Справа № 125/1486/25
Суддя: Питель О. В.
Дата ухвалення: 2025-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.09.2025 м. Бар Вінницької області

Барський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Питель О.В.,

секретар судового засідання Войтюк В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу № 125/1486/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

за участі представника позивача Невольчука С.П.,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Барського районного суду Вінницької області з позовом про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення. Свої вимоги мотивувала тим, що 22.07.2025 вона приїхала у гості до свекрухи у с. Примощаниця Жмеринського району Вінницької області із Республіки Польща, де вона на даний час проживає і працює. 04.08.2025 позивач на автомобілі «Renault Kangoo», рухаючись по вул. Героїв Майдану у м. Бар Вінницької області, не помітила дорожнього знаку «Проїзд без зупинки заборонено», чим порушила п. 8.4 ПДР України. Через це, її зупинили працівники поліції та притягнули до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України. Згідно з даними постанови серії ЕНА № 5391700 від 04.08.2025, інспектором Відділення поліції № 1 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області поліції Шевчуком О.В. за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 126 КУпАП, із застосуванням ч. 2 ст. 36 КУпАП, на позивача накладено штраф у сумі 3400 грн. Позивач не погоджується з вказаною постановою у частині притягнення її до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП. Так, на вимогу працівника поліції надати посвідчення водія, позивач пред`явила польське посвідчення водія, яке вона отримала у Республіці Польща. Працівник поліції вказав, що вона не має права керувати автомобілем на території України за даним посвідченням водія. Вважає, що притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП є незаконним, оскільки у неї було у наявності посвідчення водія, одержане нею у Республіці Польща. Отже, у її діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП. Відповідно до вимог Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 № 340 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 № 511), особи, які тимчасово перебувають на території України, мають право на керування транспортними засобами за наявності міжнародного посвідчення водія або посвідчення водія іноземної держави, що відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року (995_041), записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту. Зазначила, що її посвідчення водія відповідає вимогам вказаної міжнародної конвенції. Питання легальності національних водійських посвідчень регулює Віденська конвенція, ухвалена 1968 року. Країни-учасники конвенції визнають національні посвідчення одне одного. Тобто, громадяни цих країн не повинні мати міжнародні права, хоч іноді для оренди автомобіля у водія можуть їх попросити. Загалом 74 країни ратифікували конвенцію, серед них і Україна. Українці без проблем можуть керувати транспортним засобом у країнах ЄС, Великобританії, Вірменії, Ізраїлю, Кенії, Об`єднаних Арабських Іміратах, Чилі та у інших країнах. Важливо, що правило діє й у зворотному напрямку. Тобто, громадяни країн, зазначених у Віденській конвенції, можуть безперешкодно водити автомобіль в Україні. Ніяких додаткових документів чи дозволів не потрібно отримувати. Таким чином, поліцейський при винесенні постанови діяв незаконно та не у спосіб визначений законом та Конституцією України. Ураховуючи викладене вище, просить скасувати постанову серії ЕНА № 5391700 від 04.08.2025.

У судовому засіданні представник позивача Невольчук С.П. позовні вимоги підтримав з підстав, що викладені у позовній заяві. Зазначив, що позивачка, з часу повномасштабного вторгнення рф на територію України, виїхали до Республіки Польща, та приїздить до України вкрай рідко та на короткі проміжки часу. За останній рік вона була в України лише місяць, що підтверджується даними прикордонної служби.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надіслав до суду відзив на позов, згідно з яким позов не визнав та вважає його безпідставним і необґрунтованим. Зазначив, що відповідно до ч. 1 та ч. 9 ст. 15 Закону України «Про дорожній рух»: «Кожний громадянин, який досяг визначеного цим Законом віку, не має медичних протипоказань та пройшов повний курс навчання за відповідними програмами, може в установленому порядку отримати право на керування транспортними засобами відповідної категорії. Право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень визначається Кабінетом Міністрів України». Отже, на території України діють національні та міжнародні посвідчення водія. Згідно з п. 2 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 № 340, особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії (далі - посвідчення водія), крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами. Із наведеного слідує, що громадянин України має право керувати транспортним засобом на території України за умови отримання національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії. Згідно з п. 30 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 № 340, особи, які тимчасово перебувають на території України, мають право на керування транспортними засобами за наявності міжнародного посвідчення водія та посвідчення водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту, або у разі наявності посвідчення водія іноземної держави, що відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту. Відповідно до ст. 33 Конституції України: «Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну». Отже, особа, маючи громадянство України, має законне право у будь-який час повернутися та перебувати на території України без жодних обмежень, а відтак громадянин України не може вважатися особою, яка тимчасово перебуває на території України. Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, повноваження органів державної влади, що беруть участь у визначенні такого статусу та діють в інтересах забезпечення прав і свобод осіб та національної безпеки України, а також встановлює порядок в`їзду в Україну та виїзду з України таких осіб. Відповідно до ч. 16 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»: «Іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України». Таким чином, саме іноземці та особи без громадянства обмежені у строках перебування на території України та вважаються такими, що тимчасово перебувають на її території, а відтак саме на даних осіб розповсюджується дія п. 30 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 № 340. Також, згідно з п. 2.а ст. 41 «Дійсність посвідчень водіїв» р. IV «Водії автомобілів» Конвенції про дорожній рух, договірні Сторони визнають: посвідчення водія, видані однією Договірною Стороною, повинні визнаватись на території іншої Договірної Сторони до моменту, з якого ця територія стає звичайним місцем проживання власника посвідчення. Звичайним місцем проживання особи слід вважати місце, де особа не обмежена у такому праві жодними умовами, у тому числі часовим терміном перебування. Позивач являється громадянином України, що підтверджується доданими до позову паспортом громадянина України та паспортом громадянина України для виїзду за кордон, а відтак останній не обмежений у праві перебування на території України. Посвідчення водія позивач отримав у Республіці Польща, законність перебування де позивач підтвердив картою НОМЕР_1 . Разом з тим, дана карта не являється документом, який підтверджує громадянство, а її термін дії завершується 01.03.2026. Таким чином, термін легального перебування позивача у Республіці Польща являється обмеженим. Отже, у розумінні Конвенції про дорожній рух, звичайним місцем проживання позивача слід вважати територію України. Згідно з п. 6.а ст. 41 «Дійсність посвідчень водіїв» р. IV «Водії автомобілів» Конвенції про дорожній рух, положення цієї статті не зобов`язують Договірні Сторони: a) визнавати дійсними національні посвідчення, видані на території іншої Договірної Сторони особам, які мали на їх території звичайне місце проживання в момент видачі цього посвідчення водія або які перенесли своє звичайне місце проживання на їх територію після видачі цього посвідчення; b) визнавати дійсність національних посвідчень водія, виданих водіям, звичайне місце проживання яких у момент видачі посвідчень знаходилося не на території, де були видані посвідчення, або які перенесли своє місце проживання після видачі посвідчень на іншу територію. Як було зазначено, карта НОМЕР_1 не являється документом, який підтверджує громадянство, а її термін дії завершується 01.03.2026, а відтак термін легального перебування позивача у Республіці Польща являється обмеженим, а отже не являється звичайним місцем проживання в розумінні Конвенції про дорожній рух. Таким чином, як у момент видачі позивачеві посвідчення водія, так і наразі, звичайним місцем проживання позивача являлася територія України, що також підтверджується зазначеним у позові місцем проживання (реєстрації). Як слідує із наявних відеозаписів, позивач не заперечує порушення вимог дорожнього знаку 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено», також водієві було повідомлено, що остання, являючись громадянином України, не має права керувати транспортним засобом на території України, не маючи національного посвідчення водія відповідної категорії. Далі поліцейський розпочав розгляд справи про адміністративне правопорушення, роз`яснив позивачеві його права і обов`язки та виніс оскаржувану постанову. Жодних заперечень, заяв чи клопотань під час розгляду справи не надходило. Копію постанови було вручено позивачеві. У поданому позові позивач визнає факт порушення вимог дорожнього знаку 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено», а також відсутність (не отримання) національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії.

Вирішуючи питання щодо можливості проведення судового засідання за відсутності представника відповідача, суд ураховує таке.

Згідно з ч. 1 ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстав для відкладення судового засідання, що передбачені частинами другою та четвертою статті 205 КАС України, судом не встановлено, тому суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, ураховуючи відзив представника відповідача, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що постановою інспектора Відділення поліції № 1 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області майора поліції Шевчука О.В. серії ЕНА № 5391700 від 04.08.2025 на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення за ч 1 ст. 122, ч. 2 ст. 126 КУпАП, із застосуванням ч. 2 ст. 36 КУпАП, у виді штрафу у розмірі 3400 гривень. Відповідно до змісту постанови, ОСОБА_1 04.08.2025 близько 12:00 по вул. Героїв Майдану у м. Бар керувала транспортним засобом «Renault Kangoo», д.н.з. НОМЕР_2 , без посвідчення водія відповідної категорії, тобто не маючи права керувати транспортним засобом, чим порушила п. 2.1 ПДР України керування ТЗ особою, яка не має права керування ТЗ, а також не виконала вимогу дорожнього знаку 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено, чим порушила п. 8.4 в) ПДР України (ч. 1 ст. 122 КУпАП), правопорушення об`єднано за ч. 2 ст. 36 КУпАП.

Зазначена постанова судом перевірялася на предмет дотримання суб`єктом владних повноважень принципів правомірної адміністративної поведінки, а саме: чи прийнято рішення обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно зі ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Частиною 2 ст. 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до п. 2.1 Правил дорожнього руху України, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

На підтвердження обставин, що викладені у позовній заяві, позивач долучила:

- копію постанови інспектора Відділення поліції № 1 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції Шевчука О.В. серії ЕНА № 5391700 від 04.08.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП;

- копію паспорта громадянина Україна на ім`я ОСОБА_1 № НОМЕР_3 орган, що видав 4620;

- копію паспорта громадянина Україна для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_1 № НОМЕР_4 , орган, що видав 5610;

- копію карти побуту на ім`я Motovylchuk Iryna № НОМЕР_1 ;

- копію посвідчення водія Rzeczpospolita Polska на ім`я Motovylchuk Iryna № НОМЕР_5 ;

- копію витягу Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України від 18.09.2025 з інформацією щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України у період з 01.01.2025 по 01.09.2025 громадянкою України ОСОБА_1 , згідно з даними якого: виїзд - 28.08.2025; в`їзд 22.07.2025.

До відзиву відповідач долучив відеозапис з відеореєстратора, - на якому зафіксована процедура розгляду поліцейським справи про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 122 та ч. 2. ст. 126 КУпАП, відносно ОСОБА_1 та складання постанови. На вказаному відеозаписі зафіксовано як ОСОБА_1 на вимогу поліцейського пред`явила посвідчення водія НОМЕР_6 на ім`я Motovylchuk Iryna № НОМЕР_5 , на що останній вказав, що вона не може за цим посвідченням їздити.

Згідно п.30 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 340 від 08.05.1993, особи, які тимчасово перебувають на території України, мають право на керування транспортними засобами за наявності міжнародного посвідчення водія та посвідчення водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту, або у разі наявності посвідчення водія іноземної держави, що відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту.

Віденська конвенція про дорожній рух від 08.11.1968, яка ратифікована Указом Президії ВР УРСР № 2614-УІІІ від 25.04.1974, визначає, що договірні сторони будуть визнавати будь-яке водійське посвідчення, яке відповідає вимогам додатку № 6 до даної Конвенції та будь-яке водійське посвідчення, яке відповідає вимогам додатку № 7 до даної Конвенції, за умови, що воно надається з відповідним національним водійським посвідченням.

Разом з тим, Польща входить до переліку країн-підписантів Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, яка ратифікована Указом президії ВР УРСР № 2614-УІІІ від 25.04.1974.

Таким чином, зазначений документ є міжнародним водійським посвідченням в розумінні Конвенції про дорожній рух 1968 року.

Суд вважає, що у даному випадку положення Міжнародної конвенції про дорожній рух слід трактувати також і через призму сьогодення воєнного стану в Україні з 24.02.2022.

Беззаперечно, позивачка має право перебувати на території України без жодних обмежень, але і має право обирати місце свого постійного проживання на власний розсуд. На разі позивачка довела, що місцем свого постійного проживання обрала Республіку Польща, та перебуває у процесі оформлення відповідних документів.

Крім того, суд ураховує об`єктивну відсутність у позивачки можливості отримати посвідчення водія в Україні, оскільки вже понад три роки постійно мешкає у Республіці Польща, має там роботу. За цей час до України приїздила з короткими візитами лише кілька разів, щоб відвідати родичів, зокрема, з 01.01.2025 вона вперше приїхала до України у серпні і лише на один місяць (з 22.07.2025 по 28.08.2025), що підтверджується даними Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 18.09.2025.

За таких обставин суд вважає, що неможливо дійти висновку, що використання позивачкою посвідчення водія, отриманого у Республіці Польща, під час тимчасового перебування на території України (відвідування родичів), яке у свою чергу підтверджене даними прикордонної служби, - є винною дією позивача, а тому суд дійшов висновку, що у діях позивачки відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У зв`язку з цим, оскільки позов задоволено повністю, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір у сумі 605,60 грн, який сплачений позивачем за подання позовної заяви до суду та повернути позивачу з Державного бюджету 605,60 грн судового збору, сплаченого відповідно до квитанції № 1.247781671.1 від 05.08.2025, у зв`язку із внесенням судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Керуючись ст. 229, 241-246, 250, 255, 286, 295 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Скасувати постанову інспектора Відділення поліції № 1 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області майора поліції Шевчука О.В. серії ЕНА № 5391700 від 04.08.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 605,60 грн (шістсот п`ять гривень шістдесят копійок).

Повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету 605,60 грн (шістсот п`ять гривень шістдесят копійок) судового збору, сплаченого відповідно до квитанції № 1.247781671.1 від 05.08.2025.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 16.12.2025, у зв`язку з тривалими відключеннями електроенергії.

Суддя