Справа № 380/21012/24
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2025-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/21012/24 пров. № А/857/26965/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтей Р.В.
Нос С.П.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 травня 2025 року у справі № 380/21012/24 за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення шкоди,

місце ухвалення судового рішення м. Львів
Розгляд справи здійснено за правиламиспрощеного позовного провадження
суддя у І інстанціїЛанкевич А.З.
дата складання повного тексту рішенняне зазначена
ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

У жовтні 2025 року до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Військової частини НОМЕР_1 (далі - позивач) до ОСОБА_1 (далі відповідач), у якій позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача вартість завданої державі шкоди у сумі 28837,50 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 травня 2025 року у справі № 380/21012/24 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судове рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підтвердження доводів апеляційної скарги вказує на те, що відповідач самовільно залишив місце розташування бойової позиції разом із автоматом АКМ калібру 7,62 № МН 6514 та до місця дислокації військової частини не повертався. Вартість втраченого майна становить 2883,75 грн. Оскільки відсутня можливість стягнення вартості втраченого майна із заробітної плати відповідача, а також відсутня можливість з`ясувати бажання відповідача про добровільне відшкодування вартості втраченого майна, позивач звернувся із позовом про стягнення з відповідача вартості втраченого майна у десятикратному розмірі.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Про розгляд апеляційної скарги позивач повідомлений шляхом надіслання ухвали про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

Про розгляд апеляційної скарги відповідач повідомлений шляхом надіслання ухвали про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду на поштову адресу позивача, про що в матеріалах справи міститься відповідне відстеження вручених рекомендованих поштових відправлень.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч. 4 ст. 229 КАС України, якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що акт службового розслідування не містить розрахунку стягуваної суми шкоди, завданої відповідачем. Крім того, до цього акта не долучено довідку про вартісну оцінку завданої шкоди.

Також, в обґрунтування наявності передбачених ч. 2 ст. 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» умов для стягнення з відповідача зазначених коштів позивач не надав суду докази, які підтверджують вину відповідача у завданні шкоди державі на суму 28837,50 грн, та не довів причинний зв`язок між його протиправною поведінкою і завданою шкодою.

Крім того позивач не надав суду доказів притягнення відповідача до дисциплінарної відповідальності, а також до матеріальної відповідальності, та доказів ознайомлення відповідача з такими наказами.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 13.06.2024 року № 167 солдат ОСОБА_1 вважається таким, що прибув у службове відрядження із Військової частини НОМЕР_1 , терміном на 90 календарних днів, для виконання бойових (спеціальних) завдань з 13.06.2024 року. Вказаним наказом солдат ОСОБА_1 допущений до тимчасового виконання службових обов`язків посади номера обслуги 1-го штурмового відділення 1-го штурмового взводу 9-штурмової роти 3-го штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 ; зарахований на продовольче забезпечення в районі виконання бойових завдань зі сніданку 14.06.2024 року.

13.06.2024 року відповідач отримав автомат 7,62 мм. АКМ № МН 6514.

Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 10.07.2024 року № 194 солдат ОСОБА_1 вважається таким, що 10.07.2024 року самовільно залишив розташування підрозділу в районі виконання бойових завдань та відсутній на військовій службі. Знятий з продовольчого забезпечення в районі виконання бойових завдань зі сніданку 11.07.2024 року.

На підставі рапорту ТВО командира НОМЕР_2 штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 від 21.07.2024 року, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 22.07.2024 року № 6041 «Про призначення службового розслідування у зв`язку із втратою майна, закріпленого за 9-ю штурмовою ротою 3-го штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 », призначено проведення службового розслідування.

Згідно з відомостями № 646 визначення залишкової вартості військового майна станом на 22.07.2024 року, вартість автомата 7,62 мм. АКМ № МН 6514 становить 2883,75 грн.

На підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 19.09.2024 року № 5715 «Про результати службового розслідування у зв`язку із втратою майна, закріпленого за 9-ю штурмовою ротою 3-го штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 » встановлено, що солдат ОСОБА_1 умисно втратив військове майно по службі ближнього бою та розвідки озброєння логістики Військової частини НОМЕР_1 , а саме: автомат - 7,62 мм. АКМ № МН 6514, 29.06.2024 року, під час самовільного залишення позиції «КУЩ» та «ШАХТА», що стало підставою для притягнення його до підвищеної матеріальної відповідальності шляхом відшкодування шкоди, завданої державі, у десятикратному розмірі (28837,50 грн).

Оскільки місце перебування відповідача невідоме, позивач звернувся до суду із цим позовом.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків, визначає Закон України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" від 3 жовтня 2019 року №160-IX (далі також - "Закон № 160-IX").

Пункти 4, 5 частини першої статті 1 Закону №160-IX установлюють, що матеріальна відповідальність - це вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

Пряма дійсна шкода (далі - шкода) - це збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.

Частини перша - друга статті 3 Закону №160-IX встановлює, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є:

1) наявність шкоди;

2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків;

3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою;

4) вина особи в завданні шкоди.

Частина четверта статті 3 Закону №160-IX встановлює, що переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом.

Стаття 4 Закону №160-IX передбачає, що особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.

Частина перша статті 6 Закону №160-IX встановлює, що особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі:

1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій;

2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб;

3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин;

4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення;

5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.

Абзац 1 частини другої статті 8 Закону №160-IX встановлює, що у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.

Частина третя статті 8 Закону №160-IX передбачає, що розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць.

Частини шоста - восьма статті 8 Закону № 160-IX встановлюють, що за результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.

Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню. Наказ доводиться до винної особи під підпис.

Проаналізувавши вказані норми права, у взаємозв`язку із обставинами справи, апеляційний суд встановив, що до акта складеного за результатами розслідування відповідач не долучив довідку про вартісну оцінку завданої шкоди.

Крім цього, апеляційний суд встановив, що в матеріалах справи відсутній наказ командира про притягнення відповідача до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.

Отже, з цього слідує, що позивач не притягнув відповідача до матеріальної відповідальності, а тому, на думку апеляційного суду, відсутні правові передумови для стягнення з відповідача вартості втраченого майна.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що частина перша статті 12 Закону № 160-IX визначає передумови для звернення військової частини з позовом про стягнення завданої державі шкоди.

Відповідно до цієї статті, у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.

Отже, правовою підставою для звернення до суду із цим позовом є звільнення особи з військової служби або відсутнє рішення про притягнення військовослужбовця до матеріальної відповідальності до звільнення зі служби за умови, що військовослужбовець відмовився добровільно відшкодувати завдана шкоду.

Водночас, відповідно до матеріалів справи, відповідач не звільнений з військової служби. Також у матеріалах справи відсутні докази про те, що відповідач відмовився добровільно відшкодувати завдану шкоду.

Із наведеного слідує те, що позивач без правових підстав звернувся до суду із позовом про стягнення завданої державі шкоди.

Тому суд першої інстанції, на думку апеляційного суду, зробив вірний висновок про відмову в задоволенні позову.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими обґрунтовано судове рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає, що підстави для перерозподілу та присудження судових витрат у даній справі - відсутні.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 травня 2025 року у справі № 380/21012/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос