Справа № 200/5679/25
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2025-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року справа №200/5679/25

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Блохіна А.А., суддів: Гаврищук Т.Г., Казначеєв Е.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційні скарги представника позивача Єфімік Олени Олександрівни, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2025 року ( суддя. першої інстанції Олішевська В.В., повний текст рішення складено та підписано 17 жовтня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про: - скасування рішення № 43 від 21.04.2025 року; - зообов`язання призначити з 03.05.2022 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції рішення Конституційного суду України від 23.01.2020 № 1- р/2020 по справі 1-5/2018 (746/15), зарахувавши до пільгового стажу роботи за списком № 1 період роботи з 20.02.2007 року по 31.10.2022 року, до пільгового стажу її роботи за списком № 2 період роботи 21.02.2006 року по 19.02.2007 року, та до загального трудового стажу період навчання та роботи з 01.09.1994 року по 22.06.1995 року, з 22.09.1998 року по 31.12.1998 роки.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 12.04.2025 року подала заяву про призначення пенсії за віком з 03.05.2022 року до Пенсійного фонду України через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 21.04.2025 позивачу було відмовлено в призначені пенсії за віком. Вказано що не зараховано стаж навчання з 01.09.1994 року по 22.06.1995 року, період роботи з 22.09.1998 року по 31.12.1998 роки, а також пільгового стажу зараховано всього 6 років 11 місяців 8 днів.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано рішення до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 21.04.2025 № 43. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (місцезнаходження: 14005, м. Чернігів, вул. П`ятницька, буд. 83 А, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) від 12.04.2025 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 відповідно до пункту а статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення в редакції згідно рішення Конституційного суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020, зарахувавши до її страхового стажу період навчання з 01.09.1994 по 22.06.1995, період роботи з 22.09.1998 по 02.08.1999, до пільгового стажу за Списком № 2 14.09.2006, до пільгового стажу за Списком № 1, період роботи з 01.06.2013 по 31.08.2013, а періоди роботи з 20.02.2007 по 22.02.2007 та з 29.12.2014 по 31.12.2014 - до страхового та пільгового за Списком № 1.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, сторонами подано апеляційні скарги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Позивач вважає, що судом першої інстанції не було враховано, що суд першої інстанції помилково не зарахував до пільгового стажу за списком №2 період роботи з 21.02.2006 по 14.09.2006, в резолютивній частині взагалі один день зарахував. А повинен був написати з 21.02.2006 по 20.02.2007. Щодо періоду роботи у відповідача з 01.01.2015 року по 31.10.2022 року, то позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку. Просить апеляційну скаргу задовольнити. Рішення в частині відмови у позові скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення вимог. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.04.2025 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 відповідно до пункту "а" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції згідно рішення Конституційного суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020, зарахувавши до її пільгового стажу за Списком № 2 - з 21.02.2006 по 20.02.2007, періоди роботи з 01.01.2015 року по 31.10.2022 року - до страхового та пільгового за Списком № 1.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено практично ті самі доводи якими обґрунтовано відзив на позовну заяву.

Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідача.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, дійшов наступного висновку.

Судом першої і апеляційної інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

12 квітня 2025 року позивач звернулась через вебпортал Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 21 квітня 2025 року № 43 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах з п.1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Вказаним рішенням визначено страховий стаж позивача 22 роки 2 місяці 20 днів, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» - 28 років 2 місяці 20 днів, пільговий стаж за Списком № 1 - 6 років 11 місяців 18 днів.

До страхового стажу не зараховано:

- період навчання з 01.09.1994 по 22.06.1995 згідно з дипломом від 22.06.1995, оскільки в дипломі відсутній підпис голови екзаменаційної комісії. В трудовій книжці від 01.12.1992 запис про період навчання не завірено підписом директора навчального закладу та період навчання не відповідає періоду навчання в дипломі;

- період роботи з 22.09.1998 по 02.08.1999 згідно з трудовою книжкою від 01.12.1992, оскільки не зазначено назву підприємства при прийнятті на роботу (зазначений період зараховано з 01.01.1999 по 31.07.1999 за даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пільговий стаж визначено за даними Реєстру застрахованих осіб.

Відповідно до наданого відповідачем розрахунку стажу позивача, відповідачем не зараховано:

- до страхового стажу періоди: з 23.10.1994 по 22.06.1995; з 01.08.1999 по 02.08.1999, з 20.07.2005 по 24.07.2005; з 01.01.2015 по 31.01.2015.

- до пільгового за Списком № 1 та страхового з 01.10.2010 по 18.01.2011; з 29.12.2014 по 31.01.2015;

- до пільгового за Списком № 1 з 01.06.2013 по 29.11.2013, усі періоди з 01.01.2015;

- до пільгового за Списком № 2 з 20.02.2006 по 14.09.2006.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд застосовує джерела правового регулювання у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та зважає на наступне.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачене право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються види пенсійного забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення. Відповідно до п. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди призначення пільгових пенсій провадиться за нормами зазначеного закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом "Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до п. "а" ч. 1 ст. 13 Закону № 1788-XII (в редакції чинній до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року №213- VIII) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

За змістом вищенаведеної норми пенсія за віком на пільгових умовах є особливим видом пенсії, яка призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу, залежить від праці такої особи в особливих умовах, певно визначений час, призначення якої має відбуватись при досягненні нижчого пенсійного віку.

Законом № 213-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", який набрав чинності з 01.04.2015 р., збільшено раніше передбачений п. 5 ст. 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 45 років до 50 років.

09.07.2003 р. було ухвалено Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (в подальшому - Закон № 1058-ІV).

03.10.2017 р. Верховною Радою України було ухвалено Закон "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" № 2148-VIII, яким Закон України від 09.07.2003 № 1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" доповнено розділом XIV-1, який передусім, у контексті предмету спору, містить пункт 1 частини 2 статті 114 такого змісту: працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1975 року народження і старші після досягнення ними такого віку, зокрема, 50 років - з 1 жовтня 1974 року по 31 грудня 1975 року.

Зазначена норма передбачає зміст ідентичний пункту "а" статті 13 Закону № 1788-XII в редакції Закону України від 2 березня 2015 року № 213-VIII щодо підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах.

За конституційним поданням народних депутатів України Закон № 213-VIII перевірявся на відповідність Конституції України.

Такий стан правового регулювання існував до прийняття Конституційним Судом України рішення від 23.01.2020 № 1-р/2020 "У справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII".

Пунктом 1 резолютивної частини названого судового акту визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII.

Відповідно до п. 2 резолютивної частини названого судового акту стаття 13, частина 2 статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Згідно із п. 3 резолютивної частини названого судового акту застосуванню підлягають стаття 13, частина 2 статті 14, пункти "б"-"г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 р. № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: "На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці жінкам".

З 23.01.2020 в Україні існують два Закони, котрі одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком № 1, а саме: п. "а" ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції до Закону України від 02.03.2015 № 213-VIII та п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIII.

Правила зазначених вище Законів містять розбіжність у величині показника вікового цензу, який складає 45 років за ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 р. № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 р. № 213-VIII та 50 років за п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у редакції Закону України від 03.10.2017 р. № 2148-VIII.

Враховуючи ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 по справі "Щокін проти України" та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 по справі "Серков проти України", суд вважає, що найбільш сприятливим для позивача є підхід, коли віковий ценз має бути встановлений на рівні найменшої величини, тобто 45 років.

Суд першої інстанції зазначив, що доводи відповідача в частині права позивача на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 після досягнення 50-річного віку є хибними.

Щодо позовних вимог про зарахування до страхового стажу позивача періоду навчання з 01.09.1994 року по 22.06.1995 року, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до п. «д» ч.3 ст. 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно до записів у дипломі від 22.06.1995 серії НОМЕР_3 , позивач у період з 01.09.1994 по 22.06.1995 навчалась у вищому професійному училищі м. Донецька за професією продавець, касир-контролер продовольчих товарів.

Рішенням державної кваліфікаційної комісії від 22.06.1995 присвоєно кваліфікацію «продавець продовольчих товарів ІІІ категорії, касир контролер продовольчих товарів ІІІ категорії.

Суд зазначає, що диплом позивача не містить підпису голови державної кваліфікаційної комісії. При цьому сам диплом містить підпис директора училища, а додаток до диплому підпис заступника директора названого училища. Обидва документи завірені печаткою навчального закладу.

Доказів визнання недійсним диплома позивача матеріали справи не містять.

Суд зазначає, що трудова книжка позивача серії НОМЕР_4 містить записи щодо навчання позивача у ПТУ м. Донецька № 58 з 01.11.1994 по 22.06.1995.

Відповідно до статті 62 Закону України № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Зазначене узгоджується з положеннями статті 48 Кодексу законів про працю України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 8 Порядку №637, час навчання у вищих учбових, професіональних, учбово-виховних закладах, учбових закладах підвищення кваліфікації і перепідготовки кадрів, у аспірантурі, докторантурі й криничній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, які видані на підставі архівних даних і які містять відомості про період навчання. При відсутності у таких документах відомостей для підтвердження часу навчання приймаються довідки про тривалість навчання в учбовому закладі у відповідні роки при умови, якщо у цих документах є дані про закінчення повного навчального періоду чи окремих їх етапів.

Із вказаного Порядку убачається, що при відсутності у дипломі особи відомостей часу навчання, приймаються довідки про тривалість навчання в учбовому закладі у відповідні роки при умови, якщо у цих документах є дані про закінчення повного навчального періоду чи окремих їх етапів.

В даному випадку суд надає перевагу відомостям, зазначеним у дипломі позивача від 22.06.1995 серії НОМЕР_3 та доходить до висновку щодо протиправності незарахування відповідачем до трудового стажу позивача періоду її навчання з 01.09.1994 по 22.06.1995.

Щодо зарахування до страхового стажу періоду роботи позивача з 22.09.1998 по 31.12.1998, суд зазначає наступне.

Відповідно до відомостей з розрахунку стажу позивача форми РС-право, до страхового стажу позивача не зараховано період її роботи з 04.06.1998 по 31.12.1998.

Відповідно до записів у трудовій книжці позивача, остання у період з 22.09.1998 по 02.08.1999 працювала в якості оператора газової котельної.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з частиною другою цієї статті страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфіковано обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону № 1058-IV).

У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема у Законі України «Про пенсійне забезпечення», йдеться про стаж роботи, що дає право на призначення трудових пенсій (загальний трудовий стаж).

Зміст поняття «загальний трудовий стаж» є ширшим, ніж поняття «страховий стаж», оскільки до першого включаються також періоди суспільно корисної діяльності, коли особа не підлягала загальнообов`язковому соціальному страхуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Суд вказує, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області не врахувало, що не усі недоліки у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах.

Трудова книжка позивача містить відомості про підприємство, на якому працювала позивач у період з 22.09.1998 по 02.08.1999 (запис про звільнення).

Індивідуальні відомості про застрахованих осіб реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування містять відомості про страхувальника позивача в частині період з 01.01.1999 по 02.08.1999 (ДЕРЖАВНЕ ПІДПРИЄМСТВО "ДОСЛІДНЕ ГОСПОДАРСТВО ДОНЕЦЬКОЇ ДОСЛІДНОЇ СТАНЦІЇ ІНСТИТУТУ ОВОЧІВНИЦТВА І БАШТАННИЦТВА УКРАЇНСЬКОЇ АКАДЕМІЇ АГРАРНИХ НАУК").

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач мав зарахувати до страхового стажу позивача весь період її роботи на вказаному підприємстві і тому період роботи позивача з 22.09.1998 по 31.12.1998 протиправно не зараховано до страхового стажу позивача.

Період з 01.01.2015 по 31.01.2015 правомірно не зараховано до страхового стажу позивача, оскільки відомостей щодо сплати страхових внесків та отримання позивачем заробітної плати матеріали справи не містять.

Щодо вимог про зарахування до пільгового стажу роботи позивача за списком № 1 період роботи з 20.02.2007 року по 31.10.2022 року, суд зазначив наступне.

Відповідно до записів у трудовій книжці позивача, остання у період з 20.02.2007 по 27.05.2024 працювала у якості тунельника 3-го розряду коксового цеху № 3.

Відповідно до довідки ПрАТ «Авдіївський коксохімічний завод» від 02.09.2024 № 05-1/20/682 позивач у період з 20.02.2007 по 30.10.2013 працювала на вказаному підприємстві за професією за тунельника, що передбачена Списком № 1 розділом IV підрозділом 1 позицією 4.1а Постанови КМУ від 16.01.2003 № 36.

За період з 01.10.2013 по 31.10.2022 фактично відпрацьовано за Списком № 1 0 р. 10 м. 29 днів.

З 2015 року спецстажу за Списком № 1 не має.

Відповідно до розрахунку стажу позивача форми РС-право, у період з 20.02.2007 по 31.12.2014 до пільгового стажу позивача за Списком № 1 та страхового стажу не зараховано періоди її роботи з 20.02.2007 по 22.02.2007, з 29.12.2014 по 31.12.2014.

Період роботи позивача з 01.06.2013 по 31.08.2013 не зараховано до пільгового стажу позивача з а Списком № 1.

При визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.92 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.92 (приклади у додатках 1, 2).

Пунктом 10 Порядку № 383 визначено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 N 637.

Відповідно до Порядку проведення атестації робочих місць, затвердженого Постановою Кабінетом Міністрів України від 01 серпня 1992 року (який набрав чинності 21 серпня 1992 року) встановлено, що атестація робочих місць за умовами праці (надалі - атестація) проводиться на підприємствах і організаціях незалежно від форм власності й господарювання, де технологічний процес, використовуване обладнання, сировина та матеріали є потенційними джерелами шкідливих і небезпечних виробничих факторів, що можуть несприятливо впливати на стан здоров`я працюючих, а також на їхніх нащадків як тепер, так і в майбутньому.

Згідно із зазначеним нормативним актами основна мета атестації, як випливає із зазначених нормативних актів, полягає у регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Відповідно до положень Порядку відомості про результати атестації робочих місць заносяться до картки умов праці, форма якої затверджується Мінпраці разом з Міністерством охорони здоров`я України.

Атестація проводиться атестаційною комісією, склад і повноваження якої визначаються наказом по підприємству, організації, в строки, передбачені колективним договором, але не рідше ніж один раз на п`ять років. До складу комісії включається уповноважений представник виборного органу первинної профспілкової організації, а в разі відсутності профспілкової організації - уповноважена найманими працівниками особа.

Перелік робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників, який складається за результатами проведеної атестації робочих місць, після погодження з профспілковим комітетом затверджується наказом по підприємству, організації і зберігається протягом 50 років. Витяги з наказу додаються до трудової книжки працівників, професії та посади яких внесено до переліку.

Документами, які підтверджують результати атестації робочого місця за умовами праці, можуть бути: картка умов праці, наказ по підприємству про затвердження переліку робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників; трудова книжка із записом про витяг із зазначеного наказу або з додатком такого витягу.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Суд зазначає, що несвоєчасне проведення роботодавцем атестації робочих місць не може бути підставою для позбавлення позивача права на пенсію.

Разом з тим, право на призначення пенсії на пільгових умовах виникає у особи лише у разі виконання нею таких робіт.

Судом встановлено, що роботодавцем позивача у пільговій довідці від 02.09.2024 № 05-1/20/682 визначено щодо відсутності у позивача спецстажу з 2015 року.

Вказані відомості в повній мірі підтверджено довідкою форми ОК-5 позивача, відповідно до якої позивач з серпня 2014 року не отримувала заробітну плату.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про неправомірність дій відповідача в частині незарахування періодів роботи позивача до пільгового стажу за Списком № 1 та страхового стажу періодів з 20.02.2007 по 22.02.2007, з 29.12.2014 по 31.12.2014, а періоду з 01.06.2013 по 31.08.2013 до пільгового за Списком № 1.

Щодо позовних вимог про зобов`язання зарахувати до пільгового стажу позивача за Списком № 2 періоду роботи 21.02.2006 року по 19.02.2007 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до наданого відповідачем розрахунку стажу позивача форми РС-право, до пільгового стажу позивача за списком № 2 не зараховано період роботи з 21.02.2006 по 14.09.2006, решта періодів зарахована.

Відповідно до записів у трудовій книжці позивача остання у період з 21.02.2006 по 13.09.2006 працювала у якості апаратника розділення повітря 3-го розряду у цесі фталевого ангідриду.

З 14.09.2006 по 20.02.2007 в якості сортувальника коксу 2 розряду у коксового цеху.

Відповідно до довідки ПрАТ «Авдіївський коксохімічний завод» від 02.09.2024 № 05-1/20/682 професія тунельника 3-го розряду коксового цеху за період з 14.09.2006 по 20.02.2007 віднесена до Списку № 2.

Суд зазначає, що ані наданими наказами про атестацію робочих місць, ані вказаною пільговою довідкою, ані записами у трудовій книжці, не підтверджено атестацію професії апаратника розділення повітря 3-го розряду у цесі фталевого ангідриду за Списком № 2.

Також вказану професію не віднесено до пільгових Постановою КМУ від 16.01.2003 № 36, яка була чинною на час роботи позивача.

Таким чином, в цій частині позовних вимог, враховуючи розрахунок РС-право ( до пільгового стажу позивача за списком № 2 не зараховано період роботи з 21.02.2006 по 14.09.2006), відповідачем протиправно не зараховано до пільгового стажу позивача за Списком № 2 лише 14.09.2006.

Будь-які інші періоди не є спірними в цій справі, порушення прав позивача поза межами позовних вимог судом не встановлено.

Враховуючи викладені обставини, суд доходить до висновку, що рішення відповідача було прийнято без врахування усіх обставин та документів, наданих позивачем, що призвело до неправомірного незарахування до страхового та пільгового стажу позивача певних періодів її роботи та навчання.

Вказане, на переконання суду, є самостійною підставою для визнання його протиправним та скасування.

Щодо позовних вимог про зобов`язання призначити з 03.05.2022 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції рішення Конституційного суду України від 23.01.2020 № 1- р/2020 по справі 1-5/2018 (746/15), суд зазначає наступне.

В ході судового розгляду судом встановлено право позивача на розгляд її заяви відповідно до пункту а статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення в редакції згідно рішення Конституційного суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020.

Разом з тим, станом на дату розгляду цієї справи відповідачем не розглянуто повторно заяву позивача про призначення пенсії, та, відповідно, не враховані висновки суду, викладені у цьому рішенні.

Суд вказує, що повторний розгляд заяви позивача, подальший розрахунок її стажу з урахуванням висновків суду та прийняття рішення про призначення пенсії віднесено до дискреційних повноважень відповідача.

Суд не уповноважений підміняти пенсійний орган та самостійно визначати право позивача на будь-який вид пенсії.

Отже, вимоги в цій частині, як і в частині дати, з якої слід призначити пенсію позивачу, є передчасними.

Покликання відповідача на пропущення позивачем строків звернення до суду з даним позовом, суд вважає неприйнятними, оскільки спірні правовідносини виникли між сторонами в момент прийняття відповідачем спірного рішення.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, суд, як орган державної влади, зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами.

Згідно ч. 1, 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведене, з метою належного способу захисту порушених прав позивача, суд першої інстанції вважав за необхідне частково задовольнити позов; - визнання протиправним і скасування рішення відповідача від 21.04.2025 № 43; - зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 12.04.2025 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 відповідно до пункту а статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення в редакції згідно рішення Конституційного суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020, зарахувавши до її страхового стажу період навчання з 01.09.1994 по 22.06.1995, період роботи з 22.09.1998 по 02.08.1999, до пільгового стажу за Списком № 2 14.09.2006, до пільгового стажу за Списком № 1, період роботи з 01.06.2013 по 31.08.2013, а періоди роботи з 20.02.2007 по 22.02.2007 та з 29.12.2014 по 31.12.2014 - до страхового та пільгового за Списком № 1.

Суд зазначає, що вказаний спосіб захисту буде належним та достатнім для поновлення порушених прав позивача.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2025 року залишити без задоволення. .

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2025 року залишити без змін.

Повне судове рішення складено 11 грудня 2025 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення.

Постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: А.А. Блохін

Судді: Т.Г. Гаврищук

Е.Г. Казначеєв