Справа № 500/5484/25
Суддя: Грицюк Роман Петрович
Дата ухвалення: 2025-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/5484/25

16 грудня 2025 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Грицюка Р.П., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського окружного адміністративного суду із позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області, в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу від 22.07.2025 №080853.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем 22.07.2025 прийнято постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №080853. Зі змісту вказаного документу слідує, що ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності та застосовано відносно неї адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000 грн, а саме за порушення абз.3 ч.1 ст.60 Закону України "Про автомобільний транспорт" за відсутність на момент проведення перевірки документів, визначених ст. 48 цього Закону.

Проте позивач вказує, що передала належний їй на праві власності транспортний засіб марки Форд державний номерний знак НОМЕР_1 , для керування ОСОБА_2 , який здійснював перевезення для власних потреб. Зазначає, що відповідачем порушено її право надати пояснення і докази під час розгляду справи 22.07.2025, оскільки не була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.

Ухвалою судді від 29.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

До суду від Державної служби України з безпеки на транспорті 07.10.2025 надійшов відзив, в якому представник просить відмовити в задоволенні позовних вимог та вказує, що 27.05.2025 при проведенні рейдової перевірки перевірено вантажний транспортний засіб марки Форд, державний номерний знак НОМЕР_1 , свідоцтво реєстрації НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 . Відповідно до інформації з свідоцтва реєстрації транспортного засобу власником є ОСОБА_1 . Під час перевірки встановлено, що у водія відсутні протокол перевірки технічного стану транспортного засобу, товарно-транспортна накладна або інший документ на вантаж, індивідуальна контрольна книжка водія або копія графіку змінності водіїв.

Наведене слугувало підставою для винесення оскаржуваної постанови.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

З`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд встановив наступне.

Посадовими особами відділу державного нагляду (контролю) в Івано-Франківській області Державної служби України з безпеки на транспорті на підставі направлення на рейдову перевірку від 23.05.2025 проведено рейдову перевірку на дорозі Н-10 км 142+200 м.

27.05.2025 при проведенні рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевірено транспортний засіб марки марки Форд, державний номерний знак НОМЕР_1 , свідоцтво реєстрації НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , власником якого є ОСОБА_1 .

Під час перевірки встановлено, що у водія відсутні протокол перевірки технічного стану транспортного засобу, товарно-транспортна накладна або інший документ на вантаж, індивідуальна контрольна книжка водія або копія графіку змінності водіїв.

Зважаючи на виявлене порушення, складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №022019 від 27.05.2025.

В акті зафіксовано порушення вимог абз.3 ч.1 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", а саме перевезення вантажів за відсутності на момент перевірки документів, визначених ст. 48 цього Закону. У поясненнях водія про причини порушень зазначено: "Ознайомлений" із проставленням підпису та вказано про отримання копії акта.

Відділом державного нагляду (контролю) у Тернопільській області складено повідомлення від 30.06.2025 №57548/39/24-25, яким інформовано позивачку про дату, час і місце розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт згідно акта №022019 від 27.05.2025 о 10.00 год. 22.07.2025 за адресою м. Тернопіль, вул. Тролейбусна, 12.

Зазначене повідомленні скеровано 01.07.2025 на адресу позивачки в с. Голендра, вул. Зарічна, 38 та повернуто відправнику 18.08.2025 згідно трекінгу поштового відправлення 119, що підтверджується відомостями офіційного сайту Укрпошти.

Під час розгляду акта №022019 від 27.05.2025 та матеріалів справи встановлено, що позивачем допущено порушення ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", відповідальність за яке передбачена абз.3 ч.1 ст.60 Закону України "Про автомобільний транспорт".

За результатами розгляду акта №022019 від 27.05.2025, який відбувся за відсутності позивачки, в.о. начальника відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області винесено постанову №080853 від 22.07.2025 про застосування адміністративно-господарського штрафу до ОСОБА_1 у сумі 17000,00 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суб`єкта владних повноважень, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Згідно з вимогами ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України "Про автомобільний транспорт" від 05 квітня 2001 року № 2344-III (далі - Закон № 2344-III).

Відповідно до частини дванадцятої статті 6 Закону № 2344-III державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

В силу частини сьомої статті 6 Закону № 2344-III центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, серед інших: державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм на автомобільному транспорті; контроль за здійсненням міжнародних перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у пунктах видачі дозволів автомобільним перевізникам України.

Приписами частини чотирнадцятої статті 6 Закону № 2344-III визначено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Згідно з нормами статті 6 Закону № 2344-III рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

У разі проведення позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі) автомобільний перевізник, що буде перевірятися, про час проведення перевірки не інформується.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (далі - Положення).

Відповідно до пункту 1 Положення Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра з відновлення України - Міністра розвитку громад та територій (далі - Міністр) і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Підпунктом 1 пункту 4 Положення передбачено, що основними завданнями Укртрансбезпеки є реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування (далі - автомобільний транспорт), міському електричному, залізничному транспорті.

У відповідності до абзацу першого пункту 8 Положення, Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2021 року №1579-р "Про оптимізацію діяльності територіальних органів Державної служби з безпеки на транспорті" утворені територіальні органи Державної служби з безпеки на транспорті як структурні підрозділи апарату Служби за переліком згідно з додатком, зокрема, відділ державного нагляду (контролю) у Тернопільській області.

Постановою Кабінету Міністрів України №1567 від 08.11.2006 затверджено Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті (далі - Порядок №1567), який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами.

Відповідно до пункту 3 Порядку №1567 органами державного контролю на автомобільному транспорті (далі - органи державного контролю) є Укртрансбезпека, її територіальні органи.

Згідно із пунктом 13 Порядку №1567 у разі виявлення в ході рейдової перевірки транспортного засобу порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою, яка провела перевірку, складається акт проведення рейдової перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом за формою згідно з додатком 2 (далі - акт проведення перевірки).

За наявності в діях автомобільного перевізника ознак адміністративного правопорушення притягнення правопорушника до відповідальності здійснюється в порядку, встановленому Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до п.п. 15, 16 Порядку №1567 копія акта проведення перевірки видається водію транспортного засобу (за винятком відмови від їх отримання), про що посадова особа робить в актах відповідні записи, а у разі відмови водія транспортного засобу від отримання, копія акта проведення перевірки надсилається автомобільному перевізнику або уповноваженій ним особі. Матеріали, складені за результатами рейдової перевірки, формуються у справи про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт (далі - справа про порушення) та розглядаються керівником або заступником керівника територіального органу Укртрансбезпеки в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою автомобільного перевізника або його уповноваженої особи) протягом двох місяців з дня його виявлення.

Пунктом 17 Порядку №1567 передбачено, що справа про порушення розглядається у присутності автомобільного перевізника або уповноваженої ним особи. Про час і місце розгляду справи про порушення автомобільному перевізнику або його уповноваженій особі повідомляється не пізніше ніж за сім календарних днів до дня розгляду особисто під підпис чи шляхом надсилання повідомлення засобами поштового зв`язку (рекомендованим листом з повідомленням про вручення) або на адресу електронної пошти (за наявності) з урахуванням вимог Закону України Про адміністративну процедуру. У разі неявки автомобільного перевізника або його уповноваженої особи справа про порушення розглядається без їх участі.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про адміністративну процедуру» особа має право бути заслуханою адміністративним органом, надавши пояснення та/або заперечення у визначеній законом формі до прийняття адміністративного акта, який може негативно вплинути на право, свободу чи законний інтерес особи. Адміністративний орган зобов`язаний здійснювати інформування та консультування учасників адміністративного провадження з питань, що стосуються адміністративного провадження, а також щодо змісту їхніх прав та обов`язків. Особа має право у передбаченому законом порядку витребовувати та/або надавати документи, а також інші докази, що стосуються обставин адміністративної справи.

Згідно із ст. 28 Закону України «Про адміністративну процедуру» учасники адміністративного провадження мають право:

1) отримувати від адміністративного органу роз`яснення щодо порядку здійснення адміністративного провадження, а також щодо змісту своїх прав та обов`язків у межах адміністративного провадження, визначених законом;

2) брати участь в адміністративному провадженні особисто або через своїх представників;

3) ознайомлюватися з матеріалами справи (крім відомостей, що відповідно до закону віднесені до інформації з обмеженим доступом), робити з них витяги, копії тощо, у тому числі з використанням технічних засобів, під час здійснення та після завершення адміністративного провадження, отримувати інформацію про процедурні дії та процедурні рішення, вчинені (прийняті) під час здійснення адміністративного провадження;

4) бути заслуханими адміністративним органом з питань, що є предметом адміністративного провадження, до прийняття адміністративного акта, який може негативно вплинути на право, свободу чи законний інтерес такого учасника;

5) отримувати та надавати документи, інші докази, що стосуються обставин справи;

6) бути поінформованими про дату, час і місце слухання у справі (в разі його проведення).

Статтею 32 Закону України «Про адміністративну процедуру» врегульовано питання щодо алгоритму повідомлення особи про адміністративне провадження. Так, учасник адміністративного провадження, особа, яка сприяє розгляду справи, залучаються адміністративним органом для надання пояснень і для участі у процедурних діях шляхом вручення (направлення) запрошення.

Запрошення учасника адміністративного провадження, особи, яка сприяє розгляду справи, здійснюється не пізніше ніж за сім календарних днів до дня відповідної процедурної дії. Цей строк може бути зменшено у разі, якщо обставини вимагають прийняття рішення у найменший строк, про що у запрошенні надається обґрунтоване пояснення. Запрошення вручається особисто під підпис, надсилається поштовим відправленням або іншими засобами зв`язку (телефоном, електронною поштою тощо) за наявними у справі контактними даними, про що в матеріалах справи робиться відповідний запис.

У запрошенні зазначаються:

1) найменування та адреса адміністративного органу;

2) назва справи, статус та мета, з якою запрошується учасник адміністративного провадження, особа, яка сприяє розгляду справи;

3) дата, час і місце, куди запрошується учасник адміністративного провадження, особа, яка сприяє розгляду справи;

4) контактний номер телефону та адреса електронної пошти адміністративного органу, прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності) посадової особи адміністративного органу, яка розглядає справу;

5) інші відомості (за потреби).

Відсутність запрошеного належним чином учасника адміністративного провадження, особи, яка сприяє розгляду справи, не перешкоджає вчиненню процедурних дій, якщо це не впливає на належний розгляд справи.

Адміністративний орган повідомляє учасника адміністративного провадження, особу, яка має право брати участь в адміністративному провадженні, про початок здійснення адміністративного провадження, а також у випадках, передбачених цим Законом, - про процедурні рішення і процедурні дії в такому провадженні. Повідомлення надсилається невідкладно з дотриманням вимог, встановлених цією статтею для запрошення.

Учасник адміністративного провадження, особа, яка сприяє розгляду справи, отримують повідомлення особисто, крім випадків, якщо вони сповістили адміністративний орган про відповідне уповноваження свого представника на отримання повідомлень. У такому разі повідомлення має бути адресовано представнику та вважається таким, що надіслано учаснику адміністративного провадження, особі, яка сприяє розгляду справи, особисто. За наявності обґрунтованих причин повідомлення може надсилатися в інший строк (граничний строк), встановлений законом.

Поштове відправлення надсилається поштою (рекомендованим листом з повідомленням про вручення), за бажанням учасника адміністративного провадження, особи, яка сприяє розгляду справи, - кур`єром за додаткову плату, на адресу місця проживання (перебування), місцезнаходження відповідної особи або на іншу адресу, яку особа вказала для офіційного листування з нею.

Якщо час отримання запрошення, надісланого поштою чи електронною поштою, не зафіксовано, воно вважається отриманим особою на п`ятий день з дня відправлення, крім випадків, якщо є інформація, що запрошення не надійшло або надійшло пізніше. Якщо особа заявляє про неотримання запрошення, надісланого поштою чи електронною поштою, або про отримання запрошення пізніше ніж на п`ятий день з дня відправлення, на адміністративний орган покладається обов`язок доказування факту і часу отримання запрошення особою.

У цій справі, доводячи протиправність оскаржуваної постанови позивачка посилається на те, що не була належним чином повідомлена про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Так, Верховний Суд у постанові від 26 жовтня 2023 року у справі №160/17116/22 визначив необхідність дослідження факту проінформованості або непроінформованості суб`єкта господарювання про час і місце розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, та необхідність з`ясовування судами, чи мав позивач можливість захистити належним чином свої права та надати докази на спростування висновків акта перевірки.

Верховний Суд зазначає, що вказані обставини мають суттєве значення для правильного вирішення цього спору і без їх з`ясування неможливо підтвердити чи спростувати правомірність оскаржуваної постанови.

З матеріалів справи встановлено, що акт перевірки №022019 складено 27.05.2025. Проте, повідомлення ОСОБА_1 про дату, час і місце розгляду справи №57548/39/24-25 підготовлено відповідачем лише 30.06.2025 і скеровано рекомендованим поштовим відправленням №119 на адресу позивачки 01.07.2025.

Відділом державного нагляду (контролю) у Тернопільській області складено повідомлення від 30.06.2025 №57548/39/24-25, яким інформовано позивачку про дату, час і місце розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт згідно із актом №022019 від 27.05.2025 о 10.00 год. 22.07.2025 за адресою: м. Тернопіль, вул. Тролейбусна, 12 з викладенням роз`яснень її прав під час розгляду цієї справи.

Зазначене повідомлення скеровано 01.07.2025 на адресу позивачки в с. Голендра, вул. Зарічна, 38. Відстежуючи рух зазначеного поштового відправлення згідно трекінгу №119 на офіційному сайті Укрпошти, установлено, що станом на дату призначеного відповідачем розгляду справи - 22.07.2025 повідомлення не надійшло у відділення за місцем проживання одержувачки, що у будь-якому випадку унеможливило його отримання позивачкою, оскільки у відділення с. Голендра відправлення надійшло лише 06.08.2025.

У постановах Верховного Суду у справах №813/3415/18 від 12.06.2019 та №482/9/17 від 30.01.2020 висловлено правову позицію щодо повідомлення особи про розгляд справи про застосування адміністративного штрафу.

Так, касаційний суд вказав, особі, до якої застосовується адміністративна санкція, повинно бути забезпечено право завчасно знати про час та місце розгляду справи. Це право є гарантією реалізації інших прав - на участь в розгляді справи про адміністративне правопорушення, висловлення заперечень, надання доказів, захист тощо.

Законодавство (ст.ст. 17, 28, 32 Закону України «Про адміністративну процедуру») покладає обов`язок щодо своєчасного повідомлення особи про час та місце розгляду справи на уповноважену посадову особу. Зміст цього обов`язку не вичерпується надсиланням відповідного повідомлення, оскільки саме лише надсилання, без підтвердження можливості його отримання, не свідчить про належну поінформованість особи щодо дати, часу та місця розгляду справи, а отже робить це право недієвим.

Для інформування особи про час та місце розгляду справи можуть використовуватися різні способи: рекомендований лист, телеграма, телефакс, телефонограма, особисте вручення повідомлення особі чи її представникам. Множинність способів повідомлення дозволяє уповноваженій посадовій особі обрати один або декілька способів, які забезпечують поінформованість особи.

Верховний Суд дійшов висновку про те, що обов`язок уповноваженої посадової особи письмово повідомляти особу, що якої застосовується адміністративне стягнення не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду справи про адміністративне правопорушення вважається виконаним, якщо особа, яка притягується до відповідальності, знає (поінформована) про час та місце розгляду справи за п`ять днів до дати розгляду справи.

З`ясовуючи поінформованість особи про час та місце розгляду справи, суд також повинен зважати на поведінку особи, яка притягується до відповідальності. Ухилення від одержання повідомлення або інші недобросовісні дії, які свідчать про намагання уникнути участі в засіданні, не можуть бути підставою для скасування постанови.

У цій справі не йдеться про зловживання правами позивачкою чи недобросовісної її поведінки, адже остання не мала можливості отримати поштове повідомлення про дату, час і місце розгляду її справи, оскільки такий лист на час прийняття спірної постанови (22.07.2025) у поштове відділення за місцем її проживання не надійшов. Факт навмисного неотримання кореспонденції відповідачем не доведено належними та допустимими доказами.

Суд зважає на обставину складення акта перевірки №022019 від 27.05.2025 посадовими особами відділу державного нагляду (контролю) в Івано-Франківській області та відсутність у матеріалах адміністративної справи достовірних доказів обізнаності позивачки, що розгляд її справи у порядку ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» відбуватиметься посадовими особами відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області, що не може свідчити про невиконання позивачкою обов`язку цікавитися станом вирішення своєї справи.

Суд не погоджується з доводами відповідача про належне виконання ним обов`язку інформування позивачки, яке, на думку відповідача, вичерпується виключно скеруванням рекомендованого поштового повідомлення, адже таке твердження суперечить ст. 32 Закону України «Про адміністративну процедуру», відповідно до якої на адміністративний орган покладається обов`язок доказування факту і часу отримання запрошення особою. Відповідач не був позбавлений можливості перевірити дотримання права позивачки бути поінформованою про дату, час і місце розгляду її справи, зважаючи на володіння інформацією про номер поштового відправлення відповідно до загальнодоступних відомостей для відстеження на офіційному сайті поштового оператора, згідно якого на час розгляду справи позивачки поштова кореспонденція відповідача перебувала все ще у місці її відправлення.

Таким чином, враховуючи встановлені у справі обставини та надані на їх підтвердження докази, суд дійшов висновку, що за не належного повідомлення позивачки про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт остання була позбавлена права надати пояснення щодо встановлених порушень та здійснювати захист від втручання органу державного нагляду у права.

Відтак, посадовими особами Укртрансбезпеки не вжито всіх можливих заходів для повідомлення позивача про час та місце розгляду справи про правопорушення, не використано інших засобів зв`язку, за наявності підстав для відкладення розгляду справи не перенесено її розгляд на іншу дату, тобто суб`єктом владних повноважень не виконано належним чином обов`язку для забезпечення реалізації позивачкою її прав.

Суд вважає, що позбавлення заінтересованої особи можливості взяти участь у розгляді скарги, яка стосується її безпосередньо, є істотним порушенням процедури розгляду справи, яке ставить під сумнів безсторонність (неупередженість), повноту перевірки та обґрунтованість рішення (постанови).

Враховуючи обставини справи у їх сукупності та нормативне регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про те, що недотримання відділом державного нагляду (контролю) у Тернопільській області вимог Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567, є достатньою підставою для визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №080853 від 22.07.2025.

Щодо інших доводів сторін суд зазначає таке.

Законодавство про автомобільний транспорт складається із Закону №2344-III, яким установлені засади організації та діяльності автомобільного транспорту, Законів України «Про транспорт», «Про дорожній рух», чинних міжнародних договорів та інших нормативно-правових актів у сфері автомобільних перевезень.

У статті 1 Закону №2344-III (в редакції закону на час виникнення спірних правовідносин) наведено визначення основних термінів, а саме: автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення - це перевезення вантажів вантажними автомобілями; вантажовідправник - фізична особа, фізична особа-підприємець або юридична особа, яка надає перевізнику вантаж для перевезення та вносить відповідні відомості до товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документа на вантаж; товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом.

Відповідно до статті 33 Закону № 2344-III автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах .

Статтею 34 Закону № 2344-III установлені вимоги до автомобільного перевізника. Зокрема, за приписами цієї норми, автомобільний перевізник, крім виконання вимог законодавства, повинен забезпечити контроль технічного і санітарного стану транспортних засобів перед виїздом на маршрут та організувати умови роботи для своїх водіїв, з урахуванням вимог цієї норми закону.

Загальні положення щодо перевезення вантажів визначені Главою 8 Закону №2344-III, зокрема статтею 48 якої установлено перелік документів, на підставі яких виконуються вантажні перевезення.

За умовами частини першої статті 48 Закону №2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством. Вимоги до товарно-транспортної накладної також установлені цією статтею.

Основні права та обов`язки виконавця за договором про перевезення вантажу автомобільним транспортом визначені статтею 52 Закону №2344-III, відповідно до частини другої якої автомобільний перевізник зобов`язаний, зокрема, при укладанні договору про перевезення вантажу автомобільним транспортом передбачати для свого персоналу встановлені законодавством умови праці та відпочинку.

Відповідальність перевізників за порушення законодавства про автомобільний транспорт установлена Розділом V Закону №2344-III. Зокрема, абзацом 3 частини першої статті 60 Закону №2344-III передбачено, що за перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарський штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Системний аналіз вищезазначених правових норм свідчить про те, що відповідальність за порушення вимог законодавства сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів несуть саме перевізники, а не інші особи (власники транспортних засобів, водії тощо). Водночас, запровадивши такий інститут відповідальності законодавець чітко окреслив, що він стосується саме перевізників та визначив ознаки, за якими визначають особу автомобільного перевізника. Це означає, що останній, не обов`язково має бути власником транспортного засобу, оскільки норми законодавства не забороняють використання транспортних засобів, що належать іншим особам, у перевезеннях вантажів на підставі договорів укладених між власником та перевізником або інших правочинів.

Ураховуючи наведене та виходячи із приписів Закону №2344-III, до власника автомобільного транспорту можуть бути застосовані адміністративно-господарські санкції за умови, якщо він відповідає усім характеристикам, визначеним Законом №2344-III для автомобільних перевізників. У разі якщо особа, не відповідає цим вимогам, відсутні підстави для застосування до неї відповідальності у вигляді штрафу, передбаченого Розділом V Закону №2344-III.

Положеннями статті 48 Закону №2344-III визначений перелік документів, які повинні мати автомобільні перевізники та водії для здійснення внутрішніх перевезень, одним із яких є товаро-транспортна накладна, яку законодавець визначив як єдиний документ для призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом. Тому відсутність такого документа під час перевірки уповноваженим органом є підставою для притягнення перевізника до відповідальності установленої абзацом 3 частини першої статті 60 Закону №2344-III. Виключенням з цього правила є лише випадки якщо перевезення здійснюється фізичною особою за рахунок власних коштів та для власних потреб

Разом з тим, вирішальним при розгляді цієї справи є встановлення факту чи є ОСОБА_1 перевізником в розумінні Закону №2344-III та правомірність застосування до неї адміністративно-господарської санкції у вигляді штрафу, як до власника автотранспортного засобу, який, на думку відповідача, надавав послугу з перевезення вантажу.

Водночас, доказування правомірності рішення за приписами частини другої статті 77 КАС України покладено на суб`єкт владних повноважень, який повинен довести фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує правову підставу прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї. За такого правового регулювання, будь-які сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, оскільки обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення нормами КАС України покладено на відповідача.

Надаючи аналіз долученим відповідачем доказам, суд приходить до переконання, що ним не доведено здійснення ОСОБА_1 перевезення вантажу на комерційній основі, так як з наданих Державною службою України з безпеки на транспорті матеріалів, серед яких лише матеріали фотофіксації, посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію, поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, неможливо встановити належність власника транспортного засобу до автомобільного перевізника у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт».

Так, щоб визнати особу автомобільним перевізником, необхідно встановити такі обставини:

- у власності/користуванні особи є транспортний засіб;

- цей транспортний засіб перевозить вантаж або пасажирів;

- процес перевезення вантажу або пасажирів відбувається на оплатній основі або за власний кошт;

- автомобільний перевізник порушив законодавство про автомобільний транспорт.

Підставою для реалізації Укртрансбезпекою своїх повноважень є порушення особою як автомобільним перевізником, у тому числі фізичною особою, яка здійснює перевезення пасажирів/вантажів на договірних умовах чи для власних потреб, вимог законодавства про автомобільний транспорт, наприклад, за перевезення вантажу за відсутності на момент перевірки документів, визначених статтями 39, 48 Закону України "Про автомобільний транспорт".

Також, відсутність чи наявність в особи статусу суб`єкта господарювання на момент вирішення питання про притягнення особи до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт не може бути єдиною визначальною підставою для її віднесення до автомобільних перевізників у разі не доведення, що такою здійснювалися вантажні чи пасажирські перевезення на комерційній основі, а не для власних потреб.

Отож, на основі самих лише реєстраційних документів на транспортний засіб не визначити суб`єкта, який має нести відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Суд відхиляє доводи відповідача про те, що оскільки ОСОБА_1 є власником автомобіля, що перевозив вантаж, тому вона здійснювала перевезення на комерційних умовах, а відтак є автоперевізником у розумінні Закону №2344-III, оскільки ці аргументи не знайшли підтвердження під час розгляду цієї справи.

Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження здійснення позивачкою перевезення з комерційною метою, як і факту перебування водія ОСОБА_2 у правовідносинах (трудових, договірних, тощо) з іншими особами, не надано доказів щодо характеристик перевезеного вантажу і його належності суб`єктам господарювання. Тобто перевірку було проведено без належного з`ясування усіх складових виявленого порушення, що ставить під сумнів законність та обґрунтованість оскарженого рішення.

Таким чином, аналізуючи наведені вище положення законодавства у зіставленні з обставинами цієї справи суд виходить передусім з того, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена абзацом 3 частини першої статті 60 Закону №2344-ІІІ, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників транспортного засобу. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка є сталою та послідовною і неодноразово зазначалась у постановах, зокрема, від 22 лютого 2023 року у справі № 240/22448/20, від 12 жовтня 2023 року у справі №280/3520/22 та від 07 грудня 2023 року у справі № 620/18215/21, від 02 жовтня 2025 року у справі № 460/4580/23.

Інші мотиви та аргументи відповідача зводяться до тлумачення норм законодавства у сфері правовідносин, що виникають між автомобільними перевізниками, власниками транспортних засобів та органами, що забезпечують безпеку перевезень та контроль за діяльністю автомобільного транспорту, з посиланням на необхідність вживати заходи впливу стосовно недобросовісних перевізників, власну оцінку обставин справи та переоцінки доказів, а тому не спростовують висновків судів у цій справі.

Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На думку суду, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 КАС України, не виконано та не доведено правомірність та законність його дій, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, у зв`язку з задоволенням позову, судові витрати позивача на сплату судового збору в розмірі 968,96 грн. підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Державної служби України з безпеки на транспорті №080853 від 22.07.2025 про застосування адміністративно-господарського штрафу щодо ОСОБА_1 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті сплачений згідно квитанції від 12.09.2025 судовий збір на суму 968,96 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 16 грудня 2025 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 );

відповідач:

- Державна служба України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області (місцезнаходження: вул. Тролейбусна, 12, м. Тернопіль, Тернопільська обл., Тернопільський р-н,46027 ).

Головуючий суддя Грицюк Р.П.