі - невідплатні та безповоротні платежі, які не є придбанням товарів чи послуг, наданням кредиту або виплатою непогашеного боргу.

Підпунктом 2.4.1 Інструкції №333 передбачено, що до коду 2610 Субсидії та поточні трансферти підприємствам (установам, організаціям) відносяться: субсидії підприємствам (установам та організаціям), поточні видатки одержувачів бюджетних коштів; дотації сільськогосподарським товаровиробникам; субсидії на покриття збитків підприємств, фінансову підтримку підприємств на безповоротній основі, а також інші субсидії; відшкодування відсотків за користування кредитами; державна підтримка громадських організацій; поточні трансферти підприємствам (установам, організаціям), гранти, що надаються на безоплатній та безповоротній основі для реалізації проектів..

У відповідності до наведених вище норм законодавства, що регулює бюджетні відносини, надання субсидій не пов`язане з компенсацією вартості товарів і послуг, в обмін на проведені платежі, тобто не є операцією з оплати товарів/послуг.

Згідно з пунктом 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу вкористування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 14.1.191 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України постачання товарів - будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого повару, а також постачання товарів за рішенням суду.

Згідно з підпункту 14.1.185 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України постачання послуг - будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об`єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об`єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності.

Наведене в Податковому кодексу України визначення "постачання товарів/послуг" відноситься до сфери цивільно-правових відносин, які регулюються нормами цивільного законодавства та виникає з підстав визначених статтею 11 Цивільного кодексу України, зокрема, договорів та інших правочинів; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інших юридичних фактів; безпосередньо з актів цивільного законодавства; з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування; з рішення суду; настання або ненастання певної події.

За приписами пункту 1.1 статті 1 ПК України цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Правила співвідношення податкового законодавства з іншими законодавчими актами встановлені статтею 5 Податкового кодексу України: поняття, правила та положення, установлені цим Кодексом та законами з питань митної справи, застосовуються виключно для регулювання відносин, передбачених статтею 1 цього Кодексу; у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу; інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Термінам постачання товарів та постачання послуг притаманні однакові риси таким цивільним інституціям як договір купівлі-продажу, договір дарування, договір міни, договір про надання послуг та іншим, а саме: передача права на розпоряджання товарами як власник (права власності) та надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності.

Також відповідно до пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів, та в інших випадках, передбачених статтею 189 Податкового кодексу України.

Таким чином, безпосередньо податковим законодавством, в статтях 188 та 189 Податкового кодексу України, визначені правові підстави здійснення операцій з постачання товарів/послуг, які мають договірне або інше цивільно-правове підґрунтя.

Разом з тим, статтею 1 Цивільного кодексу України визначені відносини, що регулюються цивільним законодавством, у тому числі основним його актом - Цивільним кодексом України.

Відповідно до частини першої статті 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини). До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1 Цивільного кодексу України).

Бюджетним кодексом України визначаються правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства.

Статтею 1 Бюджетного кодексу України регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а також визначаються правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу.

В статті 91 Бюджетного кодексу України наведено перелік видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, зокрема, на виконання місцевих програм розвитку житлово-комунального господарства та благоустрою населених пунктів.

Відповідно до пункту 38 статті 1 Бюджетного кодексу України одержувач бюджетних коштів це суб`єкт господарювання, громадська чи інша організація, яка не має статусу бюджетної установи, уповноважена розпорядником бюджетних коштів на здійснення заходів, передбачених бюджетною програмою, та отримує на їх виконання кошти бюджету.

За приписами підпункту 3 пункту 2 статті 22 Бюджетного кодексу України головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників. Якщо згідно із законом місцевою радою не створено виконавчий орган, функції головного розпорядника коштів відповідного місцевого бюджету виконує голова такої місцевої ради.

При цьому, укладання договору на виконання робіт з програм благоустрою з подальшим підписанням акту виконаних робіт/наданих послуг між розпорядником та одержувачем коштів не передбачено.

Таким чином бюджетне законодавство передбачає використання бюджетних коштів виключно на цілі обумовлені планом їх використання.

Цільове фінансування (грошові кошти) надходить підприємству від розпорядника бюджетних коштів на рахунок казначейства, яке спрямовується згідно плану використання, на: заробітну плату та нарахування на заробітну плату; придбання предметів, обладнання та інвентарю; оплату водопостачання та водовідведення; оплату електроенергії; оплату послуг крім комунальних; на інші поточні видатки.

Відносини, які виникають між розпорядником бюджетних коштів та одержувачем є бюджетними, а не цивільно - правовими, відповідно, не можуть визначатися як операції з постачання товарів або послуг, тобто не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість.

Отже, за приписами п. п. 196.1.6 п. 196.1 ст. 196 ПК України, будь-які субсидії, які надаються за кодом бюджетної класифікації 2600, 2610 не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість.

Таким чином, позивач безпідставно дійшов висновку про наявність бази оподаткування ПДВ з операції з виплати відповідних субсидій/трансфертів за рахунок бюджету, оскільки законодавство прямо вказує на відсутність об`єкту оподаткування ПДВ в такому випадку.

Отже, зобов`язання на суму 34 297 756, 41 грн. не підлягало оподаткуванню ПДВ, відтак, дані зобов`язання мают бути відкориговані.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на податкову консультацію, оскільки це є відповідю на звернення іншого суб"єкта та не є беззаперечним доказом правомірності чи протиправності оподаткування платником податку тих чи інших зобов`язань.

Щодо відшкодування збитків, то суд вказує, що дії відповідача щодо включення до оскаржуваної вимоги певних відомостей самі по собі не створюють та не припиняють права чи обов`язків особи, а лише фіксують певні факти.

Відповідна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2019 у справі № 820/339/17, від 11.02.2020 у справі № 804/2282/16.

Відповідно до пункту 1.3 Порядку взаємодії органів державної контрольно-ревізійної служби, органів прокуратури, внутрішніх справ, Служби безпеки України, затвердженого спільним наказом Головного контрольно-ревізійного управління України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Генеральної прокуратури України 19.10.2006 №346/1025/685/53 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1166/13040; далі - Порядок) матеріальна шкода (збитки) втрата активів чи недоотримання належних доходів об`єктом контролю та/або державою, що сталися внаслідок порушення законодавства об`єктом контролю шляхом дій або бездіяльності його посадових (службових) осіб; втрата активів безповоротне зменшення активів через: перерахування (сплату) коштів; відчуження, недостачу, знищення (псування) чи придбання неліквідного (зіпсованого) майна; втрату боржника у зобов`язанні; зменшення частки державної (комунальної) власності у статутному фонді господарського товариства; розмір матеріальної шкоди (збитків) вартість втрачених активів або недоотриманих доходів, яка визначається за даними бухгалтерського обліку і фінансової звітності об`єкта контролю або експертною оцінкою та іншими визначеними законодавством способами.

Вказаний порядок є чинним, застосовується в усіх випадках виявлення порушень законодавства та регламентує, серед іншого, порядок взаємного інформування органів державного фінансового контролю та правоохоронних органів.

Суд вказує, що про відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю та про їх наявність може бути зазначено у вимозі, та це не свідчить, що за цією вимогою вони можуть бути примусово стягнуті шляхом звернення вимоги до виконання. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Тобто, пункти (частини) вимоги, які не вказують на стягнення збитків, можуть бути перевірені судом у справі за відповідним позовом підконтрольної установи з їх оскарження.

Проте, пункти (частини) вимоги, які вказують на стягнення збитків мають перевірятись у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, а не за позовом підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною. Збитки, щодо наявності яких зроблено висновок Держаудитслужбою, стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю. Наявність збитків, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає позов про відшкодування збитків, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.

Подібні висновки щодо застосування наведених норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 820/3534/16 та у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 28.02.2020 у справі № 808/4044/17, від 28.02.2020 у справі № 2040/6542/18, від 18.03.2020 у справі № 826/14169/17, від 18.03.2020 у справі № П/811/140/17, від 31.03.2020 у справі № 817/650/18, від 02.04.2020 у справі № 820/3534/16.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отож, правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над висновками Верховного Суду, тому саме вони підлягають застосуванню.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що у випадку відсутності факту добровільного відшкодування збитків, такі збитки стягуються примусово в судовому порядку з особи, яка їх заподіяла, а питання щодо наявності збитків та їх розміру має перевірятись судом, який розглядає позов про їх стягнення, а не судом за позовом підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.

Отже із урахуванням процитованого суд не надає оцінку наявності збитків та їх розміру в цій справі, адже дані обставини мають перевірятись судом, який розглядатиме позов про їх стягнення, а не судом за позовом підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.

Щодо п. 9 спірної вимоги, суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Частиною п`ятою статті 64 Закону № 280/97-ВР передбачено, що видатки місцевого бюджету здійснюються із загального та спеціального фондів місцевого бюджету відповідно до вимог Бюджетного кодексу України та закону про Державний бюджет України.

Частина перша статті 61 Закону № 280/97-ВР визначає, що органи місцевого самоврядування в селах, селищах, містах, районах у містах (у разі їх створення) самостійно складають та схвалюють прогнози відповідних місцевих бюджетів, розробляють, затверджують і виконують відповідні місцеві бюджети згідно з Бюджетним кодексом України.

Видатки, які здійснюються органами місцевого самоврядування на потреби територіальних громад, їх розмір і цільове спрямування визначаються відповідними рішеннями про місцевий бюджет (частина перша статті 64 цього ж Закону).

Видатки бюджету - кошти, спрямовані на виконання бюджетних програм, передбачених відповідним бюджетом (пункт 13 частини першої статті 2 БК).

Витрати бюджету - видатки бюджету, надання кредитів з бюджету, погашення боргу та розміщення бюджетних коштів на депозитах, придбання цінних паперів (пункт 14 частина перша статті 2 БК).

Одержувач бюджетних коштів - суб`єкт господарювання, громадська чи інша організація, яка не має статусу бюджетної установи, уповноважена розпорядником бюджетних коштів на здійснення заходів, передбачених бюджетною програмою, та отримує на їх виконання кошти бюджету (пункт 38 частини першої статті 2 БК).

Відповідно до Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 30.11.1999 № 291, на рахунку 48 "Цільове фінансування і цільові надходження" ведеться облік та узагальнення інформації про наявність та рух коштів фінансування заходів цільового призначення (в тому числі отримана гуманітарна допомога).

Кошти цільового фінансування і цільових надходжень можуть надходити як субсидії, асигнування з бюджету та позабюджетних фондів, цільові внески фізичних та юридичних осіб тощо.

За кредитом рахунку 48 "Цільове фінансування і цільові надходження" відображаються кошти цільового призначення, для фінансування певних заходів, за дебетом - використані суми за певними напрямками, визнання їх доходом, а також повернення невикористаних сум.

Рахунок 48 "Цільове фінансування і цільові надходження" має такі субрахунки:482 "Кошти з бюджету та державних цільових фондів".

На субрахунку 482 "Кошти з бюджету та державних цільових фондів" ведеться облік коштів, отриманих з бюджету та державних цільових фондів, та їх використання.

Так, згідно рішень Вінницької міської ради у 2021-2024 роках позивач мав статус одержувача бюджетних коштів та отримував бюджетні кошти виключно у вигляді фінансування з міського бюджету за бюджетною програмою за КПКВК 1416030 «Організація благоустрою населених пунктів» по КЕКВ 2610 «Субсидії та поточні трансферти підприємствам, про що чітко зазначено в призначенні платежу у всіх платіжних інструкціях, доказів протилежного матеріали справи не містять

Також підприємство здійснювало витрати на підставі затверджених в установленому порядку Планів використання бюджетних коштів, що підтверджується розподілами бюджетних асигнувань, наданими під час ревізії листом Департаменту від 07.03.2025 №19/00/006/15554 .

В матеріалах справи відсутні докази, якими б підтверджувалося отримання підприємством коштів від Департаменту комунального господарства та благоустрою у вигляді оплати за роботи чи послуги .

За таких обставин, суд погоджується із аргументами відповідача, що у позивача були відсутні підстави для відображення за даними бухгалтерського обліку операцій з отримання бюджетних коштів у вигляді бюджетного фінансування на субрахунку 361, який призначено для обліку господарських операцій, пов`язаних виключно з розрахунками за надані послуги.

З огляду на зазначене, підприємство у 2021-2024 роках всю суму отриманого бюджетного фінансування мало відобразити за даними бухгалтерського обліку шляхом подвійного запису за дебетом субрахунку 482 «Кошти з бюджету та державних цільових фондів» та кредитом субрахунку 718 «Дохід від безоплатно одержаних оборотних активів», без наявності кредиторської заборгованості.

Щодо розбіжностей у сумі порушення, яке відображене в акті ревізії, то, як зазначив відповідач, було допущено технічну помилку, а саме, замість коректної суми 17 575 214,93 грн, вказано суму 17 545 214,93 грн.

При цьому, Управління листом від 30.06.2025 № 262325-14/2009-2025 (додається), повідомило підприємство про допущену технічну помилку та відкоригувало відповідну суму.

Окремо суд також звертає увагу, що кредиторська заборгованість по розрахунках з Департаментом виникла внаслідок отримання позивачем коштів не за фактично виконані ним роботи чи послуги, а на здійснення витрат з придбання запасу протиожеледних матеріалів.

Підприємство здійснювало дільність виключно на підставі затверджених в установленому порядку Планів використання бюджетних коштів, про що щомісяця складало відповідну звітність у порядку, передбаченому Бюджетним кодексом України. Вказаний факт також підтверджено розподілами бюджетних асигнувань, наданими під час ревізії листом Департаменту від 07.03.2025 №19/00/006/15554.

З огляду на викладене вимога в частині оскаржуваних пунктів є правомірною та не підлягає скасуванню.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставними в цілому, тому в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Відповідно до положень статті 139 КАС України не підлягають стягненню з відповідача понесені позивачем судові витрати.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

в задоволенні позову, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: Колективне підприємство "Вінницьке шляхове управління" (вул. Коновальця Євгена, 6, м. Вінниця, ).

Відповідач: Управління Північного офісу Держаудитслужби в Черкаській області (вул. Смілянська 120/1, м. Черкаси, )

Повний текст рішення сформовано 15.12.25 р.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна