Справа № 200/3456/25
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2025-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2025 року справа №200/3456/25

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів Блохіна А.А., Казначеєва Е.Г., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Маріупольської районної державної адміністрації на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 7 липня 2025 року у справі № 200/3456/25 (головуючий І інстанції Голубова Л.Б.) за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Маріупольської районної державної адміністрації про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Маріупольської районної державної адміністрації (далі - відповідач) про:

- визнання протиправною бездіяльності про відмову у виплаті заборгованості за час простою управління по дату звільнення, а саме: з 01.03.2022 року по 28.11.2022 року;

- зобов`язання нарахувати та виплатити суму за час простою управління по дату звільнення, а саме: з 01.03.2022 року по 28.11.2022 року;

- визнання протиправною бездіяльності про відмову у здійсненні розрахунку при звільненні;

- зобов`язання здійснити розрахунок при звільненні.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 7 липня 2025 року позов задоволений:

- визнано протиправними дії управління соціального захисту населення Маріупольської районної державної адміністрації щодо відмови позивачу у виплаті заборгованості за час простою управління по дату звільнення, а саме: з 01.03.2022 року по 28.11.2022 року;

- зобов`язано управління соціального захисту населення Маріупольської районної державної адміністрації нарахувати та виплатити позивачу суму за час простою управління по дату звільнення, а саме: з 01.03.2022 року по 28.11.2022 року;

- визнано протиправними дії управління соціального захисту населення Маріупольської районної державної адміністрації щодо відмови позивачу у здійсненні розрахунку при звільненні;

- зобов`язано управління соціального захисту населення Маріупольської районної державної адміністрації здійснити розрахунок при звільненні позивачу;

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та відмовити у задоволені позову через порушення норм матеріального права.

Апелянт вважає, що через тимчасову окупацію території, втрату доступу до державних інформаційних систем, зокрема щодо обліку працівників та нарахування виплат, Управління не має можливості підтвердити фактично відпрацьований час чи наявність простою з незалежних причин. За відсутності достовірних даних, передбачених трудовим законодавством, здійснення розрахунків є юридично неможливим.

Цей факт підтверджено листом №78/2/13-1857 від 20.05.2025 Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях, відповідно до якого до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за кримінальним провадженням № 0000023 від 24.02.2022 щодо втрати майна, в тому числі вищезазначених документів Управління, додається.

Відповідно до ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, вивчив доводи апеляційної скарги, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Позивачка з 12.08.2016 року працювала на посаді головного спеціаліста УСЗН Нікольської районної державної адміністрації, з 16.03.2021 року, у зв`язку з реорганізацією, переведена на посаду головного спеціаліста УСЗН Маріупольської районної державної адміністрації, що підтверджується її трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 15.02.2008 року та формою ОК-5.

Указом Президента України від 24.04.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і триває в дійсний час.

Розпорядженням голови Маріупольської районної державної адміністрації, начальника районної військової адміністрації від 01.03.2022 року №43 Про оголошення простою оголошено простій в УСЗН Маріупольській районній державній адміністрації відповідно до статті 34 КЗпП України.

На підставі статті 5-2 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про занятість населення позивач 28.11.2023 року подала до Нікольського районного центру зайнятості заяву про звільнення згідно статті 38 КЗпП.

Нікольським районним центром зайнятості 02.12.2022 року прийнято заяву і надано статус безробітної особи.

09.10.2023 року УСЗН Маріупольської районної державної адміністрації частково відновило свою діяльність.

У зв`язку з відсутністю попереднього керівника відповідача С. Аврамова з метою подальшої роботи Управління з 09 жовтня 2023 року розпорядженням голови райдержадміністрації, начальника районної військової адміністрації Про кадри від 05.10.2023 року №53-к прийнято на посаду начальника Управління О. Булат, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (дата та номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 09.10.2023, №002004517).

Наказом нового начальника УСЗН Маріупольської районної державної адміністрації від 02.01.2024 року № 2-к позивача звільнено з займаної посади з 28.11.2022 року на підставі статті 38 КЗпП (за власним бажанням).

За матеріалами справи, за час простою з 01.03.2022 року по 28.11.2022 року, позивачу не виплачено заборгованість, не здійснено розрахунок при звільненні, в тому числі компенсацію за невикористану відпустку, у зв`язку з чим позивач неодноразово зверталася з заявами до відповідача, проте отримувала відмову.

Відповідач посилається на відсутність керівника, фінансування та можливості здійснити розрахунок з позивачем при звільненні.

Апеляційний суд надає правову оцінку спірним правовідносинам та враховує наступне.

Згідно зі ст. 1 Кодексу законів про працю України він регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

За статтею 94 КЗпП України та частиною першою статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР Про оплату праці заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

За статтею 113 КЗпП України час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити роботодавця чи бригадира, майстра або посадових осіб.

За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Отже, оплата праці простою здійснюється з урахуванням статті 113 КЗпП України та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07 березня 2022 року № 221 Деякі питання оплати праці працівників державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, в умовах воєнного стану.

За постановою Кабінету Міністрів України від 07 березня 2022 року № 221 керівник органу, підприємства, установи або організації, до припинення чи скасування воєнного стану в Україні в межах фонду заробітної плати, передбаченого у кошторисі, може самостійно визначати розмір оплати часу простою працівників, але не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові тарифного розряду (посадового окладу).

Тобто, оплата праці за час простою, що виник не з вини працівника, є ключовою державною гарантією у сфері оплати праці, що відображає принцип соціальної відповідальності та захисту економічних інтересів найманих працівників, а також забезпечує збереження доходу працівника навіть за умови вимушеної бездіяльності, перекладаючи тягар економічних ризиків простою на роботодавця або державу, і слугує важливим механізмом забезпечення соціальної справедливості та стабільності трудових відносин.

Матеріалами справи підтверджено, що розпорядженням голови Маріупольської районної державної адміністрації, начальника районної військової адміністрації від 01.03.2022 року №43 Про оголошення простою оголошено простій в УСЗН Маріупольській районній державній адміністрації не з вини позивача.

Суд враховує, що в разі невиконання працівником роботи чи покладених на нього посадових обов`язків на період простою працівник має право на отримання заробітної плати.

На підставі викладеного, апеляційний суд погоджує висновок суду першої про:

- визнання протиправними дій управління соціального захисту населення Маріупольської районної державної адміністрації щодо відмови позивачу у виплаті заборгованості за час простою управління по дату звільнення, а саме: з 01.03.2022 року по 28.11.2022 року;

- зобов`язання управління соціального захисту населення Маріупольської районної державної адміністрації нарахувати та виплатити позивачу суму за час простою управління по дату звільнення, а саме: з 01.03.2022 року по 28.11.2022 року.

Щодо вимог в частині зобов`язання здійснити розрахунок при звільненні апеляційний суд враховує наступне.

Обов`язок роботодавця провести розрахунок з працівником унормований статтею 47 КЗпП України.

Роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Строки розрахунку при звільненні встановлено статтею 116 КЗпП України.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Наказом начальника УСЗН Маріупольської районної державної адміністрації від 02.01.2024 року № 2-к позивача звільнено з займаної посади з 28.11.2022 року на підставі статті 38 КЗпП, проте розрахунок всупереч вказаній нормі права з нею не проведено.

За статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Суд відхиляє доводи відповідача щодо відсутності керівника, фінансування чи можливості здійснити розрахунок з позивачем при звільненні, оскільки такі дії державного органу не можуть слугувати причиною порушення конституційних прав позивача на оплату праці, навіть в умовах воєнного стану.

Крім того, суд вважає безпідставними аргументи відповідача щодо відсутності механізму оплати держслужбовцю часу простою у разі простою з вини роботодавця, оскільки право на таку державну гарантію не може залежати від механізму його реалізації, враховуючи таке.

За ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 24.07.2014 року у справі Будченко проти України (заява № 38677/06) дійшов висновків, що якщо відповідне національне законодавство, як давало особі право на певне майно (майнові права) та згідно з яким мав бути запроваджений відповідний механізм упродовж певного (короткого) строку, але не був запроваджений чи запроваджений після спливу якогось проміжку часу, то в такому разі незапровадження механізму є порушенням (за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції).

В рішенні ЄСПЛ у справі Рисовський проти України (заява № 29979/04, пункт 70) Суд підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він зазначив, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

В рішенні № 37801/97 від 01.07.2003 р. по справі Суомінен проти Фінляндії Європейський суд зазначив, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень, а рішення від 10.02.2010 р. у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ відзначив, що у рішеннях судів та органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

На підставі викладеного, апеляційний суд погоджує висновок суду першої про:

- визнання протиправними дій управління соціального захисту населення Маріупольської районної державної адміністрації щодо відмови позивачу у здійсненні розрахунку при звільненні;

- зобов`язання управління соціального захисту населення Маріупольської районної державної адміністрації здійснити розрахунок при звільненні позивачу.

Отже, спір за суттю вимог судом першої інстанції вирішений правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого відсутні підстави для скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Маріупольської районної державної адміністрації - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 7 липня 2025 року у справі № 200/3456/25 за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Маріупольської районної державної адміністрації про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Повний текст постанови складений 15 грудня 2025 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Геращенко

Судді: А.А. Блохін

Е.Г. Казначеєв