Справа № 320/20343/25
Суддя: Сас Є.В.
Дата ухвалення: 2025-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2025 року м. Київ Справа № 320/20343/25

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Сас Є.В., розглянувши у в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовною заявою ОСОБА_1

до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду з вимогами:

1) визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київської області №0043/83 від 01 квітня 2025 року про відкликання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Туркменістану ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

2) визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київської області №7398/83-1 від 01 квітня 2025 року про відкликання посвідки на постійне проживання громадянину Туркменістану ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

3) визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київської області №018091 від 01 квітня 2025 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, громадянина Туркменістану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що оскаржуване рішення не відповідає критеріям, які встановлені частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Зокрема, у висновку Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області за результатами розгляду подання Управління стратегічних розслідувань в місті Києві Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про відкликання дозволу на імміграцію в Україну не надано жодної оцінки доводам, які наведенні у поданні. До того ж у висновку відсутні посилання на будь-які докази, вирок суду, яким позивача засуджено до позбавлення волі.

Також позивач наголошує, що під час розгляду подання Управління стратегічних розслідувань в місті Києві Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України відповідачем не запитувались в ініціатора подання жодних додаткових доказів на підтвердження обставин, які викладені у ньому, не здійснено перевірку обставин, які, в силу положень Кодексу адміністративного судочинства України, мають бути підтверджені належними та допустимими доказами у розумінні статей 72, 73 вказаного Кодексу. Також при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не наведено належних та достатніх доказів на підтвердження наявності обґрунтованої необхідності відкликання позивачу дозволу на імміграцію в України з метою усунення загроз національній безпеці, громадському порядку в Україні та в чому полягає необхідність для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Позивач вказує, що перелік правопорушень у сфері дорожнього руху (перевищення швидкості) які зазначені у висновку, починаючи з 2020 року не стали перешкодою для прийняття 21.02.2024 рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію. При прийнятті цього рішення проводилася перевірка законності залишення на постійне проживання на території України позивача, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу не виявлено.

На думку позивача, відповідач не взяв до уваги, що на території України знаходиться родина позивача, а саме дочка та дружина. Позивач зауважує, що за час проживання на території України його родина набула тут тісних соціальних та економічних зв`язків, відкликання дозволу на імміграцію неодмінно призведе до погіршення усталеного способу життя позивача та розірвання його родинних зв`язків, оскільки одночасно було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження.

Також позивач наголошує, що відповідач не взяв будь-яких пояснень у нього під час розгляду питання про відкликання дозволу на його імміграцію.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.05.2025 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлено строк для надання відзиву.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог заперечив та вказав, що, як вказано у поданні Управління стратегічних розслідувань в місті Києві Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, позивач прибув на територію України з метою організації протиправної діяльності організованої групи осіб, заснованої по етнічному та релігійному принципу. Вказана група спеціалізується на створенні та діяльності шахрайських кол-центрів, які мають на меті ошукувати громадян України, та інших країн, громадяни яких володіють мовами, що входять до тюркської сім`ї мов. Отримані злочинним шляхом кошти, позивач легалізує через мережу перукарень та салонів краси, тим самим дії останнього можуть призвети до порушень конституційних прав громадян України та інших осіб, які тимчасово чи постійно проживають в Україні. Крім того, з моменту прибуття на територію України позивач вчинив чисельні порушенння громадського порядку, передбачені Кодексом України про адміністративні правопорушення, тим самим дії останнього можуть призвести до порушень конституційних права громадян України та інших осіб які тимчасово чи постійно проживають в Україні.

На думку відповідача, інформація, викладена у поданні Управління стратегічних розслідувань в місті Києві Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про відкликання дозволу на імміграцію в Україну позивачу, є підставою для ухвалення відповідачем оскаржуваного рішення.

Окрім того, відповідач наголосив, що законом передбачено, що відповідач, приймаючи рішення про відкликання дозволу на імміграцію іноземця, має запрошувати для надання пояснень іммігранта лише у разі потреби.

Також відповідач вважає, що у разі відкликання дозволу на імміграцію з тих підстав, що дії останнього становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України, пояснення іммігранта не можуть мати значення для прийняття остаточного рішення про відкликання дозволу на імміграцію. Попереднє надання іммігранту такої інформації може нашкодити захисту національних інтересів України, сприяти приховуванню або знищенню фактів протиправної діяльності, тому особа не повинна наперед бути поінформована про те, що відносно неї розглядається питання відкликання дозволу на імміграцію.

Обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин

21.02.2024 Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (далі - ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області) прийнято рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» та документовано посвідкою на постійне проживання № 900090232 від 27.02.2024.

25.03.2025 до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області з Управління стратегічних розслідувань в місті Києві Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України (далі УСР в м. Києві ДСР НП України) надійшло подання № 36229-2025 про відкликання дозволу на імміграцію позивача в Україну.

У зазначеному поданні вказано, що в умовах складного безпекового середовища навколо України та криміногенної ситуації всередині держави, за результатами реалізації отриманої оперативної інформації, встановлено позивача, який прибув на територію України з метою організації протиправної діяльності організованої групи осіб, заснованої по етнічному та релігійному принципу. Вказана група спеціалізується на створенні та діяльності шахрайських кол-центрів, які мають на меті ошукувати громадян України, та інших країн, громадяни яких володіють мовами, що входять до тюркської сім`ї мов. Отримані злочинним шляхом кошти, позивач легалізує через мережу перукарень та салонів краси, тим самим дії останнього можуть призвети до порушень конституційних прав громадян України та інших осіб, які тимчасово чи постійно проживають в Україні. Крім того, з моменту прибуття на територію України вчинив чисельні порушенння громадського порядку передбачені Кодексом України про адміністративні правопорушення, тим самим дії останнього можуть призвести до порушень конституційних права громадян України та інших осіб, які тимчасово чи постійно проживають в Україні.

За час перебування на території України позивач вчинив адміністративні правопорушення, зафіксовані відповідними протоколами та постановами:

- протокол №ЕАМ/2717123 від 21.06.2020 за ч. 3 ст. 122 КУпАП, винесений Управлінням патрульної поліції в місті Києві;

- протокол №ЕАМ/3325437 від 23.10.2020 за ч. 2 ст. 122 КУпАП, винесений Управлінням патрульної поліції в місті Києві;

- протокол №ЕАН/3596725 від 25.12.2020 за ч. 1 ст. 122 КУпАП, винесений Управлінням патрульної поліції в місті Києві;

- протокол №ААБ/118158 від 11.05.2021 за ст. 124 КУпАП, винесений Управлінням патрульної поліції в місті Києві;

- постанова №ААД/364946 від 25.08.2022 за ст. 124 КУпАП, винесена Управлінням патрульної поліції в місті Києві;

- протокол №ЕНА/1991347 від 24.04.2024 за ч. З ст. 122 КУпАП, винесений Управлінням патрульної поліції в місті Києві;

- протокол №ЕНА/2229265 від 24.05.2024 за ч. 1 ст. 122 КУпАП, винесений Управлінням патрульної поліції в місті Києві;

- протокол №ЕНА/2870119 від 19.08.2024 за ч. 2 ст. 126 КУпАП, винесений Управлінням патрульної поліції в місті Києві;

- протокол №ЕНА/3003539 від 08.09.2024 за ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, винесений Управлінням патрульної поліції в місті Києві;

- протокол №ЕНА/3605712 від 04.12.2024 за ч. 1 ст. 122 КУпАП, винесений Управлінням патрульної поліції в місті Києві;

- протокол №ЕНА/3605963 від 05.12.2024 за ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, винесений Управлінням патрульної поліції в місті Києві;

- протокол №ЕНА/3969327 від 30.01.2025 за ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, винесений Управлінням патрульної поліції в місті Києві;

- протокол №ЕНА/4211005 від 06.03.2025 за ч. 3 ст. 122 КУпАП, винесений Управлінням патрульної поліції в місті Києві;

- протокол №ЕНА/4220291 від 07.03.2025 за ч. 3 ст. 122 КУпАП, винесений Управлінням патрульної поліції в місті Києві;

- протокол №ЕПР/277165 від 20.03.2025 за ч. 5 ст. 126 КУпАП, винесений Управлінням патрульної поліції в місті Києві;

- протокол №ЕНА/4316974 від 20.03.2025 за ч. 3 ст. 122 КУпАП, винесений Управлінням патрульної поліції в місті Києві.

20.03.2025 позивач на автомобілі BMW, д.н.з. НОМЕР_1 здійснив наїзд працівника поліції, в результаті чого останній отримав численні тілесні ушкодження. За цим фактом, згідно зі статтею 208 КПК України, затримано позивача.

Також позивач неодноразово порушував режим комендантської години, встановлений під час дії воєнного стану на території України, що підтверджується такими доказами: ЄО № 28763 від 23.05.2024, зареєстроване Шевченківським УП ГУНП в м. Києві; ЄО № 61814 від 11.10.2024, зареєстроване Шевченківським УП ГУНП в м. Києві; ЄО № 75031 від 05.12.2024, зареєстроване Шевченківським УП ГУНП в м. Києві.

01.04.2025 затверджено висновок ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області за результатами розгляду подання про відкликання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Туркменістану ОСОБА_2 . У цьому висновку вказано, що інформація, викладена у поданні УСР в м. Києві ДСР НП України № 36229-2025 від 25.03.2025 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Туркменістану ОСОБА_2 , є підставою для відкликання іноземцю дозволу на імміграцію в Україну на підставі пунктів 2 та 3 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Того ж дня ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийняло рішення №0043/83 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну, рішення №7398/83-1 від про відкликання посвідки на постійне проживання та рішення №018091 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, громадянина Туркменістану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

02.05.2025 до Київського окружного адміністративного суду надійшло повідомлення від Шевченківського УП ГУНП у м. Києві про те, що 21.03.2025 ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 345 Кримінального кодексу України, а саме у нанесенні тілесних ушкоджень працівнику поліції під час виконання ним службових обов`язків.

Оцінка аргументів учасників справи та висновки суду

Ключовим у цій справі є питання відповідності оскаржуваних рішень критеріям, встановленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (частина друга статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суд доходить висновку, що оскаржувані рішення є законними та не підлягають скасуванню з огляду на таке.

1. Повноваження відповідача щодо прийняття оскаржуваних рішень визначені постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про Державну міграційну службу України» від 20.08.2014 № 360 (далі Положення № 360) та Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-III (далі Закон № 2491-III).

Пунктом 1 Положення № 360 встановлено, що Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 6 Закону № 2491-III центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та приймає зазначені рішення.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію відкликається органом, що його надав. У разі відкликання дозволу на імміграцію відкликається також посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну.

Частиною першою статті 13 Закону № 2491-III центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, разом із рішенням про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання одночасно приймає рішення про примусове повернення.

Отже, оскаржувані рішення відповідачем прийняті на підставі та у межах повноважень, що визначені законом.

2. Порядок прийняття відповідачем рішення про відкликання дозволу на імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про відкликання дозволу на імміграцію, визнання недійсними таких рішень, їх оскарження та виконання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі Порядок № 1983).

Абзацом другим пункту 21 Порядку № 1983 встановлено, що питання щодо відкликання або визнання недійсним дозволу мають право порушувати ДМС, територіальні органи ДМС та територіальні підрозділи ДМС, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо було встановлено обставини, за яких дозвіл на імміграцію підлягає відкликанню відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію» або визнанню недійсним відповідно до статті 12-1 Закону України «Про імміграцію».

Абзацом другим пункту 22 Порядку № 1983 передбачено, що у разі коли ініціатором відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення таким органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для відкликання або визнання недійсним дозволу, визначених статтями 12, 12-1 Закону України «Про імміграцію», яке разом з матеріалами, що підтверджують такі підстави (за відсутності визначених законом заборон для їх передачі або розголошення), надсилається до органу ДМС, який надав такий дозвіл.

Суд встановив, що підставою для прийняття відповідачем рішення про відкликання дозволу на імміграцію позивача в Україну стало подання УСР в м. Києві ДСР НП України № 36229-2025 від 25.03.2025.

Суд бере до уваги, що згідно з абзацом першим пункту 22 Порядку № 1983 ДМС, територіальні органи ДМС або територіальні підрозділи ДМС складають обґрунтований висновок із зазначенням підстав для відкликання або визнання недійсним дозволу, визначених статтями 12, 12-1 Закону України «Про імміграцію» для прийняття рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію в разі, коли ініціатором такого відкликання або визнання дозволу недійсним є вони самі.

Водночас відповідач склав такий висновок у ситуації, коли ініціатором відкликання дозволу на імміграцію позивача в Україну був не сам відповідач, а відповідний орган Національної поліції України (УСР в м. Києві ДСР НП України).

Суд доходить висновку, що таке порушення Порядку № 1983 не є достатньою підставою для визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відкликання дозволу на імміграцію позивача в Україну, оскільки відповідач склав власний висновок на підставі подання УСР в м. Києві ДСР НП України і складання цього висновку не вплинуло на зміст прийнятого рішення та не порушило прав позивача.

Отже, суд вважає, що рішення відповідача про відкликання дозволу на імміграцію позивача в Україну можна вважати таким, що прийняте у спосіб, визначений законом, оскільки воно прийнято на підставі подання компетентного органу - УСР в м. Києві ДСР НП України.

3. У постанові від 30.10.2025 у справі № 560/5955/23 Верховний Суд зазначив, що, якщо йдеться про критерій обґрунтованості рішення ДМС, то таке рішення має прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття (вчинення дій).

Для цього законодавець у пункті 23 Порядку № 1983 передбачив, що ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Хоча указана норма Порядку № 1983 не містить імперативних приписів щодо запитування органом ДМС додаткової інформації чи запрошення іммігранта для надання ним пояснень, проте саме органи ДМС, володіючи дискрецією щодо прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинні визначати потребу в отриманні додаткової інформації, документів тощо чи у наданні іммігрантом пояснень, ураховуючи фактичні обставини, як-от наприклад: довготривале проживання особи в Україні, наявність стійких соціальних зв`язків, сім`ї, роботи, тобто встановлення особи іммігранта. Це дасть змогу визначити чи є необхідність у застосуванні до особи обмеження у вигляді скасування дозволу на імміграцію. Більше того, дослідження такої інформації буде свідчити, що при прийнятті відповідного рішення орган ДМС діяв розсудливо, сумлінно та обґрунтовано.

Отже, орган ДМС при прийнятті рішення повинен виходити із конкретних обставин, ураховувати особу іммігранта, його спосіб життя та поведінку, а також оцінити чи є достатньою наявна у нього інформація для прийняття відповідного рішення з огляду на те, які негативні наслідки воно матиме для іммігранта.

У постанові від 17.04.2025 у справі № 420/17661/23 Верховний Суд, аналізуючи положення Порядку № 1983, зазначив, що особа, якої стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності. Тож не запрошення для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається питання скасування дозволу на імміграцію, є позбавленням процесуальних гарантій останнього щодо безпосередньої участі у процедурі прийняття відповідного рішення компетентним органом.

Суд бере до уваги, що відповідач не отримував жодних пояснень у позивача, однак вказав, що у разі відкликання дозволу на імміграцію з тих підстав, що дії останнього становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України, пояснення іммігранта не можуть мати значення для прийняття остаточного рішення про відкликання дозволу на імміграцію. Також попереднє надання іммігранту такої інформації може нашкодити захисту національних інтересів України, сприяти приховуванню або знищенню фактів протиправної діяльності, тому особа не повинна наперед бути поінформована про те, що відносно неї розглядається питання відкликання дозволу на імміграцію.

Суд зауважує, що зазначені вище висновки щодо того, що не запрошення для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається питання скасування дозволу на імміграцію, є позбавленням процесуальних гарантій останнього щодо безпосередньої участі у процедурі прийняття відповідного рішення компетентним органом Верховний Суд зробив у справі щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини першої статті 12 Закону № 2491-III. Зазначене спростовує твердження відповідача про те, що у разі відкликання дозволу на імміграцію з тих підстав, що дії останнього становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, пояснення іммігранта не можуть мати значення для прийняття остаточного рішення про відкликання дозволу на імміграцію.

Проте суд наголошує, що станом на день прийняття відповідачем оскаржуваного рішення про відкликання дозволу на імміграцію позивача в Україну абзац перший пункту 23 Порядку № 1983 був чинним у редакції, зазначеній у вказаних висновках Верховного Суду.

Водночас Постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України у сфері міграції» від 16.05.2025 № 573 абзац перший пункту 23 Порядку № 1983 викладено у такій редакції: «ДМС, територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС у місячний строк з дня надходження подання щодо відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб. На підставі результатів аналізу зазначеної інформації приймається відповідне рішення». Така редакція зазначеної норми набрала чинності 21.05.2025.

У чинній редакції абзацу першого пункту 23 Порядку № 1983, на відміну від попередньої редакції, відсутня згадка про те, що ДМС, територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

Суд враховує такі законодавчі зміни та вважає, що вони свідчать про намір законодавця засвідчити необов`язковість запрошення іммігранта для надання пояснень під час прийняття рішення про відкликання дозволу на його імміграцію в Україну. Таким чином суд доходить висновку, що незапрошення позивача для надання пояснень під час під час прийняття відповідачем рішення про відкликання дозволу на його імміграцію в Україну не є підставою для визнання такого рішення протиправним та його скасування.

4. У постанові від 17.04.2025 у справі № 420/17661/23 Верховний Суд наголосив, що подання спеціально уповноважених органів про скасування особі дозволу на імміграцію не містить ознак управлінського рішення з регулюючим впливом на права чи законні інтереси інших суб`єктів права, у зв`язку з чим не може бути самостійним предметом оскарження в порядку адміністративного судочинства, на відміну від рішення органу ДМС. Тож обґрунтованість такого подання має перевірятися органом ДМС.

Суд бере до уваги, що відповідач не надав доказів запитування додаткової інформації в УСР в м. Києві ДСР НП України щодо необхідності відкликання дозволу на імміграцію позивача в Україну. Відповідач вважає, що інформація, вказана у поданні УСР в м. Києві ДСР НП України № 36229-2025 від 25.03.2025 є достатньою для прийняття оскаржуваного рішення про відкликання дозволу на імміграцію позивача в Україну.

Зі змісту оскаржуваного рішення суд встановив, що дозвіл на імміграцію позивача в Україну відкликаний відповідачем на підставі пунктів 2 та 3 частини першої статті Закону № 2491-III.

Відповідно до пунктів 2 та 3 частини першої статті Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію відкликається органом, що його надав, якщо дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Тож, відповідач вважає, що зазначена у поданні УСР в м. Києві ДСР НП України № 36229-2025 від 25.03.2025 інформація свідчить про те, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, або громадському порядку в Україні; а відкликання дозволу на його імміграцію в Україну є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

У поданні, зокрема, зазначено, що за результатами реалізації отриманої оперативної інформації, встановлено позивача, який прибув на територію України з метою організації протиправної діяльності організованої групи осіб, заснованої по етнічному та релігійному принципу. Вказана група спеціалізується на створенні та діяльності шахрайських кол-центрів, які мають на меті ошукувати громадян України, та інших країн, громадяни яких володіють мовами, що входять до тюркської сім`ї мов. Отримані злочинним шляхом кошти, позивач легалізує через мережу перукарень та салонів краси, тим самим дії останнього можуть призвети до порушень конституційних прав громадян України та інших осіб, які тимчасово чи постійно проживають в Україні. Крім того, з моменту прибуття на територію України вчинив чисельні порушенння громадського порядку передбачені Кодексом України про адміністративні правопорушення, тим самим дії останнього можуть призвести до порушень конституційних права громадян України та інших осіб, які тимчасово чи постійно проживають в Україні.

Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 823/1499/17, вирішуючи спір про скасування особі дозволу на імміграцію згідно пункту 3 частини першої статті 12 Закону № 2491-III дійшов висновку, що підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну за цим пунктом є саме дії іммігранта, що становлять загрозу національній безпеці України чи громадському порядку в Україні. При цьому, Суд підкреслив, що зазначена норма не визначає такої умови для прийняття рішення про скасування відповідного дозволу, як доведення вини іммігранта у кримінальному чи адміністративному провадженні.

Водночас зазначені у поданні УСР в м. Києві ДСР НП України № 36229-2025 від 25.03.2025 відомості підтверджують винні дії позивача у вчиненні адміністративних правопорушень, мають конкретний характер, підтверджені відповідними доказами.

Позивач вказує, що перелік правопорушень у сфері дорожнього руху (перевищення швидкості), які зазначені у висновку, починаючи з 2020 року не стали перешкодою для прийняття 21.02.2024 рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію. При прийнятті цього рішення проводилася перевірка законності залишення на постійне проживання на території України позивача, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу не виявлено.

Суд у цьому контексті бере до уваги, що позивач і після прийняття 21.02.2024 рішення про надання йому дозволу на імміграцію продовжив вчиняти адміністративні правопорушення, на підтвердження чого у відповідному поданні зазначено такі докази:

- протокол №ЕНА/1991347 від 24.04.2024 за ч. 3 ст. 122 КУпАП, винесений Управлінням патрульної поліції в місті Києві;

- протокол №ЕНА/2229265 від 24.05.2024 за ч. 1 ст. 122 КУпАП, винесений Управлінням патрульної поліції в місті Києві;

- протокол №ЕНА/2870119 від 19.08.2024 за ч. 2 ст. 126 КУпАП, винесений Управлінням патрульної поліції в місті Києві;

- протокол №ЕНА/3003539 від 08.09.2024 за ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, винесений Управлінням патрульної поліції в місті Києві;

- протокол №ЕНА/3605712 від 04.12.2024 за ч. 1 ст. 122 КУпАП, винесений Управлінням патрульної поліції в місті Києві;

- протокол №ЕНА/3605963 від 05.12.2024 за ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, винесений Управлінням патрульної поліції в місті Києві;

- протокол №ЕНА/3969327 від 30.01.2025 за ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, винесений Управлінням патрульної поліції в місті Києві;

- протокол №ЕНА/4211005 від 06.03.2025 за ч. 3 ст. 122 КУпАП, винесений Управлінням патрульної поліції в місті Києві;

- протокол №ЕНА/4220291 від 07.03.2025 за ч. 3 ст. 122 КУпАП, винесений Управлінням патрульної поліції в місті Києві;

- протокол №ЕПР/277165 від 20.03.2025 за ч. 5 ст. 126 КУпАП, винесений Управлінням патрульної поліції в місті Києві;

- протокол №ЕНА/4316974 від 20.03.2025 за ч. 3 ст. 122 КУпАП, винесений Управлінням патрульної поліції в місті Києві.

Суд погоджується з твердженням відповідача про те, що зазначені дії становлять загрозу громадському порядку в Україні (відповідно до пункту 2 частини першої статті Закону № 2491-III).

Крім того, суд бере до уваги, що 21.03.2025 позивачу повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 345 Кримінального кодексу України, а саме у нанесенні тілесних ушкоджень працівнику поліції під час виконання ним службових обов`язків. Ця обставина підтверджує, що позивач продовжує вчиняти дії, що становлять загрозу громадському порядку в Україні.

Позивач наголошує, що під час розгляду подання УСР в м. Києві ДСР НП України відповідачем не запитувались в ініціатора подання жодних додаткових доказів на підтвердження обставин, які викладені у ньому.

Суд з цього приводу зазначає, що вказані в поданні відомості щодо вчинення позивачем адміністративних правопорушень були викладені з посиланням на відповідні докази, а відомості про те, що позивач прибув на територію України з метою організації протиправної діяльності організованої групи осіб та отримані злочинним шляхом кошти легалізує через мережу перукарень та салонів краси встановлені, як зазначено в самому поданні, «за результатами реалізації отриманої оперативної інформації».

Абзацом другим пункту 22 Порядку № 1983 передбачено, що подання надсилається до органу ДМС разом з матеріалами, що підтверджують підстави відкликання дозволу на імміграцію іноземця в Україну лише за відсутності визначених законом заборон для їх передачі або розголошення.

Частиною десятою статті 9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» від 18.02.1992 № 2135-XII (далі Закон № 2135-ХІІ) забороняється оприлюднювати або надавати зібрані відомості, а також інформацію щодо проведення або непроведення стосовно певної особи оперативно-розшукової діяльності до прийняття рішення за результатами такої діяльності. Питання оприлюднення або надання такої інформації після прийняття рішення регулюється законом.

Водночас суд звертає увагу, що у постанові від 01.11.2023 у справі № 160/11245/22 Верховний Суд наголосив, що наявність інформації про дії іноземця або особи без громадянства, які загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, є правовою підставою для прийняття рішення про заборону іноземцю в`їзду в Україну на визначений відповідним органом термін. Отже, оперативна інформація органу кримінальної поліції про наміри іноземця щодо порушення громадського порядку, тим самим призвести до порушень конституційних прав громадян України та інших осіб, які тимчасово або постійно проживають в Україні, є достатньою підставою для прийняття рішення про заборону іноземцю на в`їзд в Україну.

Хоч ці висновки Верховного Суду стосуються заборони іноземцю в`їзду на територію України, суд вважає їх релевантними і для справи про відкликання дозволу на імміграцію іноземця в Україну.

На підставі наведеного вище, суд доходить висновку, що надана органом поліції у поданні оперативна інформація разом з відомостями про систематичне вчинення позивачем адміністративних правопорушень є достатньою підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення про відкликання дозволу на імміграцію позивача в Україну.

На підставі наведеного вище суд доходить висновку про те, що оскаржуване рішення про відкликання дозволу на імміграцію позивача в Україну є обґрунтованим.

5. Оцінюючи пропорційність дій відповідача під час прийняття оскаржуваних рішень, суд бере до уваги, що ним було обмежено право позивача на свободу пересування, гарантоване статтею 33 Конституції України.

У постанові від 01.11.2023 у справі № 160/11245/22 Верховний Суд наголосив, що допустимість обмеження свободи пересування визнається міжнародним правом. Зокрема, стаття 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року закріплює правило, за яким здійснення права на свободу пересування і свободу вибору місця проживання не може зазнавати жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Верховний Суд у постанові від 17.02.2025 у справі № 240/2008/24 виснував, що право на обмеження доступу до території держави для осіб, які не є громадянами цієї держави, є суверенним правом держави, тому наявність обґрунтованого припущення щодо можливого заподіяння шкоди інтересам держави, її громадянам та іншим особам, які проживають на її території, є достатнім для формування відповідного висновку з метою подальшого прийняття рішення про заборону в`їзду на територію України.

Окрім того, постанові від 01.11.2023 у справі № 160/11245/22 Верховний Суд зауважив, що Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX (далі Указ № 64/2022) у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який не одноразово був продовжений.

Пунктом 3 Указу № 64/2022 передбачено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Згідно з пунктом 7 Указу № 64/2022 Міністерству закордонних справ України доручено забезпечити інформування в установленому порядку Генерального секретаря ООН та офіційних осіб іноземних держав про введення в Україні воєнного стану, про обмеження прав і свобод людини і громадянина, що є відхиленням від зобов`язань за Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, та про межу цих відхилень і причини прийняття такого рішення.

28 лютого 2022 року постійне представництво України в ООН надіслало Генеральному секретарю ООН нотифікацію, що містила роз`яснення обсягу застосування таких обмежень. У цьому документі представники держави перелічили права людини і громадянина з посиланням на Конституцію України, Міжнародний пакт про громадські та політичні права та Конвенцію про захист прав людини і основоположник свобод, які можуть бути обмежені на період дії воєнного стану, де, серед інших прав, вказане право на вільне пересування. Нотифікацію аналогічного змісту 02.03.2022 направлено Генеральному секретарю Ради Європи.

Тож, обмеження права позивача на свободу пересування, зокрема, імміграцію в Україну, є пропорційним з огляду на встановлену відповідачем необхідність відповідного рішення для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Щодо твердження позивача про те, що відповідач не взяв до уваги, що на території України знаходиться родина позивача і відкликання дозволу на імміграцію неодмінно призведе до погіршення усталеного способу життя позивача та розірвання його родинних зв`язків, суд зазначає наступне.

У постанові від 31.10.2023 у справі № 160/12965/21 Верховний Суд наголосив, що чинним законодавством України не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України, стаття 12 Закону України «Про імміграцію», в якій визначені підстави скасування дозволу на імміграцію, не містить особливостей їх застосування залежно від сімейного стану іммігранта, його сімейних та родинних зв`язків.

Окрім того, у постанові від 26.01.2024 у справі № 522/11225/22 Верховний Суд вказав, що саме по собі проживання особи на території України протягом тривалого часу та факт наявності дружини та дітей, не означає автоматично, що особа абсолютно захищена від примусового повернення до країни походження міркуваннями збереження її приватного життя, внаслідок зобов`язань держави відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тож, з огляду на встановлену відповідачем загрозу дій позивача громадському порядку в Україні, відкликання дозволу на імміграцію останнього в Україну є пропорційним щодо інтересів держави та суспільства.

Отже, ухвалюючи оскаржуване рішення про відкликання дозволу на імміграцію позивача в Україну, відповідач діяв пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Зазначене також свідчить про те, що відповідач, ухвалюючи оскаржуване рішення, використовував повноваження щодо відкликання дозволу на імміграцію позивача в Україну з метою, з якою це повноваження надано, а саме для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

6. Порушення відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення принципів безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, чи своєчасності суд не встановив.

Отже, рішення Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київської області №0043/83 від 01 квітня 2025 року про відкликання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Туркменістану ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідає критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, передбаченим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Таким чином суд доходить висновку, що це рішення є правомірним та не підлягає скасуванню.

Рішення Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київської області №7398/83-1 від 01 квітня 2025 року про відкликання посвідки на постійне проживання громадянину Туркменістану ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та № НОМЕР_2 від 01 квітня 2025 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, громадянина Туркменістану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ухвалені на підставі та у зв`язку з ухваленням рішення №0043/83 від 01 квітня 2025 року про відкликання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Туркменістану ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому відповідно є правомірними та не підлягають скасуванню.

З огляду на наведене, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 242-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позовних вимог - відмовити.

2. Надіслати учасникам справи (їх представникам) копію судового рішення в порядку, передбаченому частиною п`ятою статті 251 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення та набирає законної сили в порядку встановленому статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Сас Є.В.