Справа № 200/4473/24
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2025-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року справа №200/4473/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року (головуючий суддя І інстанції Аканов О.О.), складеного в повному обсязі 11 вересня 2024 року, у справі № 200/4473/24 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Національної поліції в Донецькій області, Маріупольське районне управління Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Бердянський університет менеджменту та бізнесу, Державне підприємство «Інформаційно-іміджевий центр», про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Донецького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України та Державного підприємства «Інформаційно-іміджевий центр», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Національної поліції в Донецькій області, Маріупольське районне управління Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Бердянський університет менеджменту та бізнесу, про:

визнання протиправним та скасування рішення МОН України про відмову у визнанні диплому, а саме рішення МОН України про відмову у визнанні №1/259-24 від 05.01.2024; рішення МОН України №1/5112-24 від 25.03.2024 за результатами перегляду рішення про визнання кваліфікації за іноземним документом про освіту;

зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень розглянути заяву про визнання диплому за наслідками навчання в Білоруському інституті правознавства, а не Бердянському інституті підприємництва.

Ухвалою суду першої інстанції від 23 серпня 2024 року закрито провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інформаційно-іміджевий центр» про зобов`язання Державного підприємства «Інформаційно-іміджевий центр» розглянути заяву про визнання диплому за наслідками навчання в Білоруському інституті правознавства, а не Бердянському інституті підприємництва.

Ухвалою суду першої інстанції від 23 серпня 2024 року залучено в якості третьої особи Державне підприємство «Інформаційно-іміджевий центр», яке не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Міністерства освіти і науки України.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 відмовлено у задоволені позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що здача державних іспитів, захист дипломної роботи та отримання диплому здійснювалось позивачем в Установі освіти «Білоруський інститут правознавства» у м. Мінськ Республіки Білорусь, а не в якомусь іншому навчальному закладі, який зазначено безпідставно у повідомленні № 1/259-24 від 05.01.2024 (як-то Бердянський інститут підприємництва). Відповідно до додатку до диплому за час навчання в Білоруському недержавному інституті правознавства з 1999 року до 2000 року та Установі освіти «Білоруський інститут правознавства» з 2000 року до 2004 року склав екзамени та заліки по 74 дисциплінах спеціальності «Правознавство», серед яких українська мова, українське законодавство (екологічне право, земельне, аграрне, кримінальне, кримінальний процес, сімейне, господарське, трудове тощо). Рішенням Державної екзаменаційної комісії від 20.06.2004 протокол № 24/24 присвоєно кваліфікацію юрист, реєстраційний лист № 420 від 30.06.2004, наявні підписи ректора та декана Установи освіти «Білоруський інститут правознавства», а не Бердянського інституту підприємництва. Оскільки навчання жодного дня не здійснювалось у закладі освіти, зазначеному у відмові у визнанні, висновок про відмову через відсутність у Бердянського вищого закладу освіти ліцензії на викладання білоруської програми, а не у Білоруського вищого навчального закладу, є безпідставним. Витребування з архівів МОН України відомостей про наявність ліцензії у Білоруського інституту правознавства на час навчання 1999-2004 є роботою ДП «Інформаційно-іміджевий центр», як виконавця оплачуваної послуги, а не замовника, який не повинен виконувати роботу замість зазначеної державної установи. Вищий навчальний заклад Республіки Білорусь надавав освіту на території України студентам на підставі ліцензії, які видаються на контролюються МОН України. Неможливо здійснювати іноземному закладу вищої освіти діяльність в Україні протягом 10 років поза увагою МОН України, що свідчить про неретельну перевірку та неякісно виконане замовлення з боку ДП «Інформаційно-іміджевий центр», як наслідок відповідь, що не відповідає дійсності.

Також апелянт зазначив, що судом першої інстанції в ухвалі від 23.08.2024 невірно надано оцінку нормативно-правовим актам, які регулюють указані правовідносини, а також обставинам справи і помилково суд першої інстанції дійшов висновку про закриття провадження в частині позовних вимог стосовно відповідача державного підприємства "Інформаційно-іміджевий центр".

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Суд, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне зазначити наступне.

Судами встановлено, що Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом НОМЕР_1 .

Позивач має статус учасника бойових дій відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 .

Відповідно до довідки Маріупольського районного управління Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 01.11.2023 №24114/101/01-2023 позивач дійсно проходить службу в ОВС з 22.11.2004 до 06.11.2015, в НПУ з 07.11.2015 по теперішній час. З 02.09.2022 перебуває на посаді начальника відділення розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого відділу Маріупольського районного управління Головного управління Національної поліції в Донецькій області.

Відповідно до диплому НОМЕР_3 позивач в 1999 поступив в Білоруський інститут правознавства і в 2004 закінчив повний курс за спеціальністю «Правознавство», реєстраційний №420.

Міністерством освіти і науки надано повідомлення №1/259-24 від 05.01.2024 щодо результатів процедури визнання в Україні іноземного документа про освіту диплому НОМЕР_3 , реєстраційний №420, виданий 13.06.2004 на ім`я ОСОБА_1 Білоруським інститутом правознавства, спеціальність/кваліфікація за документом про освіту «Правознавство/юрист», навчання здійснювалось в Бердянському інституті підприємництва (м.Бердянськ, Україна). Інформація щодо освітньої діяльності Бердянського інституту підприємництва за результатами перевірки статусу освітньої установи: Бердянський інститут підприємництва не мав ліцензії Міністерства освіти і науки України для здійснення освітньої діяльності за білоруськими програмами підготовки спеціалістів за спеціальністю «Правознавство». Рішення: відмова у визнанні. Підстава прийняття рішення про відмову у визнанні: підпункт 4 пункт 3 Розділу VІІ Порядку визнання здобутих в іноземних закладах вищої освіти ступенів вищої освіти, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 05.05.2015 №504 (у редакції наказу Міністерства освіти і науки України від 05.09.2022 №784) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.05.2015 за №614/27059.

Листом Міністерства освіти і науки України №1/5112-24 від 25.03.2024 позивача за результатом його звернення про перегляд рішення щодо визнання кваліфікацій за іноземним документом про освіту, проінформовано про те, що рішення про відмову у визнанні в Україні документа про освіту диплому НОМЕР_3 , реєстраційний №420, виданого Білоруським інститутом правознавства на ім`я ОСОБА_1 , 13.06.2004 прийнято Міністерством освіти і науки України відповідно до чинного законодавства.

В матеріалах справи наявні:

лист Міністерства освіти і науки України №9/710-24 від 21.03.2024, в якому вказано, що відповідно до архівних даних інформація щодо наявності ліцензії на провадження освітньої діяльності, в тому числі напряму (спеціальності) «Правознавство», у Білоруського недержавного інституту правознавство у період з 1994 по 2004 відсутня;

листи Державної освітньої установи «Навчально-методичний центр з питань якості освіти» від 25.09.2020 №07-01/233, №07-01/234 в яких повідомлено, що у документах Міжгалузевої республіканської акредитаційної комісії, Міжгалузевої акредитаційної комісії, Державної акредитаційної комісії у період до 2005 року інформації щодо надання ліцензії Вищому навчальному закладу «Бердянський інститут підприємства» для здійснення освітньої діяльності за білоруськими програмами підготовки спеціалістів за спеціальністю «Правознавство» не виявлено.

Вважаючи рішення відповідача №1/259-24 від 05.01.2024 про відмову у визнанні в Україні документа про освіту диплому НОМЕР_3 протиправним та таким, що порушують його права, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що ані «Бердянський інститут підприємництва» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (наступна назва Приватний вищий навчальний заклад «Бердянський інститут підприємництва», ані Білоруський недержавний інститут правознавства (наступна назва «Білоруський інститут правознавства») не мали ліцензії і відповідно права на провадження освітньої діяльності з напряму (спеціальності) «Правознавство» в Україні.

Суд зазначив, що ані «Бердянський інститут підприємництва» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (наступна назва Приватний вищий навчальний заклад «Бердянський інститут підприємництва», ані Білоруський недержавний інститут правознавства (наступна назва «Білоруський інститут правознавства») не мали ліцензії і відповідно права на провадження освітньої діяльності з напряму (спеціальності) «Правознавство» в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд погоджує висновки суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Визнання в Україні іноземних документів про вищу освіту здійснюється відповідно до Конвенції про визнання кваліфікації з вищої освіти в Європейському регіоні, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про визнання кваліфікацій з вищої освіти в Європейському регіоні» №1273-XIV від 03.12.1999 та міжнародних угод про взаємне визнання та еквівалентність документів про освіту і вчені звання.

Статтею 5 Розділу 6 Конвенції передбачено, що кожна сторона може зумовити визнання кваліфікації з вищої освіти, присуджених іноземними закладами освіти, які функціонують на її території, конкретними вимогами національного законодавства або окремими угодами, укладеними зі стороною, якій належать такі заклади.

Закон України «Про освіту» регулює суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також визначає компетенцію державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти.

Відповідно до ч. 3 ст. 82 Закону України «Про освіту» центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки проводить роботу, пов`язану із встановленням еквівалентності атестатів і дипломів міжнародним визнанням навчальних курсів, кваліфікацій, вчених звань і наукових ступенів, крім випадків, передбачених спеціальними законами.

Закон України «Про вищу освіту» встановлює основні правові, організаційні, фінансові засади функціонування системи вищої освіти, створює умови для посилення співпраці державних органів і бізнесу з закладами вищої освіти на принципах автономії закладів вищої освіти, поєднання освіти з наукою та виробництвом з метою підготовки конкурентоспроможного людського капіталу для високотехнологічного та інноваційного розвитку країни, самореалізації особистості, забезпечення потреб суспільства, ринку праці та держави у кваліфікованих фахівцях.

Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про вищу освіту» центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки затверджує за погодженням із Національним агентством із забезпечення якості вищої освіти порядок визнання здобутих в іноземних закладах вищої освіти ступенів вищої освіти та наукових ступенів і проводить процедуру їх визнання, крім випадків, передбачених цим Законом.

Процедура визнання в Україні здобутих в іноземних вищих навчальних закладах ступенів вищої освіти визначена Порядком визнання здобутих в іноземних вищих навчальних закладах ступенів вищої освіти, затвердженим наказом Міністерства освіти і науки України від 05.05.2015 №504 (далі - Порядок №504).

Відповідно до підпункту 2 пункту 1 розділу II Порядку №504 процедура визнання в Україні документів здійснюється, у тому числі МОН - з метою працевлаштування та/або продовження навчання власника Документа на території України.

Пунктом 1 розділу V Порядку № 504 визначено, що процедура визнання документа, окрім випадків, зазначених у пунктах 2-3 цього розділу, складається з: 1) верифікації документа та/або додатка до нього; а у разі необхідності - верифікації документів про попередню освіту; 2) перевірки статусу освітньої установи, освітнього провайдера та/або Програми, за результатами якої виданий документ (далі - перевірка статусу); 3) оцінки кваліфікації або періоду навчання, зазначеного в документі, та встановлення їхньої відповідності освітньому або освітньо-професійному ступеню в Україні, академічних та/або професійних прав (далі - оцінка кваліфікації).

Для отримання відомостей про документ та/або проходження власником періоду навчання, перевірки статусу освітньої установи, освітнього провайдера та/або програми, за результатами якої виданий документ, проведення оцінки кваліфікації або періодів навчання, зазначених в документі, компетентний орган з визнання має право звернутися до офіційних установ.

Відповідно до положень п. 1 розділу VIІ Порядку №504 кваліфікації з вищої освіти, присуджені освітніми установами, освітніми провайдерами мають визнаватися компетентними органами з визнання, якщо немає суттєвої різниці між іноземною кваліфікацією, визнання якої запитує заявник, та відповідною кваліфікацією в Україні, - за умови наявності позитивного висновку та за відсутності підстав, зазначених у підпункті 4 пункту 9 розділу V та пункті 3 цього розділу.

Компетентний орган з визнання на підставі Висновку приймає одне з таких рішень, яке оформлюється наступним чином: про визнання Документа, про що Заявнику видається Свідоцтво; про відмову у визнанні поданого Документа, про що Заявнику надається Повідомлення із зазначенням підстав прийняття такого рішення (п. 2 розділу VIІ Порядку №504).

Відповідно до пункту 3 розділу VIІ Порядку № 504 рішення про відмову у визнанні поданого Документа приймається у разі, якщо наявні такі підстави: 1) щодо документів, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 1 розділу IV цього Порядку, компетентним органом з визнання отримано негативний результат верифікації; 2) компетентним органом з визнання отримано негативний результат перевірки статусу освітньої установи, освітнього провайдера та/або Програми, за результатами якої виданий документ; 3) документи, зазначені у підпунктах 1-3 пункту 1 розділу IV цього Порядку, видані за результатами навчання/здобуття освіти в освітній установі, освітньому провайдері, яка(ий) не є офіційно визнаною(им) в системі освіти держави, до якої належить, та держави, на території якої здійснюється освітня діяльність; 4) документ виданий за результатами навчання/здобуття освіти в освітній установі, освітньому провайдері, які не є офіційно визнані в державі, на території якої провадять освітню діяльність, якщо це передбачено законодавством цієї держави, та/або здійснюють освітню діяльність без дотримання вимог чинного законодавства цієї держави; 5) документ виданий освітньою установою, освітнім провайдером невизнаних держав (територій) відповідно до зовнішніх правових відносин України; 6) документ виданий освітньою установою, освітнім провайдером, що здійснюють освітню діяльність на тимчасово окупованій території України; 7) документ виданий освітньою установою, освітнім провайдером, до якої(ого) застосовуються персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції), відповідно до рішення органів державної влади України (в межах дії рішення); 8) встановлено, що документ виданий на підставі документів, що походять з освітніх установ, освітніх провайдерів, які провадять освітню діяльність на тимчасово окупованих територіях України; 9) встановлено, що власник для здобуття рівня/ступеня вищої освіти, зазначеного в документі, проходив окремий період навчання в освітніх установах, освітніх провайдерах, визначених підпунктами 3-8 пункту 3 цього розділу; 10) виявлені ознаки підробки, недостовірності інформації в поданих документах; 11) документ виданий за результатами навчання, під час якого загальний обсяг навантаження менший за мінімально передбачений освітньою установою, освітнім провайдером обсяг навантаження для одного семестру навчання; 12) документ виданий за результатами навчання за програмою, яка не входить в систему вищої освіти країни походження документа; 13) документи, зазначені в підпунктах 1-2 пункту 1 розділу IV цього Порядку, не містять повної інформації про програму, необхідну для встановлення відповідного ступеня та/або освітньої програми в Україні; 14) документ виданий за результатами навчання за період, що становить менше ніж один навчальний рік з дати вступу на освітню програму; 15) документ виданий за результатами навчання за програмою, яка не може бути співвіднесена з жодним ступенем вищої освіти в Україні; 16) під час здійснення порівняльного аналізу, відповідно до підпункту 3 пункту 8 розділу V цього Порядку, встановлено суттєву різницю в освітніх програмах, що унеможливлює прийняття рішення про визнання; 17) протягом 1 року з дати направлення письмового повідомлення заявнику до компетентного органу з визнання не надано додаткові документи: результати додаткового навчання, результати тестів на компетентність тощо або заяви про продовження цього строку; 18) встановлено, що документ одержаний на підставі документа про попередню освіту або період навчання, який не надавав його власнику відповідних академічних прав; 19) якщо текст документа та/або його переклад неможливо прочитати внаслідок пошкодження, наявні незастережні виправлення або дописки, помилки, які суттєво змінюють зміст документа.

Виходячи з положень Конвенції про визнання кваліфікації з вищої освіти в Європейському регіоні, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про визнання кваліфікацій з вищої освіти в Європейському регіоні» №1273-XIV від 03.12.1999 та Законів України «Про освіту», «Про вищу освіту», визнання документа позивача про вищу освіту диплому НОМЕР_3 , реєстраційний №420, виданий 13.06.2004 на ім`я ОСОБА_1 Білоруським інститутом правознавства, спеціальність/кваліфікація за документом про освіту «Правознавство/юрист», можливе за умови проходження процедури, запровадженої Порядком № 504.

Згідно зі статтею 58 Конституції України дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

В даному випадку такою подією є початок процедури визнання документів про освіту, а не дата отримання документу про освіту.

Як встановлено судом під час розгляду справи, у додаткових відомостях документу про освіту та кваліфікацію зазначено про те, що навчання позивача здійснювалося у державному закладі «Бердянський університет менеджменту та бізнесу».

Тобто, в розумінні Порядку, Бердянський інститут підприємництва (м. Бердянськ, Україна) є освітнім провайдером Білоруського інституту правознавства, який провадив свою освітню діяльність на території України.

Відповідно до підпункту 4 пункту 3 розділу VІІ Порядку рішення про відмову у визнанні поданого Документа приймається у разі, якщо Документ виданий за результатами навчання/здобуття освіти в освітній установі, освітньому провайдері, які не є офіційно визнані в державі, на території якої провадять освітню діяльність, якщо це передбачено законодавством цієї держави, та/або здійснюють освітню діяльність без дотримання вимог чинного законодавства цієї держави.

Відповідно до пунктів 2 та 3 статті 15 Закону України № 1060-ХІІ від 23.05.1991 «Про освіту», який був чинним на дату навчання позивача, відповідність освітніх послуг державним стандартам і вимогам визначається засновником закладу освіти, Міністерством освіти України, Міністерством освіти Автономної Республіки Крим, міністерствами і відомствами, яким підпорядковані заклади освіти, місцевими органами управління освітою шляхом ліцензування, інспектування, атестації та акредитації закладів освіти у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За результатами ліцензування Міністерство освіти України, Міністерство освіти Автономної Республіки Крим, місцеві органи управління освітою у межах своїх повноважень надають закладам освіти незалежно від форм власності ліцензії на право здійснення освітньої діяльності відповідно до державних вимог із встановленням за певними освітніми або освітньо-кваліфікаційними рівнями обсягів підготовки, які відповідають кадровому, науково-методичному та матеріально-технічному забезпеченню, вносять їх до державного реєстру закладів освіти.

У пункті 5 статті 18 Закону про освіту № 1060 зазначено, що діяльність закладу освіти розпочинається за наявності ліцензії на здійснення діяльності, пов`язаної з наданням послуг для одержання освіти і підготовкою фахівців різних рівнів кваліфікації. Ліцензія видається у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У статті 30 Закону про освіту № 1060 зазначено, що в Україні встановлюються такі освітні рівні: початкова загальна освіта; базова загальна середня освіта; повна загальна середня освіта; професійно-технічна освіта; базова вища освіта; повна вища освіта. В Україні встановлюються такі освітньо-кваліфікаційні рівні: кваліфікований робітник; молодший спеціаліст; бакалавр; спеціаліст, магістр.

Відповідно до пункту 2 Положення про ліцензування закладів освіти, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.02.1996 № 200 «Про ліцензування, атестацію та акредитацію закладів освіти», в редакції чинній на дату вступу позивача, ліцензуванню підлягає, зокрема, діяльність, пов`язана з підготовкою спеціалістів різних рівнів кваліфікації. У ліцензії на провадження освітньої діяльності зазначаються найменування органу, що видав її, повні юридичні реквізити закладу освіти; види, напрями і рівень освітньої діяльності; ліцензований обсяг прийому на навчання; реєстраційний номер ліцензії, дата її видачі й термін дії.

Пунктом 1 Положення про ліцензування навчальні заклади незалежно від їх відомчого підпорядкування і форм власності можуть розпочинати діяльність з окремих видів і напрямів, пов`язану з наданням послуг для одержання загальної середньої та професійної освіти, підготовкою спеціалістів різних рівнів кваліфікації, лише після отримання ліцензії.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.1997 № 931 «Про внесення змін та доповнень до постанови Кабінету Міністрів України від 12 лютого 1996 р. №200», Кабінет Міністрів України установив, що починаючи з 1 січня 1998 р. заклади освіти, які одержали до 12 лютого 1996 р. ліцензію на провадження освітньої діяльності, мають право на провадження цієї діяльності тільки після перевірки в установленому порядку стану виконання умов ліцензування і правил її провадження, приведення статутів і назв цих закладів у відповідність із змістом заявленої діяльності, а також отримання ліцензії встановленого Міністерством освіти зразка на умовах, визначених Положенням про ліцензування закладів освіти, що затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 лютого 1996 р. № 200.

У листі Державної освітньої установи «Навчально-методичний центр з питань якості освіти» від 25.09.2020 № 07-01/23-4, який отримано на запит спеціалістів Центру, зазначено, що «У документах Міжгалузевої республіканської акредитаційної комісії, Міжгалузевої акредитаційної комісії, Державної акредитаційної комісії у період до 2005 р. інформації щодо надання ліцензії Вищому навчальному закладу «Бердянський інститут підприємництва» у формі товариства з обмеженою відповідальністю для здійснення освітньої діяльності за білоруськими програмами підготовки спеціалістів за спеціальністю «Правознавство» не виявлено».

Також, листом від 25.09.2020 № 07-01/233 Державна освітня установа «Навчально-методичний центр з питань якості освіти» надала наступну інформацію: «У документах Міжгалузевої республіканської акредитаційної комісії, Міжгалузевої акредитаційної комісії, Державної акредитаційної комісії у період до 2005 інформації щодо надання ліцензії Вищому навчальному закладу «Бердянський інститут підприємництва» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (наступна назва Приватний вищий навчальний заклад «Бердянський інститут підприємництва») зі спеціальністю «Правознавство» за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліста не виявлено».

У відповідь на додатковий запит Центру Департамент атестації кадрів вищої кваліфікації Міністерства освіти і науки України листом № 9/710-24 від 21.03.2024 надав інформацію щодо відсутності ліцензії на провадження освітньої діяльності в Україні, у тому числі з напряму (спеціальності) «Правознавство», у Білоруського недержавного інститут правознавства та освітньої установи «Білоруський інститут правознавства» у період з 1994 по 2004 роки.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.04.2022 № 417 «Про припинення дії міжнародних договорів у галузі освіти і науки з республікою білорусь» у зв`язку з докорінною зміною обставин, було, зокрема, припинено 14.08.2023 дію Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом республіки білорусь про взаємне визнання і еквівалентність документів про освіту і вчені звання, вчинену у м.Мінську 6 лютого 1998 року.

Дія Угоди не скасовувала необхідності здійснення процедури визнання іноземних документів про освіту, виданих закладами освіти республіки білорусь, якщо проходження такої процедури було необхідним, відповідно до законодавства України, та її положення регулювали та відповідно використовувалися під час процедури визнання для встановлення відповідності освітнього або освітньо-професійного ступеню, здобутого в республіці білорусь освітньому або освітньо-професійному ступеню в Україні, академічних та/або професійних прав.

Суд погоджує висновок суду першої інстанції, що під час процедури визнання відповідно до Порядку документи про освіту мають пройти верифікацію та перевірку статусу освітньої установи, освітнього провайдера та/або освітньої програми, за результатами якої виданий Документ. Неавтентичні документи про освіту або документи, видані освітніми установами, освітніми провайдерами та/або за результатами освітньої програми із непідтвердженим статусом є такими, що не підпадають під дію Угоди.

Таким чином, суд зазначає, що ані «Бердянський інститут підприємництва» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (наступна назва Приватний вищий навчальний заклад «Бердянський інститут підприємництва», ані Білоруський недержавний інститут правознавства (наступна назва «Білоруський інститут правознавства») не мали ліцензії і відповідно права на провадження освітньої діяльності з напряму (спеціальності) «Правознавство» в Україні.

Таким чином, суд погоджує висновки суду першої інстанції, що відповідач довів належними та допустимими доказами, що у спірних правовідносинах діяв в межах повноважень, в порядку та способом, що визначені Законами №№ 2145-VIII, 1556-VII та Порядком №504.

Суд вважає неприйнятними доводи позивача (апелянта) про те, що наявність ліцензії у Білоруського інституту правознавства на час навчання 1999-2004 є роботою ДП «Інформаційно-іміджевий центр», як виконавця оплачуваної послуги, а не замовника, який не повинен виконувати роботу замість зазначеної державної установи;

вищий навчальний заклад Республіки Білорусь надавав освіту на території України студентам на підставі ліцензії, які видаються на контролюються МОН України;

неможливо здійснювати іноземному закладу вищої освіти діяльність в Україні протягом 10 років поза увагою МОН України, що свідчить про неретельну перевірку та неякісно виконане замовлення з боку ДП «Інформаційно-іміджевий центр», як наслідок відповідь, що не відповідає дійсності, оскільки доводи позивача, що вищий навчальний заклад Республіки Білорусь надавав освіту на території України студентам на підставі ліцензії, які видаються на контролюються МОН України, є припущеннями та повністю спростовуються доказами, наданими відповідачем під час судового розгляду.

Враховуючи вищевикладене, суд погоджує висновок суду першої інстанції щодо відсутності порушення права позивач, відтак позов є таким, що не підлягає задоволенню.

Стосовно доводів апеляційної скарги що судом першої інстанції в ухвалі від 23.08.2024 невірно надано оцінку нормативно-правовим актам, які регулюють указані правовідносини, а також обставинам справи і помилково суд першої інстанції дійшов висновку про закриття провадження в частині позовних вимог стосовно відповідача державного підприємства "Інформаційно-іміджевий центр", суд зазначає наступне

Відповідно до частини другої статті 238 КАС України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 294 КАС України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо закриття провадження у справі.

Ухвалою суду першої інстанції від 23 серпня 2024 року закрито провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інформаційно-іміджевий центр» про зобов`язання Державного підприємства «Інформаційно-іміджевий центр» розглянути заяву про визнання диплому за наслідками навчання в Білоруському інституті правознавства, а не Бердянському інституті підприємництва.

Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 23 серпня 2024 р. у справі №200/4473/24 - повернуто заявникові.

Таким чином, суд зазначає, що доводи апеляційної скарги позивача щодо незгоди з ухвалою суду першої інстанції про закриття провадження у справі щодо частини позовних вимог можуть бути предметом апеляційного перегляду тільки в межах розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду про закриття провадження у справі від 23 серпня 2024 року, яка подається окремо від апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в силу вимог пункту 13 частини першої статті 294 КАС України, що унеможливлює їх розгляд під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції по суті позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд у цій справі враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а апелянтом не доведено суду правомірність прийняття спірної вимоги, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 272, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року у справі № 200/4473/24 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року у справі № 200/4473/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 грудня 2025 року.

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв

І.Д. Компанієць