Справа № 380/18083/25
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2025-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/18083/25 пров. № А/857/48725/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

з участю секретаря судового засідання : Чупіль Д.Б.,

розглянувши в електронній формі у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2025 року (ухвалене головуючою-суддею Морською Г.М. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області (далі - ГУ ДСНС, позивач) звернулося в суд із адміністративним позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі Шевченківський ВДВС, відповідач), в якому просило визнати протиправним та скасувати повідомлення від 27.08.2025 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, винесене головним державним виконавцем Шевченківського ВДВС у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Рибчак А. М.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07.10.2025 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Шевченківський ВДВС подав апеляційну скаргу, в якій через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ГУ ДСНС у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що Законом України Про виконавче провадження визначено два види примусового виконання рішень немайнового характеру, а саме : 1) заборона вчиняти певні дії; 2) зобов`язання боржника вчиняти певні дії або утриматися від їх виконання не вчиняти певних дій, які відрізняються між собою способом виконання. Проте, у пред`явленому до виконання виконавчому документі відсутні заходи примусового виконання, а вказано лише зупинити експлуатацію нежитлових приміщень за адресою : вул. Жовківська, 22 у м. Львові.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представницю відповідача Рибчак А.М., яка підтримала апеляційну скаргу, представника позивача Герасимчука Ю.Ю., який заперечив проти її задоволення, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного

З матеріалів справи видно, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.04.2025 по справі №380/2004/25 було вирішено зупинити експлуатацію нежитлових приміщень будівлі літ. «А»-2»: 1-6, 20, 43, загальною площею 518,2 кв.м ТзОВ «Завод гумових виробів» за адресою : Україна, Львівська область, місто Львів, вулиця Жовківська, 22, до повного усунення порушень вимог законодавства у сфері пожежної та техногенної безпеки, крім виконання робіт, пов`язаних із усуненням порушень вимог законодавства у сфері пожежної та техногенної безпеки.

Судове рішення набрало законної сили 16.05.2025.

19.08.2025 ГУ ДСНС отримало виконавчий лист №380/2004/25, який 21.08.2025 пред`явило до Шевченківського ВПВР для належного виконання рішення суду.

28.08.2025 до ГУ ДСНС через підсистему Електронний суд надійшло повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 27.08.2025, із зазначенням підстави повернення: «…виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень керуючись п.7 ч.4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», повертається виконавчий документ без прийняття до виконання…».

Вважаючи протиправним оспорюване повідомлення, ГУ ДСНС звернулося до адміністративного суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції, відхиляючи доводи відповідача про те, що примусове виконання рішень немайнового характеру може виконуватися виключно у спосіб заборони вчиняти певні дії, зобов`язання боржника вчинити певні дії або утриматись від їх виконання, а також необхідність зазначення у резолютивній частині виконавчого документа Зобов`язати або Заборонити для подальшого визначення конкретного способу виконання, виходив з того, що в залежності від змісту зобов`язання до боржника можуть застосовуватися й інші заходи примусового виконання рішення, що забезпечують досягнення мети виконавчого провадження. Суд зазначив, що часткове або повне зупинення виконання робіт, надання послуг, експлуатація нежитлових приміщень суб`єктами господарювання є превентивним заходом, який спрямований на запобігання виникнення надзвичайних ситуацій та пов`язаних з ними ризиків завдання шкоди життю і здоров`ю населення. Отже, за рішенням суду, яким повністю або частково зупинено реалізацію продукції, виконання робіт, надання послуг, експлуатація нежитлових приміщень, суб`єкт господарювання, відносно якого вжито таких заходів контролю, зобов`язаний припинити використання приміщень, об`єктів, устаткування, ідентифікуючі ознаки яких визначено в рішенні суду. Таким чином, рішення суду про вжиття заходів реагування у вигляді зупинення експлуатації нежитлових приміщень установлює заборону боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, що в розумінні положень статті 10 Закону України Про виконавче провадження є одним із заходів примусового виконання рішення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України №1404-VIII від 02.06.2016 "Про виконавче провадження" (далі - Закон №1404-VIIІ).

Відповідно до ст.1 Закону №1404-VIIІ, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч.1 ст.5 Закону №1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ст.10 Закону №1404-VIII, заходами примусового виконання рішень є : 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч.1, 4 ст.63 Закону №1404-VIII, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Системний аналіз приведених вище норм вказує на те, що в залежності від змісту зобов`язання до боржника можуть застосовуватися й інші заходи примусового виконання рішення, що забезпечують досягнення мети виконавчого провадження.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що часткове зупинення виконання робіт, надання послуг суб`єктами господарювання є превентивним заходом, який спрямований на запобігання виникнення надзвичайних ситуацій та пов`язаних з ними ризиків завдання шкоди життю і здоров`ю населення.

Отже, за рішенням суду, яким повністю або частково зупинено реалізацію продукції, виконання робіт, надання послуг суб' єкт господарювання, відносно якого вжито таких заходів контролю, зобов`язаний припинити використання приміщень, об`єктів, устаткування, ідентифікуючі ознаки яких визначено в рішенні суду. Таким чином, рішення суду про вжиття заходів реагування у вигляді повного або часткового зупинення реалізації продукції, виконання робіт, надання послуг установлює заборону боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, що в розумінні статті 10 Закону №1404-VIII є одним із заходів примусового виконання рішення.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 31.07.2019 по справі №806/2453/17.

Згідно п.7 ч.4 ст.4 Закону №1404-VIII, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо, зокрема, виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.

Частиною другою статті 68 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що у разі встановлення порушення вимог законодавства у сфері техногенної та пожежної безпеки, що створює загрозу життю та здоров`ю людей, посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, звертаються до адміністративного суду щодо застосування заходів реагування у вигляді повного або часткового зупинення роботи підприємств, окремих виробництв, виробничих дільниць, агрегатів, експлуатації будівель, споруд, окремих приміщень, випуску та реалізації пожежонебезпечної продукції, систем та засобів протипожежного захисту у порядку, встановленому законом.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що встановлення факту порушення вимог законодавства у сфері техногенної та пожежної безпеки, що створює загрозу життю, здоров`ю людей, та у подальшому може призвести до тяжких наслідків у цій сфері, є підставою для звернення до адміністративного суду щодо ним застосування заходів реагування.

Однак, ні Кодексом цивільного захисту України, ні іншими нормативно-правовими актами не передбачено повноважень центрального органу виконавчої влади, який здійснює державний нагляд у сфері техногенної та пожежної безпеки (ДСНС), здійснювати виконання відповідного рішення адміністративного суду про застосування заходів реагування.

Колегія суддів зазначає, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.04.2025 по справі №380/2004/25, яке набрало законної сили 16.05.2025, застосовано заходи реагування у вигляді зупинення експлуатації нежитлових приміщень будівлі літ. «А»-2»: 1-6, 20, 43, загальною площею 518,2 кв.м ТзОВ «Завод гумових виробів» за адресою : Україна, Львівська область, місто Львів, вулиця Жовківська, 22, до повного усунення порушень вимог законодавства у сфері пожежної та техногенної безпеки, крім виконання робіт, пов`язаних із усуненням порушень вимог законодавства у сфері пожежної та техногенної безпеки.

Суд першої інстанції слушно зауважив, що зупинення експлуатації приміщень, надання послуг суб`єктами господарювання є превентивним заходом, який спрямований на запобігання виникнення надзвичайних ситуацій та пов`язаних з ними ризиків завдання шкоди життю і здоров`ю населення. Рішення суду про вжиття заходів реагування у вигляді повного зупинення експлуатації приміщень, що в розумінні статті 10 Закону України "Про виконавче провадження" є одним із заходів примусового виконання рішення.

Таким чином, висновок державного виконавця стосовно того, що рішення суду по справі №380/2004/25 не передбачає заходів примусового виконання рішень і щодо неможливості його примусового виконання є помилковим, а тому колегія суддів зазначає про відсутність у відповідача правових підстав для повернення позивачу виконавчого документа без виконання.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 по справі №806/2453/17.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення даного позову.

Колегія суддів вважає доводи та підстави, що слугували для прийняття оскаржуваного повідмолення помилковими та такими, що не узгоджуються з приписами Закону України «Про виконавче провадження», адже як і резолютивна частина судового рішення, так і сам виконавчий лист містить чітке зобов`язання, яке необхідно вчинити боржнику, а тому, виконавчий лист у разі добровільного невиконання може бути звернутий до примусового виконання.

Установлення факту порушення вимог законодавства у сфері техногенної та пожежної безпеки, що створює загрозу життю та здоров`ю людей, та у подальшому, може призвести до тяжких наслідків у цій сфері, є підставою для звернення до адміністративного суду щодо ним застосування заходів реагування. Однак, ні Кодексом цивільного захисту України, ні іншими нормативно-правовими актами, не передбачено повноважень центрального органу виконавчої влади, який здійснює державний нагляд у сфері техногенної та пожежної безпеки (ДСНС), здійснювати самостійне виконання відповідного рішення адміністративного суду про застосування заходів реагування.

На переконання колегії суддів, зміст резолютивної частини рішення суду дає підстави дійти висновку, що по своїй суті таке рішення є рішенням немайнового характеру, яке зобов`язує боржника утриматись від вчинення певних дій, тобто експлуатації будівель, споруд і приміщень.

Колегія суддів вважає, що висновок державного виконавця стосовно того, що рішення суду в справі не передбачає заходів примусового виконання рішень і щодо неможливості його примусового виконання є помилковим, а тому, колегія суддів зазначає про відсутність у відповідача правових підстав для повернення позивачу виконавчого листа без виконання.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у відповідача правових підстав для повернення позивачу виконавчого листа без виконання, у зв`язку з чим, оскаржуване повідомлення позивача є протиправним та підлягає скасуванню.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність оспорюваного рішення та наявності підстав для його скасування.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Керуючись ст.ст. 268, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2025 року по справі №380/18083/25 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 11.12.25