Справа № 520/25813/25
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 р.Справа № 520/25813/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 29.09.2025, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022,по справі № 520/25813/25

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 )

про визнання протиправними та скасування висновку, пунктів наказів, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати висновок НОМЕР_3 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_1 ) службового розслідування за фактом можливого неправомірного нарахування деяким військовослужбовцям прикордонної комендатури швидкого реагування НОМЕР_3 прикордонного загону № 04.3.2/1310/25-Вн від 11.08.2025, прийнятого щодо військовослужбовця ОСОБА_1 .

- визнати протиправним та скасувати пункти 5, 6, 7 наказу НОМЕР_3 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_1 ) № 4332-АГ від 20.08.2025 «Про підсумки службового розслідування» у частині щодо військовослужбовця ОСОБА_1 :

"5. За порушення статей 11, 16, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, положень посадової інструкції в частині неухильного виконання вимог законодавства, наказів і розпоряджень, здійснення контролю за підлеглим особовим складом, статті 23 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», статті 1.2.3 Бойового статуту механізованих і танкових військ Збройних Сил України, затвердженого наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 30.12.2016 № 605, старшого лейтенанта ОСОБА_2 притягнути до відповідальності правами начальника прикордонного загону та оголосити дисциплінарне стягнення «догана».

6. За порушення п.1 ст. 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» притягнути до матеріальної відповідальності старшого лейтенанта ОСОБА_2 по факту нанесення шкоди державі на загальну суму 6 012 777,70 (шість мільйонів дванадцять тисяч сімсот сімдесят сім) гривень 70 копійок, внаслідок надмірного нарахування та виплати додаткової винагороди.

7. Щодо внесення до книги обліку нестач та відображення суми в книзі обліку грошових стягнень та нарахувань за ОСОБА_1 та щомісячного утримання з нього коштів в розмірі 20% місячного грошового забезпечення та додаткової винагороди до повного погашення збитку".

- зобов`язати НОМЕР_3 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити недоплачене (стягнуте) грошове забезпечення та додаткову винагороду за вересень 2025 року ОСОБА_1 у розмірі 29 040,88 грн відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, постанові Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022.

26.09.2025 представником позивача адвокатом Комовим О.Г. через систему «Електронний суд» було подано заяву про вжиття заходів щодо забезпечення позову, в якій останній просить суд:

- зупинити дію пунктів 6,7 наказу НОМЕР_3 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) № 4332-АГ від 20.08.2025 «Про підсумки службового розслідування», а саме шляхом заборони Військовій частині НОМЕР_1 вчиняти дії зі стягнення коштів в розмірі 20% місячного грошового забезпечення та додаткової винагороди до повного погашення збитку, що складає на загальну суму 6 012 777,70 грн відносно ОСОБА_1 , до набрання законної сили рішенням суду у адміністративній справі № 520/25341/25 в Харківському окружному адміністративному суді.

Заява мотивована тим, що на виконання оскаржуваного позивачем в судовому порядку п. 7 наказу Військової частини НОМЕР_1 № 4332-АГ від 20.08.2025 «Про підсумки службового розслідування», яким встановлено стягувати з грошового забезпечення ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 20% місячного грошового забезпечення та додаткової винагороди до повного погашення збитку, що складає на загальну суму 6 012 777,70 грн, відповідачем здійснюється відрахування із грошового забезпечення позивача у розмірі, що перевищу визначені 20 %.

Також вказує, що у зв`язку з тим, що з 31 01.08.2025 по 31.08.2025 позивач приймав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій, а саме по лінії бойового зіткнення з противником, на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань першого ешелону оборони, має право на отримання виплати додаткової винагороди в розмірі 100 тисяч гривень пропорційно дням перебування в місцях виконання спеціальних завдань під час дії воєнного стану, що, відповідно є підставою для видання відповідного наказу, чого відповідачем зроблено не було. Наведене, на переконання ОСОБА_1 порушує його майнові права, а невжиття заходів забезпечення позову унеможливить ефективний захист та поновлення його порушених прав з огляду на те, що позивач оскаржує наказ про підсумки службового розслідування до суду та прохає його визнати протиправним та скасувати судом.

Виконання майбутнього рішення буде неможливим або утрудненим через не зупинення стягнення за відповідним наказом. Наполягає, що стягнення з позивача коштів до часу вирішення судом спору становитиме втручання у мирне володіння ним власними коштами.

Стверджує, що в силу положень частини 1 статті 10 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі", оскаржені накази в частині притягнення позивача до матеріальної відповідальності є самостійними, законодавчо визначеними підставами для проведення стягнення спірної суми завданих збитків з щомісячного грошового забезпечення позивача.

При цьому зауважує, що такі накази в частині притягнення до матеріальної відповідальності є предметом оскарження у цій справі, тоді як подання позову не зупиняють їх дію та не є перешкодою для подальшого виконання.

Невжиття заходів забезпечення позову, за твердженням позивача, може істотно ускладнити ефективний захист та/або поновлення порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, у випадку задоволення позову та може призвести до того, що намір позивача захистити свої права та інтереси в суді залишиться нереалізованим у випадку утримання з грошового забезпечення позивача усієї суми або її частини, а також може зумовити виникнення інших спорів між сторонами і для відновлення прав позивача необхідно буде докласти значних зусиль шляхом ініціювання нових судових процесів.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2025 року заяву представника позивача про забезпечення адміністративного позову ОСОБА_1 задоволено.

Зупинено дію пунктів 6,7 наказу НОМЕР_3 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_1 ) № 4332-АГ від 20.08.2025 «Про підсумки службового розслідування».

Заборонено Військовій частині НОМЕР_1 вчиняти дії зі стягнення коштів в розмірі 20% місячного грошового забезпечення та додаткової винагороди до повного погашення збитку, що складає на загальну суму 6 012 777,70 грн, відносно ОСОБА_1 до набрання законної сили рішенням суду у адміністративній справі № 520/25813/25 в Харківському окружному адміністративному суді.

Відповідач не погодився з ухвалою суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на її ухвалення з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 29.09.2025 про забезпечення позову по справі №520/25813/25 та відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначає, що в оскаржуваній ухвалі судом першої інстанції не наведено жодних конкретних обставин та мотивів, виходячи з яких судом було прийнято рішення про доцільність заходів забезпечення позову. Зауважує, що судом лише процитована думка позивача яка вказує, що не вжиття таких заходів може привести до неможливості ефективного захисту його прав або до неможливості виконання судового рішення. При цьому, судом не зазначено в чому саме полягає таке ускладнення та неможливість виконання рішення у разі невжиття заходів забезпечення позову.

Зазначає, що порядок виконання рішення суду у разі скасування оскаржуваного наказу та відновлення права позивача прямо вказаний в ч. 3 ст. 14 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», згідно з якою у разі скасування наказу про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності стягнені з особи кошти та/або добровільно передане нею рівноцінне майно чи внесені кошти повертаються цій особі, про що видається відповідний наказ.

Апелянт стверджує, що вказаним Законом прямо передбачено порядок дій які необхідно було б вчинити відповідачу у разі скасування оскаржуваного наказу і жодних обставин які б ускладнювали виконання рішення в такому випадку не має. Вказує, що судом не враховано наведених обставин, як і не вказано в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, та не надано оцінку складності вчинення цих дій.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін та третьої особи, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив наявності підстав для забезпечення позову, передбачених п.1 ч.2 ст.150 КАС України, оскільки позивачем доведено, що без вжиття заходів забезпечення позову продовження дії оспорюваного наказу відповідача може спричинити негативні наслідки втручання у мирне володіння позивачем власними коштами, а тому у випадку прийняття судом позитивного для позивача рішення його виконання буде істотно ускладнено.

Судом зазначено, що вжиття заходів забезпечення позову у запропонований заявником спосіб, не суперечить меті застосування правового інституту забезпечення позову та забезпечить ефективність судового захисту, у разі задоволення цього позову. Водночас такий захід забезпечення позову відповідає положенням КАС України та не відноситься до переліку заборон щодо забезпечення позову, передбачених цим Кодексом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю (частина друга статті 150 КАС України).

Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Згідно із Рекомендацією № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Подібні висновки містяться, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі №826/16911/18, від 25 квітня 2019 року у справі №826/10936/18, від 26 червня 2019 року у справі №826/13396/18, від 30 вересня 2019 року у справах №420/5553/18, №640/868/19, №1840/3517/18, від 29 січня 2020 року у справі №640/9167/19, від 20 травня 2021 року у справі №640/29749/20 та від 11 січня 2022 року у справі №640/18852/21.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, представник позивача обґрунтував необхідність застосування визначених ним заходів тим, що всупереч п. 7 наказу Військової частини НОМЕР_1 № 4332-АГ від 20.08.2025 «Про підсумки службового розслідування» (який, поміж іншого, оскаржується позивачем в судовому порядку) відповідач здійснює відрахування з його грошового забезпечення у розмірі, що перевищу визначені вказаним пунктом 20 %, що, за твердженням ОСОБА_1 , порушує його майнові права. Вказує, що виконання майбутнього рішення буде неможливим або утрудненим через не зупинення стягнення за відповідним наказом. Наполягає, що стягнення з позивача коштів до часу вирішення судом спору становитиме втручання у мирне володіння ним власними коштами.

Оцінивши наведені позивачем обставини, колегія суддів приходить до висновку, що такі не можуть бути підставами для вжиття заходів забезпечення позову, передбачених статтею 150 КАС України, оскільки, по-перше, позивачем жодним чином не доведено реальної загрози невиконання або істотного ускладнення виконання майбутнього судового рішення. Сам факт здійснення відрахувань із грошового забезпечення відповідно до наказу, який оскаржується, не свідчить про неможливість подальшого відновлення порушених прав у разі задоволення позову.

При цьому, слід зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» у разі скасування наказу про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності стягнені з особи кошти та/або добровільно передане нею рівноцінне майно чи внесені кошти повертаються цій особі, про що видається відповідний наказ.

Тобто, у випадку визнання наказу протиправним та його скасування, утримані суми будуть повернуті позивачу у встановленому законом порядку, що виключає незворотність наслідків.

По-друге, посилання позивача на втручання у мирне володіння майном не створює підстав для забезпечення позову, оскільки самі по собі майнові втрати, які потенційно можуть бути відшкодовані, не формують тієї шкоди, яка відповідно до ч. 2 ст. 150 КАС України має бути оцінена як такою, що унеможливлює чи істотно ускладнює захист прав.

Колегія суддів зауважує, що тимчасові фінансові втрати, які можуть бути компенсовані, не можуть бути підставами для застосування забезпечення позову.

По-третє, позивач не довів наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам, яка б мала незворотний характер. Заявлені ним доводи зводяться лише до незгоди зі змістом наказу та порядком утримання коштів, тобто стосуються обставин, які підлягають вирішенню при розгляді справи по суті, а не у межах забезпечення позову.

З урахуванням викладеного, зважаючи на те, що вимоги заяви не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, колегія суддів не знаходить достатніх підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або для ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача потрібно буде докласти значних зусиль.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, забезпечуючи позов шляхом зупинення дії пунктів 6,7 наказу НОМЕР_3 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України № 4332-АГ від 20.08.2025 «Про підсумки службового розслідування» та заборони ВЧ НОМЕР_1 вчиняти дії зі стягнення коштів в розмірі 20% місячного грошового забезпечення та додаткової винагороди до повного погашення збитку, що складає на загальну суму 6 012 777,70 грн до набрання законної сили рішенням суду у адміністративній справі № 520/25813/25 в Харківському окружному адміністративному суді, без належного обґрунтування встановив наявність підстав, визначених статтею 150 КАС України, хоча, як встановлено судом апеляційної інстанції вище, позивач не довів реальної загрози невиконання чи істотного ускладнення виконання майбутнього судового рішення, а зазначені ним обставини стосуються лише тимчасових майнових втрат, які можуть бути компенсовані у разі задоволення позову та не створюють ризику незворотної шкоди.

В обсязі встановлених в цій справі фактичних обставин та з урахуванням положень частини 2 статті 150 та частини 2 статті 151 КАС, колегія суддів визнає висновок судів першої інстанції про забезпечення позову помилковим.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідком розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2025 року по справі № 520/25813/25 скасувати.

Ухвалити постанову, якою у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін
Повний текст постанови складено 15.12.2025 року