Справа № 380/7057/25
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2025 року м. Львівсправа № 380/7057/25

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 (відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення військової частини НОМЕР_1 від 28 лютого 2025 року № 08/18860/25 щодо незвільнення із військової служби ОСОБА_1 ;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 із військової служби на підставі абзацу дванадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 за призовом під час мобілізації. 05 лютого 2025 року позивач засобами поштового зв`язку надіслав на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) рапорт та всі необхідні документи про звільнення з військової служби відповідно до абзацу дванадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за своєю матір`ю ОСОБА_2 , яка згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісію серії 12ААД № 018982 від 03 грудня 2024 року є особою з інвалідністю ІІ групи та відповідно до медичного висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я від 06 грудня 2024 року № 108, видного КНП «ЦПСМД» Мостиської міської ради, потребує постійного стороннього догляду. Однак спірним рішенням від 28 лютого 2025 року № 08/18860/25-Вн «Про розгляд рапорту щодо звільнення» відповідач відмовив позивачу у звільненні з військової служби із зазначеної ним підстави у зв`язку із недостатністю наданих електронних копій документів для прийняття рішення щодо звільнення позивача з військової служби через вказані ним сімейні обставини. Позивач не погоджується із таким рішенням відповідача, вважає його протиправним, оскільки усі документи, що підтверджують наявність законної підстави для його звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, за відсутності інших осіб, які можуть такий догляд здійснювати, були надані ним у повному обсязі та відповідно до чинного законодавства. Натомість доводи відповідача щодо відсутності підстав для звільнення позивача з військової служби із указаної ним підстави є безпідставними та суперечать вимогам нормативно-правових актів, які регулюють відповідні правовідносини.

З огляду на вказане просить позов задовольнити повністю.

Відповідач, належно повідомлений про відкриття спрощеного позовного провадження у цій справі та про своє право на подання відзиву на позовну заяву, а також доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його заперечення, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 14 квітня 2025 року, у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не подав.

Частиною шостою статті 162 КАС України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на вказане, враховуючи неподання належно повідомленим відповідачем відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк, суд вирішує цю справу за наявними матеріалами.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 14 квітня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін.

Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Сержант ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 за призовом під час мобілізації.

Позивач засобами поштового зв`язку звернувся до військової частини НОМЕР_1 із рапортом від 11 лютого 2025 року (№ 04.4/13880/25-Вн) про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а саме у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за своєю матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, за відсутності інших осіб, які можуть такий догляд здійснювати (підпункт «г» пункту 2 частини четвертої, абзац тринадцятий пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

До цього рапорту позивач додав такі документи (зазначені в описі вкладення до поштового відправлення):

- копії паспорта та РНОКПП ОСОБА_1 (нотаріально засвідчені);

- копію свідоцтва про народження серії V-СГ ОСОБА_1 (нотаріально засвідчена);

- копії паспорта та РНОКПП ОСОБА_2 (нотаріально засвідчені);

- копію свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 (нотаріально засвідчену);

- копію довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААД № 018982 ОСОБА_2 (нотаріально засвідчену);

- копію медичного висновку ЛКК № 108 від 06 грудня 2024 року ОСОБА_2 (нотаріально засвідчену);

- копію медичного висновку № 108 форми № 080-4/о від 06 грудня 2024 року;

- акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати догляд (утримання), виданий ІНФОРМАЦІЯ_2 (оригінал);

- витяг з реєстру територіальної громади № 2024/014967805;

- витяг з реєстру територіальної громади № 2024/015011910;

- акт обстеження матеріально-побутових умов фактичного місця проживання особи № 271 від 16 грудня 2024 року (оригінал);

- довідку про склад сім`ї від 16 грудня 2024 року № 558 (оригінал).

Листом від 28 лютого 2025 року № 08/18860/25-Вн «Про розгляд рапорту щодо звільнення» відповідач повідомив, що керівництву НОМЕР_3 прикордонного загону недостатньо наданих електронних копій документів для прийняття рішення щодо звільнення з військової служби сержанта ОСОБА_1 через сімейні обставини відповідно до частини четвертої та частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з огляду на таке: «(…) проведено аналіз пред`явлених військовослужбовцем електронних копій документів, які були долучені додатком до рапорту про звільнення. За результатами аналізу встановлено, що не в повному обсязі надані форми та бланки, які підтверджують необхідності отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, а саме:

- висновок та показники, які видаються уповноваженим органом за результатами комплексного визначення ступеня індивідуальних потреб особи, яка потребує надання соціальних послуг, які затверджені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 року за № 859 «Деякі питання призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі»;

- акт проведення обстеження сім`ї, який затверджений наказом Міністерства соціальної політики України від 29.01.2021 № 37 «Про затвердження форм документів, необхідних для призначення компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі».

Поряд з тим, не в повному обсязі висвітлена інформація стосовно членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення, які відповідно до закону зобов`язані утримувати та доглядати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто стосовно її членів сім`ї - синів та доньок. Вказана інформація повинна бути надана в будь-якому випадку та підтверджена документами, виданими уповноваженими органами у разі наявності (або відсутності) таких осіб, а за наявності таких осіб, всі наявні особи повинні підтвердити (або спростувати), що самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, як це визначено абзацом 13 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (…)».

Позивач, уважаючи таку відмову відповідача у звільненні з військової служби протиправною, звернувся з цим позовом до суду.

Предметом розгляду в цій справі є оцінка правомірності відмови відповідача щодо звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої, абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За змістом статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 1). Надалі указами Президента України, які Верховна Рада України затверджувала відповідними законами, строк дії воєнного стану в Україні продовжено та такий правовий режим діє й на сьогодні.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженим Законом України від 03 березня 2022 року № 2105-IX, оголошено та проведено загальну мобілізацію в Україні упродовж 90 діб. Надалі строк проведення загальної мобілізації неодноразово продовжувався згідно з указами Президента України, які щоразу затверджувала Верховна Рада України відповідними законами.

За змістом частин першої, другої статті 17 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює та визначає Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частинами першою, другою, третьою статті 1 Закону № 2232 захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає, зокрема: прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби.

Відповідно до частин першої - третьої статті 2 Закону № 2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Згідно з абзацами першим - другим частини першої статті 39 Закону № 2232 призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації, незалежно від місця їх перебування на військовому обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону № 2232).

Підстави звільнення з військової служби визначені статтею 26 Закону № 2232.

За змістом підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232 військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Своєю чергою, абзацом тринадцятим пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232 передбачено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

Отже, однією з підстав для звільнення військовослужбовця (як такого, що висловив своє небажання продовжувати проходження військової служби) з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини є необхідність здійснення постійного догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

Суд зауважує, що для звільнення з військової служби саме за такою сімейною обставиною військовослужбовець має довести такі факти:

- наявність у батьків військовослужбовця чи батьків його (її) дружини (чоловіка) статусу особи з інвалідністю І або ІІ групи;

- необхідність здійснювати постійний догляд за такою особою з інвалідністю І чи ІІ групи;

- відсутність в такої особи з інвалідністю І або ІІ групи інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

Отже, лише за умови підтвердження таких взаємопов`язаних між собою обставин військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої, абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232.

Суд встановив, що позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААД № 018982 ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок загального захворювання.

Відповідно до медичного висновку № 108 засідання ЛКК № 64 від 06 грудня 2024 року, виданого КНП «ЦПМСД» Мостиської міської ради Львівської області 06 грудня 2024 року, ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду.

Щодо висновку лікарсько-консультативної комісії (ЛКК), який може бути поданий у складі пакета документів для підтвердження наявності підстав для звільнення відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232, суд ураховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2025 року у справі № 560/17590/24, в якій Верховний Суд зазначив, що відсутність уніфікованого зразка висновку про потребу в постійному догляді та повноважень лікарсько-консультативної комісії для його прийняття свідчить про наявність прогалини та неузгодженості нормативно-правового регулювання, що спричиняє правову невизначеність у реалізації права особи на звільнення з військової служби за відповідною підставою.

Також у матеріалах справи наявний висновок № 108 про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (форма первинної облікової документації № 080-4/о) від 06 грудня 2024 року, виданий КНП «ЦПМСД» Мостиської міської ради Львівської області на ім`я ОСОБА_2 .

Отже, наявними у матеріалах справи документами, описаними судом вище, які також були долучені позивачем до рапорту про звільнення з військової служби від 11 лютого 2025 року, підтверджується наявність у матері позивача ОСОБА_2 статусу особи з інвалідністю ІІ групи та необхідність здійснення за нею постійного догляду.

Водночас суд відзначає, що жодних зауважень щодо форми та змісту саме цих документів відповідач у своєму листі від 28 лютого 2025 року № 08/18860/25-Вн «Про розгляд рапорту щодо звільнення» не висловив, а лише вказав на неповноту наданих позивачем форм та бланків, які підтверджують необхідність отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, а саме висновку та показників, які видаються уповноваженим органом за результатами комплексного визначення ступеня індивідуальних потреб особи, яка потребує надання соціальних послуг, затверджених відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 року за № 859 та акта проведення обстеження сім`ї, який затверджений наказом Міністерства соціальної політики України від 29 січня 2021 року № 37.

У аспекті таких доводів відповідача суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 року за № 859 затверджено Порядок, який встановлює механізм призначення і виплати компенсації за догляд, що призначається фізичній особі, яка надає соціальні послуги з догляду без провадження підприємницької діяльності на непрофесійній основі, без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг особам із числа членів своєї сім`ї, які спільно з нею проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки та через наявність порушень функцій організму не можуть самостійно пересуватися та/або самообслуговуватися і потребують стороннього догляду (далі Порядок № 859).

А наказом Міністерства соціальної політики України від 29 січня 2021 року № 37 (далі Наказ № 37) відповідно до Порядку № 859 затверджено, зокрема форму акта про проведення обстеження сім`ї.

Отже, вказаними нормативно-правовими актами врегульовано порядок та визначено документи, які подаються для призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі.

Натомість абзац тринадцятий пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232 однією з умов для звільнення з військової служби на його підставі визначає необхідність здійснення постійного догляду за батьком чи матір`ю з інвалідністю І чи ІІ групи, а не факту оформлення соціальної послуги з догляду не непрофесійній основі та отримання відповідної компенсації.

Тому вимога відповідача надати документи, передбачені Порядком № 859 та Наказом № 37, суперечить абзацу тринадцятому пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232, ґрунтується на помилковому тлумаченні як норм вищевказаних Порядку № 859 та Наказу № 37, так і Закону № 2232, а тому є протиправною.

Також у своєму листі від 28 лютого 2025 року № 08/18860/25-Вн «Про розгляд рапорту щодо звільнення» відповідач зазначив, що позивачем не в повному обсязі висвітлена інформація стосовно членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення, які відповідно до закону зобов`язані утримувати та доглядати за матір`ю позивача ОСОБА_2 , тобто стосовно її членів сім`ї синів та доньок.

Оцінюючи вказаний аргумент відповідача, суд зазначає таке.

Матір позивача ОСОБА_2 розлучена, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 22 листопада 2024 року.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області від 16 грудня 2024 року № 558 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб до складу сім`ї/зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_1 входять: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 заявник; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 дружина; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 дочка; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 батько; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 мати.

Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи, складеного виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області від 16 грудня 2024 року за № 558, до зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 входять: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 заявник; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 дружина; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 дочка; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 батько; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 мати.

Відповідно до акту обстеження сімейного стану військовослужбовця ОСОБА_1 , затвердженого начальником ІНФОРМАЦІЯ_9 , обстеження проведено за адресою: АДРЕСА_1 ; установлено: відсутність інших осіб, крім військовослужбовця ОСОБА_1 , який є членом сім`ї першого ступеня спорідненості, що можуть здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 .

Отже, з урахуванням вищевказаних документів, зауваження відповідача щодо неповного висвітлення позивачем інформації стосовно членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення, які відповідно до закону зобов`язані утримувати та доглядати за матір`ю позивача ОСОБА_2 є необґрунтованими та не підтверджені жодними доказами.

Водночас жодних доказів, які б підтверджували наявність у ОСОБА_2 членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення, які можуть здійснювати за нею догляд, відповідачем не надано.

Отже, наявними у матеріалах справи документами, які також були додані до рапорту від 11 лютого 2025 року про звільнення з військової служби, підтверджується необхідність здійснення постійного догляду за хворою матір`ю позивача ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи, а також відсутність у неї інших членів сім`ї першого чи другого ступенів споріднення, які б могли такий догляд здійснювати.

Тож у ситуації з позивачем наявна підстава для його звільнення з військової служби, передбачена підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої, абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232, з огляду на що відмова відповідача у звільненні позивача з військової служби на цій підставі, оформлена листом від 28 лютого 2025 року № 08/18860/25-Вн «Про розгляд рапорту щодо звільнення», є неправомірною.

Водночас суд зазначає, що позивач помилково зазначає як підставу для звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю з інвалідністю другої групи абзац дванадцятий пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232, оскільки така підстава для звільнення насправді передбачена абзацом тринадцятим пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232. Утім така помилка позивача на зміст спірних правовідносин не вплинула.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби суд зазначає таке.

Відповідно до частини сьомої статті 26 Закону № 2232 звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Порядок проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період визначені Положенням, затвердженим Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009 (далі Положення).

Відповідно до абзацу першого пункту 288 Положення у разі прийняття рішення про звільнення військовослужбовець подає по команді рапорт та в разі необхідності документи, які підтверджують підстави звільнення.

За змістом пункту 292 Положення наказ про звільнення військовослужбовця з військової служби видається відповідною посадовою особою. Перебування військовослужбовця у відпустці чи його тимчасова непрацездатність не є підставою для затримки видання такого наказу.

Після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання для взяття на військовий облік.

З системного аналізу наведених правових норм слідує, що за наслідками розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на його звільнення з військової служби, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надати обґрунтовану відмову.

Водночас суд вказує, що прийняття рішення за наслідками розгляду рапорту позивача належить до виключної компетенції відповідача.

Отже, зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби виходять за межі повноважень адміністративного суду під час вирішення цього публічно-правового спору.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 245 КАС України суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Водночас під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем вказаного обов`язку не виконано.

За змістом частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи поведінку відповідача, яка зумовила звернення позивача до суду з цим позовом, ураховуючи встановлені судом фактичні обставини справи та надані суду повноваження під час вирішення справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, тому першу позовну вимогу належить задовольнити у спосіб визнання протиправною відмови відповідача, оформленої листом від 28 лютого 2025 року № 08/18860/25-Вн «Про розгляд рапорту щодо звільнення», у звільненні позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої, абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а другу позовну вимогу, яка є похідною, у спосіб зобов`язання відповідача повторно розглянути рапорт позивача від 11 лютого 2025 року (№ 04.4/13880/25-Вн) про звільнення з військової служби з урахуванням того, що такий має право на звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої, абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та прийняти рішення відповідно до вказаного Закону, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

За змістом частин першої, третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», за подання цього позову до суду судовий збір не сплачував, а тому його розподіл на підставі статті 139 КАС України не здійснюється.

Докази понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, у матеріалах справи відсутні, тому їх розподіл також не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 , оформлену листом від 28 лютого 2025 року № 08/18860/25-Вн «Про розгляд рапорту щодо звільнення», у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої, абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 11 лютого 2025 року (№ 04.4/13880/25-Вн) про звільнення з військової служби з урахуванням того, що ОСОБА_1 має право на звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої, абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та прийняти рішення відповідно до вказаного Закону з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

В решті позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 15 грудня 2025 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна