Справа № 320/47987/23
Суддя: Жук Р.В.
Дата ухвалення: 2025-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2025 року м. Київ справа №320/47987/23

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Жука Р.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом Акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі Філії Управління з

переробки газу та газового конденсату

до Державної служби України з безпеки на транспорті

про визнання протиправними та скасування постанови від 11.07.2023 №012613, -

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст позовних вимог.

До Київського окружного адміністративного суду звернулося Акціонерне товариство "Укргазвидобування" в особі Філії Управління з переробки газу та газового конденсату з адміністративним позовом до Державна служба України з безпеки на транспорті, у якому просить визнати протиправною та скасувати постанову Державної служби України з безпеки на транспорті від 11.07.2023 №012613 про застосування адміністративно-господарського штрафу.

ІІ. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 01.06.2023 відділом державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті було проведено перевірку транспортного засобу МАЗ 5440 В9, д.н. НОМЕР_1 , EVERLAST EVL-LPG д.н. НОМЕР_2 , які належать Акціонерному товариству "Укргазвидобування". За результатами перевірки було складено акт проведення перевірки №АР025723 від 01.06.2023 та зазначено, що водій немав при собі усі документи, передбачені ст.48 ЗУ «Про автомобільний транспорт». 11.07.2023 відповідачем було винесено постанову №012613 про застосування адміністративно-господарського штрафу. Позивач категорично не погоджується з прийнятою постановою та вказує на безпідставність застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу на підставі статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт".

До суду надійшов відзив, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що оскаржена постанова є правомірною, оскільки під час проведення перевірки не пред`явлено документів, визначених статтею 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", а саме, письмової інструкції на випадок аварії або надзвичайної ситуації.

Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач підтримав позовні вимоги через не спростування відповідачем обставин викладених у позовній заяві.

ІІІ. Заяв (клопотання) учасників справи інші процесуальні дій у справі.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Жуку Р.В.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду 16.01.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

13.02.2024 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву.

04.03.2024 представником позивача подана відповідь на відзив.

Інших заяв чи клопотань учасниками справи до суду не подано.

Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно частини 2 статті 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

З урахуванням викладеного, керуючись положеннями частини 2 статті 262 КАС України наявні підстави для розгляду справи в порядку письмового провадження.

ІV. Обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши зміст спірних правовідносин з урахуванням доказів судом встановлені відповідні обставини.

01.06.2023 уповноваженими особами Укртрансбезпеки, відповідно до направлення від 26.05.2023 № НР 000921 на рейдову перевірку, на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів в місцях навантаження і розвантаження, проводилась рейдова перевірка транспортних засобів перевізників, що здійснюють внутрішні та міжнародні перевезення пасажирів та вантажів.

За результатом проведеної перевірки транспортного засобу MAN/EVERLAST, номерний знак номерний знак НОМЕР_1 / НОМЕР_2 , що належить власнику - АТ «Укргазвидобування», водій ОСОБА_1 та складено акт №АР025723 про виявлені порушення - статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», пп.3 п.9 розділу 1 правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів Наказу МВС №656 від 01.08.2018, а саме при здійснення вантажних перевезень згідно ТТН №900076591 на відпуск нафтопродуктів відсутня письмова інструкція на випадок аварії або надзвичайної ситуації, чим порушено вимоги ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», утому числі порушення, відповідальність за які передбачена абзц. 3.4.1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

22.06.2023 відповідачем направлено позивачу рекомендованим листом із штрих-кодовим ідентифікатором №368 повідомленням від 20.06.2023 №45545/28/24-23 про виклик для розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт на 11.07.2023. Лист отримано 27.06.2023.

11.07.2023 відділом державного нагляду (контролю) у місті Києві Державної служби України з безпеки на транспорті винесена постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу №012613, якою з АТ «Укргазвидобування» стягнуто адміністративно-господарський штраф у сумі 17 000, 00 грн.

Не погодившись із постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу, Підприємство звернулося до суду з цим позовом.

V. Оцінка суду.

Надаючи правову оцінку обґрунтованості аргументам, наведеними учасниками справи, суд дійшов наступних висновків.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту, визначає Закон №2344-III.

Статтею 1 Закону №2344-III, встановлено, що автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Згідно з ч.10 ст. 6 Закону № 2344-III, на території України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, у сфері міжнародних автомобільних перевезень здійснює: габаритно-ваговий контроль транспортних засобів у зонах габаритно-вагового контролю.

Відповідно до положень ч.12 ст.6 Закону № 2344-III, державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Змістом ч.1 ст.48 Закону №2344-III встановлено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Згідно із ч.2 ст.48 Закону №2344-III документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Відповідно до приписів ст.48 Закону №2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

У разі перевезення небезпечних вантажів крім документів, передбачених частиною другою цієї статті, обов`язковими документами також є:

для автомобільного перевізника - ліцензія на надання відповідних послуг; для водія - свідоцтво про допущення транспортного засобу до перевезення певних небезпечних вантажів, свідоцтво про підготовку водіїв транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, письмові інструкції на випадок аварії або надзвичайної ситуації.

Правові, організаційні, соціальні та економічні засади діяльності, пов`язаної з перевезенням небезпечних вантажів залізничним, морським, внутрішнім водним, автомобільним та авіаційним транспортом, визначені Законом України «Про перевезення небезпечних вантажів» (далі - Закон №1644-III), абз. 2-3 ст.1 якого передбачено, що небезпечним вантажем є речовини, матеріали, вироби, відходи виробничої та іншої діяльності, які внаслідок притаманних їм властивостей за наявності певних факторів можуть під час перевезення спричинити вибух, пожежу, пошкодження технічних засобів, пристроїв, споруд та інших об`єктів, заподіяти матеріальні збитки та шкоду довкіллю, а також призвести до загибелі, травмування, отруєння людей, тварин і які за міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за результатами випробувань в установленому порядку залежно від ступеня їх впливу на довкілля або людину віднесено до одного з класів небезпечних речовин.

Небезпечні речовини - речовини, віднесені до таких класів: клас 1 - вибухові речовини та вироби; клас 2 - гази; клас 3 - легкозаймисті рідини; клас 4.1 - легкозаймисті тверді речовини; клас 4.2 - речовини, схильні до самозаймання; клас 4.3 - речовини, що виділяють легкозаймисті гази при стиканні з водою; клас 5.1 - речовини, що окислюють; клас 5.2 - органічні пероксиди; клас 6.1 - токсичні речовини; клас 6.2 - інфекційні речовини; клас 7 - радіоактивні матеріали; клас 8 - корозійні речовини; клас 9 - інші небезпечні речовини та вироби.

Законом України від 02.03.2000 №1511-ІІІ «Про приєднання України до Європейської Угоди про міжнародне дорожнє перевезення небезпечних вантажів (ДОПНВ)» Україна приєдналася до її виконання. Головна мета ДОПНВ полягає у забезпеченні безпечного перевезення небезпечних вантажів, а також у спрощенні міжнародних перевезень таких вантажів, зобов`язуючи країни - учасниці угоди допускати перевезення небезпечних вантажів з інших країн - учасниць за умови дотримання вимог ДОПНВ.

При цьому у національному законодавстві України, вимоги ADR імплементовані та впровадженні у Порядку та основних вимогах до забезпечення безпеки дорожнього перевезення небезпечних вантажів на всій території України, визначенні Правилами дорожнього перевезення небезпечних вантажів, які затвердженні наказ Міністерства внутрішніх справ України 04 серпня 2018 року №656 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 11 вересня 2018 р. за № 1041/32493 (далі - Правилами дорожнього перевезення небезпечних вантажів).

Пунктами 2-4 Правилами дорожнього перевезення небезпечних вантажів передбачено, що ці Правила розроблено з урахуванням вимог:

Директиви 2008/68/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 24 вересня 2008 року про внутрішні перевезення небезпечних вантажів;

додатків А, B до Угоди про міжнародне дорожнє перевезення небезпечних вантажів від 30 вересня 1957 року (далі - ДОПНВ).

Вимоги цих Правил обов`язкові для суб`єктів господарювання незалежно від форм власності та фізичних осіб, які є учасниками дорожнього перевезення небезпечних вантажів.

Дорожнє перевезення небезпечних вантажів територією України здійснюється з урахуванням вимог додатків А, В до ДОПНВ та цих Правил.

Відповідно до п.8 та абз.8 пп.3 п.9 Правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів водій транспортного засобу, що перевозить небезпечні вантажі, у разі дорожньо-транспортної пригоди або вимушеної зупинки, у результаті яких небезпечні вантажі проникли або можуть проникнути назовні, повинен негайно сповістити про це підрозділ поліції та вжити відповідних заходів, зазначених у Правилах дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі - ПДР), та письмових інструкціях, передбачених розділом 5.4.3 додатка А до ДОПНВ, наведених у додатку 3 до цих Правил.

При перевезенні небезпечних вантажів на транспортній одиниці мають бути, крім перелічених у ПДР, такі документи, у випадках, передбачених ДОПНВ, на транспортній одиниці мають бути додатково письмові інструкції, передбачені розділом 5.4.3 додатка А до ДОПНВ.

У додатку 3 до цих Правилами дорожнього перевезення небезпечних вантажів наведено зміст «Письмових інструкцій відповідно до ДОПНВ».

Так, абзацом дев`ятим підпункту 3 пункту 9 розділу І Правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України 04.08.2018 №656 встановлено, що письмові інструкції зберігаються в кабіні транспортного засобу в легкодоступному місці. Автомобільний перевізник забезпечує ознайомлення водіїв, які беруть участь у перевезенні, із змістом письмових інструкцій та належне виконання ними зазначених інструкцій.

Відповідно до ч.2 ст.49 Закону № 2344-III водій транспортного засобу зобов`язаний, зокрема, мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень; дотримуватися визначеного режиму праці та відпочинку.

Таким чином, положеннями Закону покладено на перевізника обов`язок з забезпечення, а водія - пред`явлення для перевірки відповідних документів, при цьому, у розумінні визначень Закону, автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Згідно з приписами абз.3 ч.1 ст. 60 Закону №2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Обов`язок позивача щодо дотримання вимог підзаконних нормативно-провового акту - Правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 04.08.2018 №656 передбачено чинним законодавством.

Щодо заперечення позивачем факту надання саме ним послуг з перевезень вантажів та обґрунтовуючи протиправність оскаржуваної постанови, позивач стверджує, що він не є перевізником, а лише здійснював доставку власного вантажу.

За визначеннями, викладеним у ст.1 Закону №2344-III, автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення - це перевезення вантажів вантажними автомобілями; водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.

Автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовують на законних підставах (ст. 33 Закону № 2344-III).

Відповідальності за порушення вимог законодавства сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів підлягають саме перевізники, а не власники транспортних засобів за умови, що вони не використовують транспортний засіб, а лише володіють майновими правами на нього, у відповідності до ст. 1 Правил дорожнього руху України.

Суд зазначає, що позивач у день проведення перевірки у розумінні вищезгаданих норм здійснював перевезення вантажу за власний кошт, а тому, автомобільним перевізником у даному випадку був саме позивач.

Для цілей застосування Закону № 2344-ІІІ, визначальним є факт здійснення вантажних перевезень, оскільки будь-яка особа, яка здійснює перевезення вантажів, є автомобільним перевізником.

У той же час, з ЄДР вбачається, що одним із видів діяльності позивача є: 49.41 Вантажний автомобільний транспорт.

Таким чином, на переконання суду визначальним при розгляді даної справи, є встановлення факту чи позивач є автомобільним перевізником в розумінні Закону № 2344-III.

Судом з матеріалів справи встановлено, що згідно товарно-транспортної накладної на відпуск нафтопродуктів (нафти) №900076591 від 01.06.2023 транспортний засіб МАЗ 5440 В9, номерний знак НОМЕР_1 ; EVERLAST EVL-LPG, номерний знак НОМЕР_2 , здійснював перевезення вантажу Газу нафтового скрапленого марки А Shebel UN 1965 2(2.1) Філії Управління з переробки газу та газового конденсату Акціонерного товариства «Укргазвидобування» (25976423).

Відповідно до Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України 14.10.1997 № 363 (далі Правила №363), товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля є основними документами на перевезення вантажів.

Пунктом 11.1. Правил № 363, встановлено, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

З аналізу наявної в матеріалах справи товаро-транспортної накладної судом встановлено, що позивач фактично виступає перевізником товару за власний кошт.

Отже, позивач в даному випадку, є автомобільним перевізником, який здійснював перевезення товару за власний кошт, що відповідає приписам ст.1 Закону № 2344-III.

Тому, водії, які здійснюють перевезення небезпечного вантажу, зобов`язаний мати при собі письмові інструкції на випадок аварії або надзвичайної ситуації.

Суд висновує, що позивач у розумінні законодавства про автомобільний транспорт та дорожній рух, як власник транспортного засобу, який виконує перевезення певних небезпечних вантажів, із залученням праці найманого водія, є автомобільним перевізником, незалежно від виду та характеру здійснюваних перевезень, з безумовним обов`язком наявності письмової інструкції на випадок аварії або надзвичайної ситуації.

Слід також зазначити про те, що у разі перевезення небезпечних вантажів крім документів, передбачених частиною другою цієї статті, обов`язковими документами також є: для автомобільного перевізника - ліцензія на надання відповідних послуг; для водія - свідоцтво про допущення транспортного засобу до перевезення певних небезпечних вантажів, свідоцтво про підготовку водіїв транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, письмові інструкції на випадок аварії або надзвичайної ситуації.

У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.

Абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений ст.39 та 48 цього Закону в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Тож, за відсутності документів, зокрема, в даному випадку письмової інструкції на випадок аварії або надзвичайної ситуації виконуючи вантажні перевезення до фізичних або юридичних осіб, які здійснюють на комерційній основі чи за власний кошт перевезення вантажів транспортними засобами, застосовуються адміністративно-господарські штрафи.

Матеріалами справи підтверджується, що підставою для висновків відповідача про порушення позивачем вимог ст.48 Закону № 2344-III слугувала відсутність на час проведення перевірки письмової інструкції на випадок аварії або надзвичайної ситуації, яка повинна зберігаються в кабіні транспортного засобу в легкодоступному місці.

Щодо тверджень позивача про те, що він не надавав послуг із перевезення вантажів, а перевозив вантаж для власних потреб власними засобами, суд не бере до уваги та зазначає, що є необґрунтованими, оскільки норми Положення №340 не містять розмежувань щодо поширення своєї дії на осіб, які надають послуги з перевезення вантажів, чи осіб, які здійснюють перевезення вантажів. Окрім того, в контексті визначення позивача, як суб`єкта відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт у спірних правовідносинах варто зазначити, що з урахуванням змісту норм Закону №2344-ІІІ, відповідальність у даному випадку несуть фізичні чи юридичні особи, які безпосередньо здійснюють, у тому числі, за власний кошт перевезення вантажів транспортними засобами.

Зокрема, приписи ст.60 Закону №2344-III передбачають наявність спеціального суб`єкта відповідальності - автомобільного перевізника. Отже, законом чітко визначено відмінність між особою, яка володіє майновими правами на транспортний засіб, та особою, яка використовує його або безпосередньо, або через водія (іншу юридичну особу) для здійснення перевезень. Таким чином, власник транспортного засобу та перевізник можуть бути як однією особою, так і різними. Водночас, суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт є саме автомобільний перевізник.

Матеріалами справи достименно підтверджується, що під час проведення перевірки позивачем в порушення вимог Закону №2344-III не надано письмові інструкції на випадок аварії або надзвичайної ситуації. Непред`явлення вказаних документів під час проведення перевірки свідчить про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що має наслідком для застосування санкцій, визначених ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», а тому, суд вважає, що відповідачем правомірно було складено спірну постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, відповідачем доведено правомірність та обґрунтованість своїх дій під час прийняття оскаржуваної позивачем постанови з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, доводи позивача, не дають суду підстав для постановлення висновків, які б спростовували обґрунтування відповідача, а відтак позов задоволенню не підлягає.

VІ. Судові витрати.

Судові витрати які підлягають стягненню на користь відповідача відсутні.

Керуючись ст.ст. 77, 78, 139, 159, 162, 241, 243, 244, 245, 246, 250, 260-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Копію рішення надіслати учасникам справи.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Жук Р.В.