Справа № 160/32356/25
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2025-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в особі представника Горлова Артема Миколайовича до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
11.11.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла сформована 11.11.2025 року через систему Електронний суд позовна заява ОСОБА_1 в особі представника Горлова Артема Миколайовича до військової частини НОМЕР_1 , в якій представник позивача просить суд:
- визнати дії військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) щодо не застосування норми абзацу 3, 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078 в частині вирішення питання про наявність підстав для виплати ОСОБА_1 індексації його грошового забезпечення у місяці підвищення доходу (березень 2018 року) та не встановлення чи перевищує розмір підвищення грошового доходу ОСОБА_1 суму індексації, що склалася у місяці підвищення такого доходу за посадою, яку займав ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) з 07.10.2021 року неправомірними;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) індексацію грошового забезпечення із урахуванням норми абзацу 3, 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078 за період з 01.02.2023 року по 20.06.2025 року у розмірі 127 943,63 грн.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.11.2025 року, зазначена вище справа була розподілена та 12.11.2025 року передана судді Пруднику С.В.
28.11.2025 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду у задоволенні клопотання представника військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 про зупинення провадження відмовлено.
03.12.2025 року від представника позивача Горлова А.М. до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено про те, що відповідач не подав будь-якого доказу на спростування зазначених в позовній заяві обставин. Отже висновки, зазначені у відзиві на позовну заяву є необґрунтованими. Також, представник позивача стверджує, що в ЄДР наразі та на момент подачі відзиву відповідачем відсутні відомості про те, що уповноваженою особою, яка може діяти від імені Відповідача є ОСОБА_2 , який підписав власним ЄЦП на направив відзив до суду. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.07.2020 у справі № 9901/39/20 зазначила, що питання самопредставництва не закріплені в нормах Конституції України, але ці питання регламентовані положеннями відповідних кодексів, зокрема, частинами третьою та четвертою статті 55 КАС України. Також Велика Палата Верховного Суду в цій справі звернула увагу на те, що з урахуванням положень статті 55 КАС України для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, статуті, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження. Окрім цього, колегія суддів об`єднаної палати уважає за необхідне звернути увагу на позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену в ухвалі від 08.06.2022 у справі № 303/4297/20 (провадження № 14-105цс21), у якій Велика Палата Верховного Суду аналізувала положення Цивільного процесуального кодексу України, які є аналогічними статтям 55, 59 КАС України, а також відповідним статтям, та вказала, що «з 29 грудня 2019 року самопредставництво юридичної особи, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування (в адміністративному судочинстві - також суб`єкта владних повноважень, який не є юридичною особою) у цивільному, господарському й адміністративному судочинствах можуть здійснювати будь-які фізичні особи, уповноважені на це саме відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту). У разі, якщо такого договору (контракту) у письмовій формі немає чи у ньому зафіксований неповний перелік трудових (посадових) обов`язків працівника (наприклад, є посилання на посадову інструкцію), то поряд із підтвердженням наявності трудових відносин, такий працівник подає відповідний документ юридичної особи (зокрема, посадову інструкцію), у якому визначений його обов`язок представляти інтереси цієї особи в суді (діяти за правилами її самопредставництва), а за наявності також обмеження відповідних повноважень. Отже, обсяг матеріалів справи в частині, що стосується повноважень представника Апельованого (довіреність сформована в «Електронному суді» та витяг з ЄДР) свідчать про недостатність доказів на підтвердження повноважень Сікілінди Олександра Івановича представляти інтереси відповідача в адміністративному судочинстві, підписувати процесуальні документи, зокрема відзив на позовну заяву в порядку самопредставництва, так як підписантом не додано документів, які б підтверджували обов`язки працівника (військовослужбовця) згідно закону, статуту, контракту (договору) здійснювати такі дії, зокрема не додано: наказів про призначення підписанта на посаду, обсяг обов`язків яких передбачає здійснення представництва, та/або посадової інструкції (функційних обов`язків за посадою), якою передбачено аналогічне. Окрім того, представником відповідача» додано до відзиву на підтвердження своїх повноважень документи наступного змісту: витяг з наказу НГШ України від 03.12.2018 року № 639, яким ОСОБА_3 призначено командиром військової частини НОМЕР_1 ; довіреність від Величко Івана Михайловича на Сікілінду Олександра Івановича. Згідно даних Державного Реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (дата формування довідки 02.12.2025) запис про реєстрацію юридичної особи військова частина НОМЕР_1 ЄДРПОУ: НОМЕР_2 скасовано. Керівником військової частини НОМЕР_1 зазначено: ОСОБА_4 ; Уповноваженою особою зазначено: Пістракевич Михайло Михайлович. За сукупністю наявних у справі доказів в частині підтвердження повноважень представника відповідача, представник позивача вважає вважаю, що суд повинен провести розгляд справи за наявністю тих матеріалів, які були подані виключно позивачем, без урахування аргументів та доказів поданих з боку відповідача. Зокрема довідка розрахунок, яка подана «представником відповідача» скріплено печаткою юридичної особи за підписом командира частини НОМЕР_1 Івана Величка, що не відповідає дійсності. Щодо зловживання правами представником відповідача, представник позивача зазначив, що представником відповідача окрім не підтвердження належним чином своїх повноважень на виконання ухвали суду було подано доказ за підписом нібито командира частини, натомість відносно особи зазначеної підписантом (наявний підпис, скріплено печаткою) відсутні дані, навпроти керівником (командиром) військової частини зазначена інша особа. Представник позивача вважає, що у ході судового розгляду у даній справі встановлено обставини, які можуть свідчити про вчинення посадовими особами Відповідача правопорушення, а саме: підробка документів (довідка від 21.11.2025 № 823/489/47/3992нс). Про наявність таких ознак також свідчить, те що довідка не виготовлена на фірмовому бланку (відсутні реквізити юридичної особи) натомість така «довідка» підписана нібито керівником та скріплена гербовою печаткою. Окремо представник позивача звернув увагу суду, що Сікіліндою О.І. при заповненні електронного бланку процесуального документа зазначено повну адресу військової частини, що відповідно до вимог пункту 1.4.3. Зводу відомостей, що становлять державну таємницю є інформацією з грифом «Т» - таємно.
Відтак, представник позивача просить суд вважати відповідь на відзив такою, що не подано відповідачем та вирішувати справу за наявними матеріалами доданими до позовної заяви без урахування аргументів, фактів та доказів, які містяться у відзиві на позовну заяву та у зв`язку із зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків відносно дій з боку ОСОБА_2 постановити окрему ухвалу, яку з метою запобігання подібних правопорушень та прийняття рішення щодо притягнення до відповідальності ОСОБА_2 направити на адресу Військової частини НОМЕР_1 ЄДРПОУ: НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 .
05.12.2025 року від представника військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 до суду надійшло заперечення щодо відповіді на відзив, в якому зазначено про безпідставність та необґрунтованість доводів, які висловлені позивачем у такій відповіді. Представник відповідача також зазначив, що відзив на позовну заяву подано особою на підставі електронної довіреності військової частини НОМЕР_1 , яку зареєстровано у системі «Електронний суд», що передбачає «Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи» (затверджене рішенням ВРП від 17.08.2021 № 1845/0/15-21). Вказане Положення не містить в собі вимоги надання інших документів для реєстрації особи як представника військової частини. На підтвердження повноважень особи є витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.12.2024 року №531 агд «»Про організацію самопредставництва інтересів військової частини, її посадових осіб у судах та інших державних органах у 2025 році». Представник позивача у відповіді на відзив звертає увагу на те що згідно даних Державного Реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (дата формування довідки 02.12.2025) запис про реєстрацію юридичної особи військова частина НОМЕР_1 ЄДРПОУ: НОМЕР_2 скасовано. Керівником військової частини НОМЕР_1 зазначено: ОСОБА_4 ; уповноваженою особою зазначено: ОСОБА_5 . Відповідно на його думку довідка розрахунок, яка подана «представником відповідача» і скріплено печаткою юридичної особи за підписом командира частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 , не відповідає дійсності. Представник відповідача звертає увагу суду на те, що дійсно у 2017 році був встановлений факт подвійно/реєстрації військової частини НОМЕР_1 у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (надалі- Реєстр). У зв`язку з цим було скасовано запис про реєстрацію військової частини НОМЕР_1 у Реєстрі з одночасним збереженням перебування військової частини НОМЕР_1 на відомчому обліку Міністерства оборони України в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (довідка Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України). На момент скасування запису про реєстрацію військової частини НОМЕР_1 у Реєстрі дійсно був ОСОБА_4 . Але наказом начальника Генерального штаба Головнокомандувача Збройних Сил України від 03.12.2018 року №639 командиром військової частини НОМЕР_1 було призначено ОСОБА_7 (витяг з наказу є в матеріалах справи). З цього моменту посадовою особою яка безпосередньо має підпису документів військової частини на підставі Статутів Збройних Сил України та Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України №300 від 16.07.97 є ОСОБА_7 , який не потребує додаткових повноважень для виконання своїх функцій у тому числі з підписання довідок які видані військової частиною НОМЕР_1 . Представник відповідача вважає, що твердження представника позивача про нібито наявність обставини, які можуть свідчити про вчинення посадовими особами відповідача правопорушення, а саме: підробка документів (довідка від 21.11.2025 № 823/489/47/3992нс) не відповідає дійсності. Вказана довідка видана військовою частиною НОМЕР_1 і зареєстрована у журналі видачі довідок військової частини (витяг). Вона підписана уповноваженими особами військової частини. Оскільки видача подібних довідок та вимоги до їх оформлення не передбачені чинною Інструкцією з діловодства, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 31.01.2024 №40 то довідку складено у довільній формі. При тому в ній зазначені посадові особи, які її підписали, вказано код Єдиного державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань військової частини НОМЕР_1 , номер і дату реєстрації. До того ж, відповідно до вимог пункту 1.4.3. Зводу відомостей, що становлять державну таємницю інформацією з грифом «Т» - таємно є не юридична адреса військової частини, а відомості про дислокацію, систему охорони, оборони, організаційно-штатну структуру, чисельність особового складу військових частин (установ) в особливий період (на воєнний час). Різниця між юридичною адресою і місцем дислокації є в тому що юридична адреса - це адреса, внесена до Єдиного реєстру юридичних осіб. Вона використовується в офіціальному листуванні, при оформленні договорів тощо. Місце дислокації військової частини є місце реального розміщення військових підрозділів місце їх розташування. Таким чином це різні юридичні поняття які по своїй природі не є тотожними. Щодо твердження представника позивача про нібито зловживанням представником відповідача процесуальними правами і порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків, то таке твердження має голословний характер, нічим, окрім припущень представника позивача не підтверджено, не супроводжується посиланнями на нібито порушені представником відповідача процесуальні обов`язки і на ті права якими нібито зловживає представник. Представник позивача не вказав які саме процесуальні обов`язки порушені представником відповідача.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач, ОСОБА_1 є звільненим військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 20.06.2025 року №259.
Так, відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.11.2021 року №252: 5. Нижчепойменованих військовослужбовців строкової військової служби, які прибули з військової частини НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 для подальшого проходження строкової військової служби, з 24 листопада 2021 року зарахувати до списків особового складу частини та всі види забезпечення: 5.24. Солдата строкової військової служби ОСОБА_1 - стрільця-зенітника зенітного ракетного відділення 1 107 взводу охорони військової частини НОМЕР_5 , ВОС-Ю4916А, шпк «солдат». Підстава: іменний список, військовий квиток, обліково-послужна картка, продовольчим, грошовий та речовин атестати, припис командира військової частини НОМЕР_4 № 1/1/98/833 від 23.11.2021.
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22.02.2023 року №60: 6. Нижчепойменованих військовослужбовців строкової служби, які уклали контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України до оголошення демобілізації і призначені наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 22 лютого 2023 року №9-РС, вважати такими, що з 22 лютого 2023 року справи та посаду прийняли і приступили до виконання службових обов`язків за посадою: 6.3. Солдата ОСОБА_1 на посаду розвідника-радіотелефониста розвідувального відділення відділення бойового управління штабу військової частини НОМЕР_6 . Встановити оклад за посадою 2730 гривень на місяць, шпк «солдат». Встановити 4 тарифний розряд. Виплачувати щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 535% посадового окладу, надбавку за особливості проходження служби в розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років. Підстава: наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому склад)) від 22 лютого 2023 року №9-РС.
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду із позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини другої статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон України №2011-XII) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частина третя статті 9 Закон України №2011-XII).
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України від 03 липня 1991 року №1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон №1282-XII).
У статті 1 Закону України №1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Статтею 2 Закону №1282-XII, зокрема, визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Відповідно до статті 4 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
Згідно із частиною другою статті 5 цього Закону підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
На підставі частини першої статті 9 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.
За змістом частини другої статті 6 указаного Закону Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1-1 Порядку №1078 визначено, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06 лютого 2003 року № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
У пункті 2 Порядку №1078 передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу.
За правилами пункту 4 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.
У разі підвищення тарифних ставок (посадових окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу. У разі зростання грошового доходу за рахунок інших його складових без підвищення тарифних ставок (посадових окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення грошового доходу. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (посадового окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові грошового доходу, які не мають разового характеру. До чергового підвищення тарифних ставок (посадових окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей, до визначеної суми індексації додається сума індексації, яка складається внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, зазначеного у пункті 1-1 цього Порядку (абзаци 1-6 пункту 5 Порядку № 1078).
Таким чином, з 01 грудня 2015 року нормами Порядку №1078 було запроваджено два види індексації грошового доходу, умовно кажучи, «поточної» та «індексації-різниці», при цьому суми цих індексацій можуть нараховуватися як одночасно, так й окремо одна від одної.
У разі виникнення спору щодо індексації грошових доходів, коло обставин, які є істотними для справи; факти, що підлягають встановленню; характер спірних правовідносин; матеріальний закон, який їх регулює, - залежать від виду індексації, з приводу якої існує спір.
З 01.12.2015 в абзацах 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078 по суті йде мова про поняття індексації-різниці, право на яку виникає тільки тоді, коли у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) розмір доходу менший суми можливої індексації, визначеної в цьому місяці.
Абзаци 3, 4 пункту 5 Порядку №1078 у редакціях, які застосовувалися з 01.12.2015 до 1 квітня 2021 року, передбачали обставини, за наявності яких у місяці підвищення доходу індексація (не)нараховується, а саме:
- сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу (абзац 3);
- сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу (абзац 4).
Якщо у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) сума цієї індексації нараховується, то абзац 6 пункту 5 Порядку №1078 додатково указує, що ця сума індексації-різниці виплачується до наступного підвищення тарифних ставок (окладів) і до неї надалі додається поточна індексація, яка складається, коли величина індексу споживчих цін перевищує поріг індексації у розмірі 103 відсотки.
Системний аналіз пункту 1, абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку №1078 дає підстави для висновку, що нарахування й виплата суми індексації-різниці мають щомісячний фіксований характер, гарантуються законом і є обов`язковими для підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності і господарювання, а також для фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.
З урахуванням того факту, що 01.03.2018 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року №704, якою були встановлені нові розміри окладів військовослужбовців, та з огляду на правила пунктів 5, 10-2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, березень 2018 року став місяцем підвищення доходу позивача, за яким слід здійснювати обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації грошового забезпечення.
З огляду на абзац 4 пункту 5 Порядку №1078, особа має право на отримання суми індексації-різниці за умови, якщо розмір підвищення доходу в березні 2018 року дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року.
Якщо ця умова наявна, то розмір належної індексації-різниці визначається як різниця між сумою можливої індексації і розміром підвищення доходу.
Верховний Суд, зокрема у постанові від 23 березня 2023 року №400/3826/21, дійшов висновку, що для правильного застосування абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078 суд повинен встановити:
розмір підвищення доходу позивача в березні 2018 року (А);
суму можливої індексації грошового забезпечення позивача в березні 2018 року (Б);
чи перевищує розмір підвищення доходу (А) суму можливої індексації (Б).
Розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) визначається як різниця між сумою грошового забезпечення в березні 2018 року та сумою грошового забезпечення в лютому 2018 року.
В обидві ці суми враховуються складові грошового забезпечення, які не мають разового характеру (речення 2 абзацу 5 пункт 5 Порядку №1078).
Сума можливої індексації грошового забезпечення в березні 2018 року (Б) визначається як результат множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, актуального для березня 2018 року, на величину приросту індексу споживчих цін у березні 2018 року, поділений на 100 відсотків (абзац 5 пункту 4 Порядку №1078).
Якщо розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року (Б), то це є підставою для нарахування й виплати позивачу індексації-різниці до чергового підвищення тарифних ставок (окладів) або до дати звільнення зі служби.
Як вже було зазначено, у такому випадку відповідно до абзацу 4 пункту 5 Порядку №1078 сума індексації-різниці в березні 2018 року розраховується як різниця між сумою можливої індексації (Б) і розміром підвищення доходу (А).
Відповідно до п.10-2 Порядку №1078 для працівників, військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, яких переведено на іншу роботу (місце проходження служби) на тому самому підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або іншу місцевість та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (умов проходження служби) у разі продовження такими особами роботи (проходження служби), для новоприйнятих працівників, військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, а також для тих, які використали відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустку без збереження заробітної плати (грошового забезпечення), передбачені законодавством про відпустки, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (посадового окладу), за посадою, яку займає працівник, військовослужбовець, поліцейський, особа рядового і начальницького складу.
З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.11.2021 року №252: 5. Нижчепойменованих військовослужбовців строкової військової служби, які прибули з військової частини НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 для подальшого проходження строкової військової служби, з 24 листопада 2021 року зарахувати до списків особового складу частини та всі види забезпечення: 5.24. Солдата строкової військової служби ОСОБА_1 - стрільця-зенітника зенітного ракетного відділення 1 107 взводу охорони військової частини НОМЕР_5 , ВОС-Ю4916А, шпк «солдат». Підстава: іменний список, військовий квиток, обліково-послужна картка, продовольчим, грошовий та речовин атестати, припис командира військової частини НОМЕР_4 № 1/1/98/833 від 23.11.2021.
Натомість, за обставин цієї справи посадовий оклад позивача, який був прийнятий на військову службу 24.11.2021, у межах спірного періоду внаслідок законодавчих змін не підвищувався та визначався Постановою № 704, яка вже діяла на момент призначення останнього на посаду, тобто 24.11.2021.
Зі змісту позовної заяви вбачається та матеріалами справи не спростовується, що позивач не проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 у лютому та березні 2018 року, а тому підвищення його грошового забезпечення за посадою не відбувалось.
Отже, у позивача не виникло права для нарахування й виплати йому індексації-різниці відповідно до приписів абзацу 4, 6 Порядку №1078.
Зазначений висновок суду узгоджується із висновком Верховного суду, що наведений у постанові від 04 квітня 2024 року у справі №160/2481/23.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, відсутні підстави для визнання дій протиправними військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) щодо не застосування норми абзацу 3, 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078 в частині вирішення питання про наявність підстав для виплати ОСОБА_1 індексації його грошового забезпечення у місяці підвищення доходу (березень 2018 року) та не встановлення чи перевищує розмір підвищення грошового доходу ОСОБА_1 суму індексації, що склалася у місяці підвищення такого доходу за посадою, яку займав ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) з 07.10.2021 року, у зв`язку з чим решта позовних вимог також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними.
Щодо вимоги позивача вважати відповідь на відзив такою, що не подано відповідачем та вирішувати справу за наявними матеріалами доданими до позовної заяви без урахування аргументів, фактів та доказів, які містяться у відзиві на позовну заяву та у зв`язку із зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків відносно дій з боку ОСОБА_2 постановити окрему ухвалу, яку з метою запобігання подібних правопорушень та прийняття рішення щодо притягнення до відповідальності ОСОБА_2 направити на адресу військової частини НОМЕР_1 ЄДРПОУ: НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.
Специфіка представництва в адміністративному судочинстві зумовлена його публічно-правовим та офіційним характером і визначена відповідними нормами КАС.
Відповідно до частин першої та третьої статті 55 КАС сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, крім випадку, встановленого частиною дев`ятою статті 266 цього Кодексу.
Юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.
Аналіз наведених положень КАС дає підстави для висновку, що право на подання і підписання, зокрема, апеляційної скарги має особисто керівник, член виконавчого органу (для юридичних осіб, в яких створений такий орган) чи інша особа в порядку самопредставництва, або представник на підставі довіреності.
Частиною другою статті 57 КАС визначено, що у справах незначної складності та в інших випадках, визначених цим Кодексом, представником може бути фізична особа, яка відповідно до частини другої статті 43 цього Кодексу має адміністративну процесуальну дієздатність.
Згідно з частинами першою та третьою статті 59 КАС повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами:
1) довіреністю фізичної або юридичної особи;
2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна.
Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (кваліфікованим електронним підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами.
Відповідно до частин шостої - восьмої цієї є статті оригінали документів, зазначених у цій статті, копії з них, засвідчені суддею, або копії з них, засвідчені у визначеному законом порядку, приєднуються до матеріалів справи.
У разі подання представником заяви по суті справи в електронній формі він може додати до неї довіреність або ордер в електронній формі, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог закону та Положення про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положень, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
У разі подання представником до суду заяви, скарги, клопотання він додає довіреність або інший документ, що посвідчує його повноваження, якщо в справі немає підтвердження такого повноваження на момент подання відповідної заяви, скарги, клопотання.
З огляду на імперативні вимоги статей 1, 3 КАС про те, що процесуальні повноваження суду та порядок здійснення судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, адміністративний суд, для підтвердження повноважень особи на участь в судовому процесі через самопредставництво або через представника, має право вимагати тільки ті документи, які визначені статтею 55 КАС (для підтвердження повноважень по самопредставництву) або статтею 59 КАС України (для підтвердження повноважень представника).
Проте суд не має права відмовляти у доступі до правосуддя, якщо із поданих учасником справи або його представником документів можна установити вид участі в судовому процесі та повноваження такої особи.
Крім того, вирішуючи спірні питання, які виникли у правозастосовній практиці, що стосуються представництва/самопредставництва учасників справи, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 у справі №826/5500/18 сформувала універсальний принцип, зміст якого полягає у тому, що повернення заяв (скарг) за наявності процесуальної можливості пересвідчитись у наявності в особи повноважень на представництво під час розгляду справи (скарги) ставить під загрозу дотримання завдань адміністративного судочинства, закріплених у частині першій статті 2 КАС, а також дотримання учасниками справи строків звернення до суду та оскарження судових рішень.
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у разі коли до адміністративного суду звертається представник юридичної особи, закон не встановлює обов`язок засвідчення копій довіреності на представництво нотаріусом або ж безпосередньо керівником юридичної особи, що видав довіреність.
Трактування положень статті 59 КАС у протилежному аспекті, на думку Великої Палати Верховного Суду, є неправомірним обмеженням права на доступ до правосуддя. Наведене випливає і з практичної реалізації нотаріального посвідчення копій довіреності та (або) посвідчення копій довіреності керівником юридичної особи, що її видав, пов`язаної із настанням збитків матеріального характеру, часовими затратами та ін. Таке неправомірне обмеження права на доступ до суду полягає у надмірному формалізмі.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 26.11.2025 року у справі №140/4811/25.
Повертаючись до обставин цієї справи, суд вказує на те, що відзив на позовну заяву, поданий через підсистему «Електронний суд», від імені військової частини НОМЕР_1 підписав Сікілінда О.І.
До відзиву на позовну заяву додано довіреність на справи адміністративного судочинства у порядку передоручення від 29.05.2025 року, в якій зазначено по те, що ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_7 ), на підставі довіреності витягу з ЄДР від 10.08.2023р., виданої щодо військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), уповноважує, в порядку передоручення, ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_8 ) представляти інтереси військової частини НОМЕР_1 в судах країни (в тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях) у справах адміністративного судочинства з усіма правами, які надано законом стороні по справі, в тому числі з правом підписувати, подавати, доповнювати позовні заяви та інші передбачені законом процесуальні документи, а також пред`являти виконавчі документи, видані у формі електронного документа, на примусове виконання до органів державної виконавчої служби (приватних виконавців). Довіреність видана без права передоручення іншим особам. Довіреність дійсна до моменту її скасування.
На підтвердження своїх повноважень ОСОБА_2 надав:
копію витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.12.2024 року №531агд «Про організацію самопредставництва інтересів військової частини НОМЕР_1 , її посадових осіб у судах та інших державних органах у 2025 році»;
копію Переліку осіб, уповноважених діяти від імені військової частини НОМЕР_1 (командира військової частини НОМЕР_1 ) (самопредставництво) у судах та інших державних органах у 2025 році.
Крім того, як до відзиву на позовну заяву так і до заперечення на відповідь ОСОБА_2 надав копію витягу із наказу Генерального штабу-Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 03.12.2018 року №639 щодо призначення полковника ОСОБА_7 , заступника командира полку з озброєння начальника технічної частини військової частини НОМЕР_9 , командиром військової частини НОМЕР_1 .
До заперечення на відповідь ОСОБА_2 надав копію довідки №10/22 з відомчого обліку Міністерства оборони України в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно військової частини НОМЕР_1 .
При цьому, у запереченні на відповідь представник відповідача зазначив, що згідно даних Державного Реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (дата формування довідки 02.12.2025) запис про реєстрацію юридичної особи військова частина НОМЕР_1 ЄДРПОУ: НОМЕР_2 скасовано. Керівником військової частини НОМЕР_1 зазначено: ОСОБА_4 ; уповноваженою особою зазначено: ОСОБА_5 . Відповідно на його думку довідка розрахунок, яка подана «представником відповідача» і скріплено печаткою юридичної особи за підписом командира частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 , не відповідає дійсності. Дійсно у 2017 році був встановлений факт подвійно/реєстрації військової частини НОМЕР_1 у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (надалі- Реєстр). У зв`язку з цим було скасовано запис про реєстрацію військової частини НОМЕР_1 у Реєстрі з одночасним збереженням перебування військової частини НОМЕР_1 на відомчому обліку Міністерства оборони України в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (довідка Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України). На момент скасування запису про реєстрацію військової частини НОМЕР_1 у Реєстрі дійсно був ОСОБА_4 . Але наказом начальника Генерального штаба Головнокомандувача Збройних Сил України від 03.12.2018 року №639 командиром військової частини НОМЕР_1 було призначено ОСОБА_7 (витяг з наказу є в матеріалах справи). З цього моменту посадовою особою яка безпосередньо має підпису документів військової частини на підставі Статутів Збройних Сил України та Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України №300 від 16.07.97 є ОСОБА_7 , який не потребує додаткових повноважень для виконання своїх функцій у тому числі з підписання довідок які видані військової частиною НОМЕР_1 . Представник відповідача вважав, що твердження представника позивача про нібито наявність обставини, які можуть свідчити про вчинення посадовими особами відповідача правопорушення, а саме: підробка документів (довідка від 21.11.2025 № 823/489/47/3992нс) не відповідає дійсності. Вказана довідка видана військовою частиною НОМЕР_1 і зареєстрована у журналі видачі довідок військової частини (витяг). Вона підписана уповноваженими особами військової частини. Оскільки видача подібних довідок та вимоги до їх оформлення не передбачені чинною Інструкцією з діловодства, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 31.01.2024 №40 то довідку складено у довільній формі. При тому в ній зазначені посадові особи, які її підписали, вказано код Єдиного державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань військової частини НОМЕР_1 , номер і дату реєстрації. До того ж, відповідно до вимог пункту 1.4.3. Зводу відомостей, що становлять державну таємницю інформацією з грифом «Т» - таємно є не юридична адреса військової частини, а відомості про дислокацію, систему охорони, оборони, організаційно-штатну структуру, чисельність особового складу військових частин (установ) в особливий період (на воєнний час). Різниця між юридичною адресою і місцем дислокації є в тому що юридична адреса - це адреса, внесена до Єдиного реєстру юридичних осіб. Вона використовується в офіціальному листуванні, при оформленні договорів тощо. Місце дислокації військової частини є місце реального розміщення військових підрозділів місце їх розташування
З огляду на зазначені вище правове регулювання, висновки Великої Палати Верховного Суду та надані ОСОБА_2 доказів своїх повноважень як представника військової частини НОМЕР_1 , суд приходить до висновку про помилковість доводів представника позивача про непідтвердження повноважень останнього та, відповідно, наявності підстав для вважати неподаною відповіді на відзив.
Щодо вимоги про винесення окремої ухвали в порядку частини 1 статті 249 КАС України суд зазначає наступне.
Згідно ч. 1 ст. 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 249 КАС України у разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.
Згідно ч. 4 ст. 249 КАС України в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.
Відповідно до ч. 5 ст. 249 Кодексу адміністративного судочинства України з метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.
При цьому, суд акцентує увагу на тому, що окрема ухвала - це рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону, причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушників.
Необхідність її винесення зумовлена завданнями адміністративного судочинства - захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень органів державної влади, місцевого самоврядування, їхніх посадових, службових осіб у процесі здійснення ними управлінських функцій.
Слід зазначити, що суд має право, а не зобов`язання постановити окрему ухвалу. Проте, враховуючи особливий статус суду в системі органів, що забезпечують правовий порядок, суд зобов`язаний реагувати на випадки очевидних, умисних або системних порушень закону.
Підставою для окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час саме судового розгляду конкретної справи встановлено певне правопорушення. Юридична кваліфікація правопорушення судом не здійснюється. Водночас суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити (службова недбалість, зловживання владою тощо).
Причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, можуть полягати у неналежному виконанні посадовими особами обов`язків, перевищенні влади чи зловживанні нею, порушенні строків розгляду звернень, невжитті заходів реагування на заяви громадян тощо.
При цьому, суд зауважує, що постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду.
Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 05.11.2020 року у справі №855/87/20.
Отже, постановлення окремої ухвали є диспозитивним правом суду. Окрема ухвала може постановлятись лише при наявності очевидно протиправних дій відповідних осіб, лише у разі, якщо під час судового розгляду судом встановлено склад правопорушення.
Підставою для постановлення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено певне порушення закону. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для постановлення окремої ухвали немає.
Як вже було зазначено вище, підставою для постановлення окремої ухвали судом згідно ч.1 статті 249 КАС України є виявлення порушення закону саме під час розгляду даної справи.
Беручи до уваги той факт, що матеріали справи не містять будь-яких даних щодо зловживання службовим становищем посадових осіб військової частини НОМЕР_1 , суд не вбачає підстав для ухвалення судового рішення в порядку ст. 249 КАС України.
Таким чином, відсутні підстави для задоволення вимоги представника позивача про постановлення окремої ухвали згідно ч.1 статті 249 КАС України.
Щодо посилань представника відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду з вказаним адміністративним позовом, суд зазначає наступне.
Приписами частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно ч.2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.
Так, нормами Кодексу законів про працю України, який регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено інші строки звернення до суду за захистом порушеного права.
Так, Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Отже, до 19.07.2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Згідно із ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
У рішенні по справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, суд повторює, що згідно із його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З огляду на викладене вище, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Відповідно до положень ст. 139 КАС України питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 в особі представника Горлова Артема Миколайовича до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник