Справа № 400/4852/25
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2025-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/4852/25

Категорія:106020200 Головуючий в 1 інстанції: Мороз А.О.

Місце ухвалення: м. Миколаїв

Дата складання повного тексту:21.07.2025р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

при секретарі Божко А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі КПС ЗСУ) про:

- визнання протиправною вiдмову у звiльненнi КПС ЗСУ по поданому ОСОБА_1 рапорту на звiльнення за сiмейними обставинами;

- зобов`язання КПС ЗСУ реалiзувати законне право на звiльнення ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України;

- стягнення з КПС ЗСУ судові витрати.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що звернувся до відповідача з рапортом про звільнення на підставі ст. 26 ч.4 п.2 пп."г" Закону України "Про вiйськовий обов`язок i вiйськову службу" №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ), тобто у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своєю дружиною, яка є інвалідом ІІ групи. Незважаючи на наявність законних підстав для звільнення, відповідач відмовив у задоволенні рапорту. На переконання позивача, долучені ним до рапорту документи, підтверджують наявність підстав, передбачених ст. 26 ч. 4 п. 2 пп."г" Закону №2232-ХІІ, для звільнення його з військової служби.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що позивачем не підтверджені підстави для звільнення його з військової служби за ст. 26 ч. 4 п. 2 пп."г" Закону №2232-ХІІ, а саме у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за дружиною інвалідом ІІ групи, адже додані ОСОБА_1 до рапорту документи не є належними доказами того, що його дружина потребує постійного стороннього догляду.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 липня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до КПС ЗСУ відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги:

- відповідно пп."г" п.2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ, військовослужбовець під час дії воєнного стану може бути звільнений у зв`язку з необхідністю постійного догляду за хворою дружиною, яка є особою з інвалідністю І чи II групи. Закон не містить вимоги, що потреба у догляді має підтверджуватися виключно висновком МСЕК або ЛКК. Вимога відповідача ґрунтується на положеннях відомчих актів (наказу МО), які є підзаконними і не можуть звужувати обсяг прав, гарантованих законом (ст. 8 Конституції України, ч.4 ст. 7 КАС України). Відповідно до чинного наказу МОЗ України №189 від 09 квітня 2008 року, "Про затвердження Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності", затверджено Порядок організації експертизи тимчасової втрати працездатності (далі Порядок №189), який встановлює єдиний механізм організації експертизи та визначає повноваження лікарсько-консультативної комісії (ЛКК) закладів охорони здоров`я;

- ЛКК видає Висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі. Це форма первинної облікової документації №080-4/о, затверджена наказом МОЗ від 09 березня 2021 року №407. Таким чином, висновок ЛКК, наданий у складі доказів у цій справі, є належним і допустимим документом, який відповідає вимогам чинного законодавства, і повинен оцінюватися судом на рівні з іншими доказами. Ігнорування цього висновку або його знецінення лише через відсутність у ньому формулювання з довідки МСЕК суперечить вищезазначеним нормам та порушує принцип оцінки доказів у сукупності, закріплений у ч.3 ст. 90 КАС України;

- суд першої інстанції не надав оцінки іншим доказам, прямо зазначеним у позовній заяві, а саме: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) є особою з інвалідністю II групи та має медичні документи, що підтверджують потребу в сторонньому догляді. Ця обставина підтверджується довідкою ЛКК №57 за протоколом №20 від 06 квітня 2025 року, а також висновком №969 за формою №080-4/о, затвердженою наказом МОЗ від 09 березня 2021 року №407 про наявність порушень функцій організму та необхідність догляду, яку ОСОБА_2 видали внаслідок суттєвого погіршення стану здоров`я . Зазначені документи взагалі не були розглянуті судом. Крім того, ОСОБА_2 має онкологічне захворювання і проходить морально та фізично виснажливе лікування. Згідно з випискою з медичної картки стаціонарного хворого від 13 лютого 2025 року, стан пацієнтки тяжкий, хвороба прогресує;

- на підставі численних висновків провідних онкологічних центрів (Національний інститут раку, Київський обласний онкодиспансер та інші профільні заклади) встановлено: захворювання перебуває на термінальній (невиліковній) стадії; воно супроводжується вираженим больовим синдромом, фізичною виснаженістю та повною втратою працездатності. Медичні документи підтверджують, що: визначено третій рівень шкали ECOG, який відповідає обмеженню рухливості, нездатності до самообслуговування та потребі у постійній сторонній допомозі; призначено паліативне лікування, що включає постійне знеболення, медикаментозну підтримку та догляд; працездатність втрачена внаслідок захворювання, а стан пацієнтки є стабільно тяжким. Таким чином, ОСОБА_2 : не здатна самостійно забезпечувати базові життєві потреби (харчування, гігієна, прийом ліків); потребує щоденного нагляду, медичного супроводу та фізичної допомоги; є повністю залежною від постійного догляду з боку близьких або уповноважених осіб. Ці обставини підтверджені офіційними медичними документами та повинні були бути враховані судом при розгляді справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.

26 грудня 2024 р. ОСОБА_1 подав командиру військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення, в якому зазначив, що не бажає продовжувати військову службу та просить його звільнити на підставі ст. 26 ч.12 п.3 абз.10 Закону №2232-ХІІ.

Даний рапорт був розглянутий 31 січня 2025 року начальником управління персоналу штабу КПС ЗСУ та у відповіді зазначено, що з доданих позивачем документів не вбачається потреба в постійному догляді для його дружини.

13 березня 2025 року ОСОБА_1 повторно подав рапорт про звільнення на підставі ст. 26 ч.4 п.2 пп."г" Закону №2232-ХІІ. Рапорт мотивовано тим, що дружина позивача ОСОБА_2 , має онкологічне захворювання та є інвалідом ІІ групи. Потреба в постійному догляді підтверджується висновком МСЕК від 17 грудня 2024 року та довідкою ЛКК від 06 лютого 2025 року.

До цього рапорту позивач долучив наступні документи: копію свідоцтва про шлюб з ОСОБА_2 від 06 квітня 2024 року, довідку ЛКК №57 від 06 лютого 2025 року, акт проведення обстеження сім`ї №307 від 20 грудня 2024 року, довідку про склад сім`ї від 19 травня 2024 року, пенсійне посвідчення на ім`я ОСОБА_2 та медичну картку стаціонарного хворого на ім`я ОСОБА_2 .

Листом начальника управління персоналу штабу КПС ЗСУ від 05 квітня 2025 року Командувачу ПС ЗСУ рекомендовано залишити рапорт ОСОБА_1 без реалізації у зв`язку з тим, що додана позивачем довідка ЛКК №57 від 06 квітня 2025 року не відповідає встановленій формі, а тому не може слугувати доказом потреби в постійному догляді для ОСОБА_2 .

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що довідка Вознесенського міського центру первинної медико-санітарної допомоги №57 протокол №20 від 6 квітня 2025 р., як доказ необхідності постійного догляду за дружиною позивача, яка є повнолітньою, не відповідає критерію допустимості і судом до уваги не приймається.

Також, суд першої інстанції погодився із аргументами відповідача про те, що дана довідка не відповідає встановленій формі, яка передбачена наказом Міністерства охорони здоров`я України №667 від 31 липня 2013 р., який до того ж складається виключно на осіб з психічними розладами, тобто ЛКК вправі видавати висновок (не довідку) щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи виключно внаслідок психічного розладу.

За таких обставин, позивач не надав як відповідачу, так і суду допустимих доказів необхідності здійснення за своєю дружиною постійного догляду, що унеможливлює звільнення позивача з військової служби за ст. 26 ч.4 п.2 пп."г" Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам Конституції України, ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, Закону України "Про вiйськовий обов`язок i вiйськову службу".

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово було продовжено.

Частиною 6 ст. 2 Закону №2232-XII передбачено зокрема такий вид військової служби, як військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Пунктом 12 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оборону України" визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно ч.5 ст. 1 Закону №2232-ХІІ від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

При цьому підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період звільняються на підставах ч.4 ст. 26 Закону №2232 та з огляду на період застосування: у мирний час (пункт 1), під час дії особливого періоду (крім періодів проведення мобілізації та дії воєнного стану) (пункт 2); під час проведення мобілізації та дії воєнного стану (пункт 3).

Тобто, з огляду на введення в Україні воєнного стану та, приймаючи до уваги вид військової служби, яку проходить позивач, підстави звільнення ОСОБА_2 з військової служби визначені у п.2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ.

За змістом пп."г" п.2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Частиною 7 ст. 26 Закону №2232-XII визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до положень ч.12 ст. 26 Закону №2262-ХІІ військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Отже, підставою для звільнення військовослужбовців з військової служби на період дії воєнного стану є зокрема необхідність здійснення постійного догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи. При цьому необхідність постійного догляду повинна підтверджуватися відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Щодо доводів апеляційної скарги про наявність підстав для звільнення з військової служби, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своєю дружиною ОСОБА_2 , яка є інвалідом ІІ групи, що підтверджується довідками МСЕК та ЛКК.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ №521840 від 17 жовтня 2024 року, дружині позивача ОСОБА_2 встановлена ІІ група інвалідності за загальним захворюванням. Інвалідність встановлена строк до 01 вересня 2025 року У графі "Висновок про умови та характер праці" вказано: "Доступна легка надомна праця". В графі "Рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності" перелічено: нагляд в Миколаївському обласному онкологічному диспансері та лікування там же.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідач, приймаючи рішення про відмову у звiльненнi КПС ЗСУ ОСОБА_1 за сімейними обставинами, не мало в наявності вищезазначеної довідки, оскільки позивач не надав її при розгляді рапорту.

Тобто, відповідач приймав рішення не на підставі доказів, які були надані до суду, а тому зазначені докази судом не приймаються, оскільки позивачем необґрунтовано неможливість їх подання відповідачу при прийнятті оскаржуваного рішення.

Крім того, згідно довідки Вознесенського міського центру первинної медико-санітарної допомоги №57 протокол №20 від 06 квітня 2025 р., ОСОБА_2 є інвалідом та потребує постійного стороннього догляду строком на 1 рік.

Відповідно до Переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року №413 (далі Порядок №413), особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини: необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи або медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.

Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1317 (чинне на момент виникнення спірних правовідносин) (далі Положення №1317) визначено процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації (п.1).

Крім того, п.1 Положення про лікарсько-консультативну комісію, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року №917 (далі Положення №917) закріплює, що воно визначає механізм проведення медико-соціальної експертизи хворих, що не досягли повноліття, і потерпілих від нещасного випадку на виробництві дітей віком від 15 до 18 років, дітей з інвалідністю (далі - діти) з метою встановлення ступеня обмеження життєдіяльності під час взаємодії із зовнішнім середовищем та часу настання інвалідності.

Також, додатком до Положення №917 є Порядок встановлення лікарсько-консультативними комісіями інвалідності дітям.

Таким чином, Порядком №413 та Положенням №1317, навіть без прив`язки до військовослужбовців, чітко розмежовують коло осіб, щодо яких проводиться медико-соціальна експертиза - в першому випадку (МСЕК) це стосується виключно хворих, які досягли повноліття, а в другому випадку (ЛКК), відповідно, хворих, які повноліття не досягли.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції Порядок №413 і Положення №1317 розмежовують компетенцію цих органів за таким критерієм, як вік хворих, у зв`язку з чим в Постанові №413 і передбачено, що висновок МСЕК складається на осіб віком понад 18 років, а висновок ЛКК - на осіб віком до 18 років.

Частиною 2 ст. 74 КАС України, яка визначає правила допустимості доказів, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи положення ст. 74 КАС України, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що довідка Вознесенського міського центру первинної медико-санітарної допомоги №57 протокол №20 від 06 квітня 2025 року, як доказ необхідності постійного догляду за дружиною позивача, яка є повнолітньою, не відповідає критерію допустимості і тому судом не приймається.

Крім того, колегія суддів зазначає, що вищезазначена довідка не відповідає встановленій формі, яка передбачена наказом Міністерства охорони здоров`я України №667 від 31 липня 2013 року, який до того ж складається виключно на осіб з психічними розладами, тобто ЛКК вправі видавати висновок (не довідку) щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи виключно внаслідок психічного розладу, що правильно встановлено судом першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність доказів необхідності здійснення постійного догляду за дружиною, що унеможливлює звільнення позивача з військової служби за пп."г" п.2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-XII.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків суду першої інстанції не спростовують, тоді як факти та мотивування яких повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об`єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні справи.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 12 грудня 2025 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.