Справа № 320/44436/24
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2025-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2025 року справа № 320/44436/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Франковської А.Р., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Чуприна О.О.,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) з позовом до Національного антикорупційного бюро України (далі відповідач та/або Національне бюро), в якому просить суд:

визнати протиправним та скасувати наказ Національного антикорупційного бюро України від 23.07.2024 №17-ДСК «Про затвердження структури, штатного розкладу та штатного розпису Національного антикорупційного бюро України» в частині змін, які стосуються Юридичного управління;

визнати протиправним та скасувати наказ Національного антикорупційного бюро України від 30.08.2024 №1911-Н «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 »;

поновити ОСОБА_1 на посаді керівника Юридичного управління Національного антикорупційного бюро України або рівнозначній посаді державної служби;

стягнути з Національного антикорупційного бюро України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме за період з 06.09.2024 по дату ухвалення судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що в силу вимог Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» питання організації діяльності Юридичного управління є дискреційними та виключними повноваженнями директора Національного бюро, а тому рекомендації Директора відділу з правоохоронних питань Посольства США в Україні порушують незалежність такого органу державної влади. На переконання позивача, реорганізація Юридичного управління є необґрунтованою, оскільки відповідач не проводив жодних досліджень стану навантаження та фактично виконуваної роботи. Також позивач вказує, що у межах спірних правовідносин мало місце упереджене ставлення Директора Національного бюро, яке мало наслідком звільнення позивача з посади та залишення на посадах інших працівників. За твердженням позивача, останній був звільнений з посади з підстав, які не передбачені у пункті 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», а саме «у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису». З посиланням на правові позиції Верховного Суду позивач зазначає, що відповідач протиправно не визначив його рівень кваліфікації та продуктивності праці та не виконав обов`язок щодо пропозиції іншої посади в межах Національного бюро.

Одночасно з позовною заявою позивач подав до Київського окружного адміністративного суду клопотання про витребування у Національного бюро доказів, а саме:

висновку службового розслідування від 10.08.2023 №104, проведеного на підставі наказу Директора Національного бюро від 24.04.2023 №86-А;

копій особових справ працівників Національного бюро ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також інформацію про те, чи відповідали вони вимогам, зазначеним у профілі посади керівника Управління комунікацій та зовнішніх зв`язків у момент виконання обов`язків за цією посадою;

інформації про те, хто готував та погоджував проект наказу від 23.07.2024 №17-ДСК «Про затвердження структури, штатного розкладу та штатного розпису Національного антикорупційного бюро України», а також копії цього наказу з відмітками про такі дії;

інформації про те, хто голосував та погоджував проект наказу №125 «Про затвердження Положення про Відділ юридичного забезпечення та представництва в судах Національного антикорупційного бюро України», а також копії цього наказу з відмітками про такі дії;

інформації про те, хто підписував від імені Національного бюро процесуальні документи у справі №320/5541/23, копії яких також надсилались позивачу (з наданням їх копій);

копії табелю, яким обліковувався використаний робочий час працівників Відділу правового забезпечення та представництва інтересів в судах у період з 24.07.2024 по 01.08.2024;

просив долучити матеріали справи №320/5541/23 за позовом ОСОБА_4 до Національного антикорупційного бюро України, Конкурсної комісії №1 з проведення конкурсу на зайняття вакантних посад про визнання протиправним та скасування рішення, наказу та зобов`язання вчинити дії.

24.09.2024 відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Кушновій А.О.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.11.2024 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, шляхом надання уточненої позовної заяви (кількість примірників відповідно до кількості учасників справи), з урахуванням вказаних судом зауважень, а саме: уточнити п. 2 прохальної частини позову, зазначивши дату оскаржуваного наказу №17-ДСК; надання доказів сплати судового збору у сумі 1211,20 грн, або уточнити позовні вимоги.

22.11.2024 на адресу Київського окружного адміністративного суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 31.01.2025 відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 04.03.2025, витребувано докази від відповідача.

20.02.2025 на адресу Київського окружного адміністративного суду від Національного бюро надійшло клопотання про відкладення підготовчого судового засідання та продовження строку надання відзиву на позовну заяву.

26.02.2025 Київським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив на позовну заяву, поданий Національним бюро через підсистему Електронний суд 24.02.2025. Відповідач зазначає, що положення Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» наділяють Директора Національного бюро повноваженнями щодо затвердження структури та штатної чисельності центрального та територіальних управлінь Національного бюро, а отже Директор не зобов`язаний проводити аналіз ефективності скорочення посад. На переконання відповідача, звільнення позивача з посади проведене з дотриманням вимог Закону України «Про державну службу», зокрема, у частині належного та своєчасного повідомлення про наступне звільнення. Відповідач зазначає, що за результатом проведеної Національним бюро оцінки рівня професійної підготовки та компетентності позивача, відсутня можливість запропонувати іншу посаду державної служби. При цьому, відповідач вказує, що оцінка продуктивності праці працівника є виключною компетенцією роботодавця.

26.02.2025 до Київського окружного адміністративного суду від позивача надійшла заява про участь в підготовчому судовому засіданні у режимі відеоконференції поза приміщенням суду з використанням власних технічних засобів або відкладення підготовчого судового засідання.

28.02.2025 до Київського окружного адміністративного суду від позивача надійшла відповідь на відзив Національного бюро, подана через підсистему Електронний суд. Позивач наполягає на порушенні встановленої чинним законодавством України процедури реорганізації Юридичного управління та повторно вказує на упереджене ставлення Директора Національного бюро, що мало наслідком надання необґрунтованих переваг іншим особам щодо проходження державної служби. У відповіді на відзив позивач повторно наголошує, що відповідач порушив вимоги Закону України «Про державну службу» у частині належного та своєчасного повідомлення про наступне звільнення та пропозиції іншої посади державної служби з урахуванням рівня кваліфікації позивача та продуктивності його праці.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 підготовче судове засідання відкладене на 03.04.2025 у зв`язку з надходженням клопотання від позивача.

02.04.2025 до Київського окружного адміністративного суду від Національного бюро надійшли заперечення на клопотання про витребування доказів, оскільки останні не стосуються предмету спору та окремі з них містять персональні дані, які не підлягають розголошенню.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.04.2025 клопотання позивача про витребування доказів від 24.09.2024 задоволене частково та витребувано докази від Національного бюро, а саме:

копію висновку службового розслідування від 10.08.2023 №104, проведеного на підставі наказу Директора Національного бюро від 24.04.2023 №86-А;

інформацію про те, чи відповідали працівники Національного бюро Головацький Г.Г. та Савченко Л.В. вимогам, зазначеним у профілі посади керівника Управління комунікацій та зовнішніх зв`язків у момент виконання обов`язків за цією посадою;

копії особових карток державних службовців Головацького Г.Г. та Савченко Л.В.;

інформацію про те, хто готував та погоджував проект наказу від 23.07.2024 №17-ДСК «Про затвердження структури, штатного розкладу та штатного розпису Національного антикорупційного бюро України», а також копію цього наказу з відмітками про такі дії;

інформацію про те, хто голосував та погоджував проект наказу №125 «Про затвердження Положення про Відділ юридичного забезпечення та представництва в судах Національного антикорупційного бюро України», а також копію цього наказу з відмітками про такі дії;

інформацію про те, хто представляв інтереси Національного бюро у справі №320/5541/23;

копію табелю, яким обліковувався використаний робочий час працівників Відділу правового забезпечення та представництва інтересів в судах у період з 24.07.2024 по 01.08.2024;

копію структури та штатного розпису Національного бюро станом на 23.07.2024, тобто до введення в дію структури та штатного розпису, затвердженого наказом від 24.07.2024 №17-ДСК.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.04.2025 на 30 днів продовжений строк підготовчого провадження, підготовче судове засідання відкладене на 01.05.2025 з метою надання відповідачу строку для подання доказів.

18.04.2025 до суду від Національного бюро надійшли копії документів на виконання ухвали Київського окружного адміністративного суду від 03.04.2025.

01.05.2025 до Київського окружного адміністративного суду від позивача надійшло клопотання про повторне витребування доказів, оскільки відповідач не надав копію висновку службового розслідування від 10.08.2023 №104, проведеного на підставі наказу Директора Національного бюро від 24.04.2023 №86-А

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01.05.2025 на 30 днів продовжений строк підготовчого провадження, підготовче судове засідання відкладене на 20.05.2025 у зв`язку з витребуванням доказів.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.05.2025 витребувано докази від Національного бюро, а саме:

копію висновку службового розслідування від 10.08.2023 №104, проведеного на підставі наказу Директора Національного бюро від 24.04.2023 №86-А;

копію штатного розкладу Національного бюро станом на 23.07.2024, затвердженого наказом Національного антикорупційного бюро України від 30.06.2024 №16-ДСК.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.05.2025 підготовче судове засідання відкладене на 27.06.2025 з метою надання відповідачу строку для подання доказів.

27.05.2025 на адресу Київського окружного адміністративного суду від позивача надійшли додаткові пояснення. На переконання позивача, з аналізу особових карток працівників Національного бюро ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вбачається, що останні мають нижчий рівень кваліфікації та досвіду, ніж позивач. За твердженнями позивача, дії Директора Національного бюро мають ознаки зловживання правом, включаючи необґрунтоване завищення та/або неприведення у відповідність кваліфікаційних вимог на посаду керівника Управління комунікацій та зовнішніх зв`язків, з метою уникнення виконання обов`язку щодо пропозиції позивачу цієї посади.

20.06.2025 до суду від Національного бюро надійшли копії документів на виконання ухвали Київського окружного адміністративного суду від 20.05.2025.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.06.2025 закрите підготовче провадження у справі, призначене судове засідання для розгляду справи по суті на 22.07.2025.

21.07.2025 до Київського окружного адміністративного суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на лікуванні.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.07.2025 судове засідання відкладене на 12.08.2025 у зв`язку з клопотанням позивача.

25.07.2025 до суду від відповідача надійшли додаткові пояснення у справі. Національне бюро, з посиланням на правові позиції Верховного Суду, вказує, що затвердження штатного розпису є дискреційним правом роботодавця, а тому не може вважатись ефективним способом захисту порушеного права оскарження позивачем рішення відповідача про визначення структури установи, змін в організації праці, скорочення чисельності чи штату працівників. Відповідач також зазначає, що у межах спірних правовідносин були відсутні правові підстави для застосування до позивача принципу щодо переважного права на залишення на роботі. Національне бюро повторно наголошує, що звільнення позивача мало місце з дотриманням вимог чинного законодавства України.

29.07.2025 до Київського окружного адміністративного суду від позивача надійшли додаткові пояснення у справі. Позивач вказує, що правові позиції Верховного Суду, на які посилається відповідач прийняті у відмінних по суті правовідносинах, а тому не підлягають застосуванню при вирішенні справи, що розглядається, а обраний спосіб захисту є ефективним. Позивач повторно наголошує, що його звільнення з посади мало місце з порушенням вимог чинного законодавства України.

12.08.2025 судове засідання зняте з розгляду у зв`язку з перебування суддів Кушнової А.О. у щорічній основній відпустці. Наступне судове засідання призначене на 11.09.2025.

11.09.2025 судове засідання зняте з розгляду у зв`язку з оголошенням сигналу повітряної тривоги. Наступне судове засідання призначене на 30.10.2025.

У судовому засіданні 30.10.2025 позивач підтримав позовні вимоги, представник відповідача заперечував проти їх задоволення; суд заслухав пояснення сторін по суті спору. Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30.10.2025 оголошено перерву у судовому засіданні до 11.11.2025.

06.11.2025 до Київського окружного адміністративного суду від позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні 11.11.2025 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.11.2025 задоволене клопотання позивача про проведення судового засідання 11.11.2025 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

10.11.2025 до Київського окружного адміністративного суду від Національного бюро надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з участю представника відповідача Чуприни Олександра Олександровича у судовому засіданні у іншій справі.

11.11.2025 судове засідання зняте з розгляду у зв`язку з технічними несправностями системи ВКЗ. Наступне судове засідання призначене на 17.11.2025.

17.11.2025 судове засідання зняте з розгляду у зв`язку з участю судді Кушнової А.О. у зборах суддів Київського окружного адміністративного суду та подальшою участю у розгляді іншої справи. Наступне судове засідання призначене на 04.12.2025.

У судове засідання 04.12.2025 заявився позивач та представник відповідача. У судовому засіданні 04.12.2025 судом досліджено матеріали справи, закінчено з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами та проведено судові дебати.

У судовому засіданні 04.12.2025 проголошено вступну та резолютивну частину рішення Київського окружного адміністративного суду.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року, в межах проекту міжнародної технічної допомоги «Розбудова спроможності новостворених антикорупційних органів у протидії високопосадовій корупції в Україні», Директор Відділу з правоохоронних питань Посольства США в Україні провів експертний аналіз роботи Юридичного управління Національного антикорупційного бюро України, за результатом якого складені «Рекомендації за результатами експертного вивчення організації роботи в Юридичному управління НАБУ» (далі Рекомендації).

15.02.2018 Директор Відділу з правоохоронних питань Посольства США в Україні направив Рекомендації Директору Національного бюро.

У Рекомендаціях, крім іншого, вказане таке:

провести реорганізацію Юридичного управління шляхом його розподілу на два самостійні структурні підрозділи юридичний відділ (на базі відділу по роботі з особливими активами) та відділ міжнародної співпраці (на базі міжнародно-правового відділу);

підпорядкувати юридичний відділ Директору Національного бюро, а відділ міжнародної співпраці першому заступнику Директора Національного бюро;

розробити та забезпечити виконання стратегії розвитку юридичного та міжнародного підрозділів.

У 2023 році проведена технічна оцінка Національного антикорупційного бюро України, у звіті якої щодо Юридичного управління визначене таке: «Впровадити рекомендації експертів щодо оптимізації роботи Юридичного управління НАБУ, що залишаються актуальними».

Наказом Директора Національного бюро від 08.02.2024 №23 затверджений розроблений робочою групою план імплементації заходів за результатами технічної оцінки Національного бюро 2023 року.

План імплементації заходів за результатами технічної оцінки Національного бюро 2023 року, крім іншого, передбачає впровадження рекомендацій експертів щодо оптимізації Юридичного управління Національного бюро.

22.07.2024 Директор Національного бюро надав начальнику Відділу по роботі з персоналом доручення №01/19435-17, яким, в частині Юридичного управління вказано:

вивести зі складу Юридичного управління відділ правового забезпечення та супроводження представництва в судах в окремий самостійний підрозділ, змінивши назву на Відділ юридичного забезпечення та представництва в судах з прямим підпорядкуванням Директору Національного бюро чисельністю 6 посад;

скоротити одну посаду головного спеціаліста-юрисконсульта відділу правового забезпечення та супроводження представництва в судах;

підготувати та після погодження Директора Національного бюро видати працівникам відділу правового забезпечення та супроводження представництва в судах Юридичного управління персональні повідомлення про зміну істотних умов державної служби, а саме: зміну найменування посади та зміну основних посадових обов`язків відповідно до статті 43 Закону України «Про державну службу»;

вивести зі складу Юридичного управління міжнародно-правовий відділ в окремий самостійний структурний підрозділ, змінивши його назву на Міжнародно-правовий відділ з прямим підпорядкуванням Директору Національного бюро чисельністю 8 посад;

підготувати та після погодження Директора Національного бюро видати працівникам міжнародно-правового відділу Юридичного управління персональні повідомлення про зміну істотних умов державної служби, а саме: зміну найменування посади та зміну основних посадових обов`язків відповідно до статті 43 Закону України «Про державну службу»;

скоротити посади Юридичного управління: «керівник Юридичного управління» та «заступник керівника Юридичного управління»;

відповідно до статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку із затвердженням нової структури, штатного розкладу та штатного розпису Національного бюро, не пізніше ніж за 30 календарних днів видати персональне попередження про те, що посада державної служби, яку обіймає І. Ярчак скорочена внаслідок зміни структури, штатного розкладу та штатного розпису Національного бюро без скорочення чисельності або штату державних службовців.

23.07.2024 наказом Директора Національного бюро №17-ДСК (далі наказ Національного бюро від 23.07.2024 №17-ДСК, т.5, а.с.24-25), крім іншого:

внесені зміни до структури Національного бюро на 2024 рік, виклавши її у новій редакції, та введено в дію з 24.07.2024;

внесені зміни до штатного розкладу Національного бюро на 2024 рік, виклавши його у новій редакції, та введено в дію з 24.07.2024;

внесені зміни до штатного розпису Національного бюро на 2024 рік, виклавши його у новій редакції, та введено в дію з 24.07.2024.

Відповідно до змін, внесених наказом Національного бюро від 23.07.2024 №17-ДСК до структури, штатного розкладу та штатного розпису, у структурі відповідача відсутня посада керівника Юридичного управління.

05.08.2024 позивач ознайомився з попередженням від 24.07.2024 №01/19750-00 про те, що посада державної служби, яку обіймає позивач, скорочена внаслідок зміни структури, штатного розкладу та штатного розпису Національного бюро зі скороченням чисельності посад державної служби з 24.07.2024. Також у попередженні від 24.07.2024 №01/19750-00 вказано про наступне припинення позивачем державної служби та звільнення з посади на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Одночасно, враховуючи кваліфікацію позивача та продуктивність його праці, відповідач вказав про відсутність можливості запропонувати йому іншу відповідну посаду державної служби (т.5, а.с.13).

Наказом Директора Національного бюро від 30.08.2024 №1911-Н припинено державну службу та звільнено позивача 05 вересня 2024 року з посади Керівника Юридичного управління у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури і штатного розпису на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (далі наказ Національного бюро від 30.08.2024 №1911-Н, т.5, а.с.13).

Вважаючи протиправними накази Національного бюро від 23.07.2024 №17-ДСК та від 30.08.2024 №1911-Н, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд керується положеннями чинного законодавства, яке діяло станом на час виникнення спірних правовідносин та звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями статті 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 5 Кодексу законів про працю України, держава гарантує працездатним громадянам України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Законом України «Про Національне антикорупційне бюро України» від 14.10.2014 № 1698-VII визначено правові основи організації та діяльності Національного антикорупційного бюро України.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» Національне антикорупційне бюро України є державним правоохоронним органом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових.

Відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» керівництво діяльністю Національного бюро здійснює його Директор.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 8 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» Директор Національного бюро затверджує кошторис, структуру та штатну чисельність центрального та територіальних управлінь Національного бюро.

Так, у межах спірних правовідносин, 23.07.2024 наказом Національного бюро №17-ДСК, крім іншого:

внесені зміни до структури Національного бюро на 2024 рік, виклавши її у новій редакції, та введено в дію з 24.07.2024;

внесені зміни до штатного розкладу Національного бюро на 2024 рік, виклавши його у новій редакції, та введено в дію з 24.07.2024;

внесені зміни до штатного розпису Національного бюро на 2024 рік, виклавши його у новій редакції, та введено в дію з 24.07.2024.

Позивач вважає, що наказ Національного бюро від 23.07.2024 №17-ДСК є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки прийнятий на виконання рекомендацій Директора відділу з правоохоронних питань Посольства США в Україні, що порушує незалежність такого органу державної влади та суперечить вимогам абзацу 2 частини третьої статті 4 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України»; а реорганізація Юридичного управління є необґрунтованою, оскільки відповідач не проводив жодних досліджень стану навантаження та фактично виконуваної роботи.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Під змістом позовних вимог розуміється визначення способу захисту свого права, свободи чи інтересу згідно з частиною першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, який має бути сформульований максимально чітко і зрозуміло, оскільки від якості позовної заяви, юридично правильного змісту позовних вимог, зазначення способу судового захисту залежить швидкий і ефективний розгляд справи.

Суд звертає увагу на те, що спірний наказ Національного бюро від 23.07.2024 №17-ДСК містить дев`ять пунктів та три додатки, які, в свою чергу, теж містять відповідні пункти.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Національного антикорупційного бюро України від 23.07.2024 №17-ДСК «Про затвердження структури, штатного розкладу та штатного розпису Національного антикорупційного бюро України» в частині змін, які стосуються Юридичного управління.

Натомість, у прохальній частині позовної заяви не визначив, які саме пункти наказу Національного бюро від 23.07.2024 №17-ДСК або які пункти додатків до вказаного наказу, на його переконання, є протиправними та підлягають скасуванню.

Враховуючи викладене, суд позбавлений права самостійно визначити спосіб захисту порушеного права позивача та, як наслідок, позбавлений процесуальної можливості визначити які пункти наказу Національного бюро від 23.07.2024 №17-ДСК або які пункти додатків до вказаного наказу оскаржуються позивачем у межах спірних правовідносин.

Також суд критично сприймає посилання позивача на положення абзацу 2 частини третьої статті 4 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» з огляду на таке.

Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 4 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» будь-які письмові чи усні вказівки, вимоги, доручення тощо, спрямовані до Національного бюро чи його працівників, які стосуються організації діяльності Національного бюро, зокрема прийняття нормативно-правових актів, безпосереднього здійснення повноважень Національного бюро, визначених законом, та питань досудового розслідування у конкретному кримінальному провадженні і не передбачені Кримінальним процесуальним кодексом України, є неправомірними та не підлягають виконанню. У разі отримання такої вказівки, вимоги, доручення тощо працівник Національного бюро невідкладно інформує про це в письмовій формі Директора Національного бюро.

Судом встановлено, що 15.02.2018, в межах проекту міжнародної технічної допомоги «Розбудова спроможності новостворених антикорупційних органів у протидії високопосадовій корупції в Україні», Директор Відділу з правоохоронних питань Посольства США в Україні направив Рекомендації Директору Національного бюро, крім іншого, щодо проведення реорганізації Юридичного управління шляхом його розподілу на два самостійні структурні підрозділи юридичний відділ (на базі відділу по роботі з особливими активами) та відділ міжнародної співпраці (на базі міжнародно-правового відділу).

У подальшому, у 2023 році, проведена технічна оцінка Національного антикорупційного бюро України, у звіті якої щодо Юридичного управління визначено впровадити рекомендації експертів щодо оптимізації роботи Юридичного управління НАБУ, що залишаються актуальними.

Наказом Директора Національного бюро від 08.02.2024 №23 затверджений розроблений робочою групою план імплементації заходів за результатами технічної оцінки Національного бюро 2023 року, який передбачав впровадження рекомендацій експертів щодо оптимізації Юридичного управління Національного бюро.

Сторонами не заперечується, що спірний наказ Національного бюро від 23.07.2024 №17-ДСК прийнятий внаслідок реалізації рекомендацій, сформульованих Директором Відділу з правоохоронних питань Посольства США в Україні в межах проекту міжнародної технічної допомоги «Розбудова спроможності новостворених антикорупційних органів у протидії високопосадовій корупції в Україні».

Згідно з абзацом 7 пункту 2 Порядку залучення, використання та моніторингу міжнародної технічної допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2002 №153 (далі Порядок №153), міжнародна технічна допомога фінансові та інші ресурси та послуги, що відповідно до міжнародних договорів України надаються партнерами з розвитку на безоплатній та безповоротній основі з метою підтримки України.

Отже, на переконання суду, заходи, реалізовані у межах міжнародної технічної допомоги не можуть вважатись письмовими чи усними вказівками, вимогами, дорученнями тощо, спрямованими до Національного бюро чи його працівників, заборона виконання яких встановлена положеннями абзацу 2 частини третьої статті 4 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України».

При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з положеннями пункту 3 частини першої статті 8 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України», затвердження структури, штатного розкладу та штатного розпису належить до виключних повноважень Директора Національного бюро.

Так, право Директора Національного бюро самостійно визначати структуру, штатний розклад та штатний розпис не потребує додаткового доведення, а отже, суд не уповноважений вимагати обґрунтування доцільності скорочення чисельності або штату в межах розгляду спору про поновлення на посаді.

Усталеною та послідовною є практика Верховного Суду щодо неможливості втручання у діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, щодо визначення структури та штатного розпису.

Так, у постановах від 28.03.2019 у справі №755/3495/16-ц та від 22.01.2020 у справі №451/706/18 Верховний Суд, з-поміж іншого, зазначив, що не є належним способом захисту оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу. Правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення.

Наведена правова позиція застосована Верховним Судом також у постановах від 10.03.2020 у справі № 822/364/17, від 18.03.2020 у справі № 640/7652/19 та від 14.12.2023 у справі №420/13741/20.

Отже, при виникненні спору щодо звільнення з посади, суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

Ураховуючи викладене, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Національного антикорупційного бюро України від 23.07.2024 №17-ДСК «Про затвердження структури, штатного розкладу та штатного розпису Національного антикорупційного бюро України» в частині змін, які стосуються Юридичного управління.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Національного антикорупційного бюро України від 30.08.2024 №1911-Н «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 », суд зазначає таке.

Приписи статті 10 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» визначають, що до працівників Національного бюро належать особи, які є гласними і негласними штатними працівниками, з числа осіб начальницького складу, державних службовців та інших працівників, які працюють за трудовими договорами в Національному бюро. На службу до Національного бюро приймаються на конкурсній, добровільній, контрактній основі громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки. Кваліфікаційні вимоги до професійної придатності визначаються Директором Національного бюро. Призначення на посади у Національному бюро здійснюється виключно за результатами відкритого конкурсу, що проводиться в порядку, визначеному Директором Національного бюро, крім призначення на посади першого заступника та заступників Директора Національного бюро. Трудові відносини працівників Національного бюро регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На спеціалістів Національного бюро, які не мають спеціальних звань, поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади спеціалістів Національного бюро відносяться до відповідних категорій посад працівників апарату міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, їх територіальних органів у порядку, встановленому законодавством.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Судом встановлено, що позивач звільнений з посади керівника Юридичного управління 05.09.2024 наказом Національного бюро від 30.08.2024 №1911-Н у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури і штатного розпису на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Так, внаслідок прийняття наказу Національного бюро від 23.07.2024 №17-ДСК, з 24.07.2024 у структурі відповідача відсутня посада керівника Юридичного управління.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Згідно з частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Статтею 42 Кодексу законів про працю України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

У контексті цього питання варто зазначити про правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 25.01.2023 у справі №600/752/22-а.

У вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 Кодексу законів про працю України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

Крім того, частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу» законодавець чітко визначив можливість звільнення державного службовця на підставі пункту 1 частини першої цієї статті (зокрема, у разі скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців) виключно за відсутності можливості запропонувати йому відповідні посади або в разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Тобто, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

Враховуючи приписи частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» законодавцем передбачено право суб`єкта призначення пропонувати нижчу вакантну посаду державному службовцю, як виняток.

Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 25.07.2019 у справі №807/3588/14, від 27.05.2020 у справі №813/1715/16 та інших, наголошував, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

У постанові від 11.07.2018 у справі № 816/1232/17 Верховний Суд зазначив, що при проведенні вивільнення, орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.08.2024 позивач ознайомився з попередженням від 24.07.2024 №01/19750-00 про наступне припинення державної служби та звільнення з посади на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Одночасно, враховуючи кваліфікацію позивача та продуктивність його праці, відповідач вказав про відсутність можливості запропонувати йому іншу відповідну посаду державної служби.

У листі від 20.08.2024 №17-294/24321 (т.3, а.с. 116) Національне бюро повідомило, крім іншого, таке:

Національним бюро було проаналізовано професійну підготовку та професійні компетентності позивача та у попередженні від 24.07.2024 №01/19750-00 повідомлено про відсутність можливості запропонувати іншу посаду державної служби;

оскільки в Національному бюро відсутня посада державної служби, яка відповідає професійній підготовці та професійним компетентностям позивача, порівняння кваліфікації та продуктивності праці з іншими працівниками не здійснювалось;

у Національному бюро відсутній документ, де відображені результати оцінки кваліфікації та продуктивності праці позивача у порівнянні з кваліфікацією і продуктивністю праці інших працівників;

положення частини другої статті 42 Кодексу законів про працю України не враховувались, оскільки в Національному бюро відсутня посада державної служби, яка відповідає професійній підготовці та професійним компетентностям позивача.

При цьому, у листі від 09.08.2024 №17-294/22713 (т.2, а.с.38) Національне бюро надало інформацію про вакантні посади, а саме:

станом на 23.07.2024 30 вакантних посад (серед яких: заступник керівника Юридичного управління, головний спеціаліст-юрисконсульт Відділу правового забезпечення та супроводження представництва в судах, керівник Управління комунікацій та зовнішніх зв`язків, головний спеціаліст Відділу по роботі з персоналом, головний спеціаліст Режимно-секретного відділу, начальник Відділу внутрішнього аудиту, головний спеціаліст Відділу внутрішнього аудиту, завідувач сектору спеціаліст з питань внутрішніх комунікацій Сектору забезпечення роботи Директора бюро);

у період з 24.07.2024 по 05.08.2024 33 вакантні посади (серед яких: керівник Управління комунікацій та зовнішніх зв`язків, головний спеціаліст з питань внутрішніх комунікацій Управління комунікацій та зовнішніх зв`язків, головний спеціаліст Відділу по роботі з персоналом, головний спеціаліст Режимно-секретного відділу, начальник Відділу внутрішнього аудиту, головний спеціаліст Відділу внутрішнього аудиту, завідувач сектору забезпечення роботи Директора бюро).

Так, судом встановлені, а сторонами не заперечуються такі обставини:

позивач звільнений з посади на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», що покладає на відповідача обов`язок запропонувати іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей (частина третя статті 87 Закону України «Про державну службу»);

відповідач не запропонував позивачу іншу рівнозначну посаду державної служби, оскільки в Національному бюро відсутня посада державної служби, яка відповідає професійній підготовці та професійним компетентностям позивача;

відповідач не запропонував позивачу, як виняток, нижчу вакантну посаду у Національному бюро;

у Національному бюро відсутній документ, де відображені результати порівняння кваліфікації та продуктивності праці позивача щодо наявних вакантних посад;

з дня попередження про наступне звільнення (05.08.2024) до дня звільнення позивача з посади (05.09.2024) у Національному бюро були вакантні посади;

відповідач не здійснював порівняння кваліфікації та продуктивності праці позивача з іншими працівниками;

у Національному бюро відсутній документ, де відображені результати оцінки кваліфікації та продуктивності праці позивача у порівнянні з кваліфікацією і продуктивністю праці інших працівників.

При цьому, суд не зобов`язаний здійснювати порівняння професійної підготовки та професійних компетентностей позивача та вимоги до наявних вакантних посад у структурі відповідача та/або здійснювати порівняння професійної підготовки та професійних компетентностей позивача та інших працівників Національного бюро.

Під час розгляду справ про звільнення з посади на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», суд перевіряє виключно наявність підстав для звільнення та дотримання відповідної процедури.

Відповідно до положень статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Натомість, відповідач під час розгляду справи не довів дотримання обов`язку, встановленого частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу», під час звільнення позивача з посади, а саме не надав докази (зокрема, довідки у довільній формі або інші документи), які б підтверджували:

порівняння професійної підготовки та професійних компетентностей позивача з вакантними посадами у структурі Національного бюро;

порівняння кваліфікації та продуктивності праці позивача з іншими працівниками Національного бюро та встановлення доцільності/недоцільності проведення перестановки (перегрупування) працівників;

встановлення можливості пропозиції позивачу, як виняток, нижчої вакантної посади у Національному бюро.

Суд звертає увагу на те, що відповідач під час судового розгляду жодним чином не обґрунтував відсутність у Національному бюро нижчої вакантної посади, яка, як виняток, могла бути запропонована позивачу.

Так, 30.10.2025 у судовому засіданні Київського окружного адміністративного суду представник відповідача на запитання головуючого судді щодо причин відсутності пропозиції позивачу нижчої вакантної посади повідомив, що йому такі причини не відомі.

Окремо суд наголошує на тому, що ОСОБА_1 призначений на посаду Керівника Юридичного управління Національного антикорупційного бюро України з 11 листопада 2015 року, як такий, що пройшов за конкурсом (розпорядження НАБУ від 10.11.2015 №329-р, т.3, а.с.10). Вказану посаду ОСОБА_1 обіймав до моменту його звільнення на підставі наказу Національного антикорупційного бюро України від 30.08.2024 №1911-Н «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ». За цей час жодних реорганізацій чи штатних змін в Юридичному управлінні Національного бюро не відбувалось. Під час роботи у Національному бюро до позивача не застосовувались дисциплінарні стягнення.

Суд звертає увагу на те, що тлумачення закону, за якого суб`єкт призначення може пропонувати або може не пропонувати державному службовцю вакантні посади під час процедури реорганізації (наявність дискреційних повноважень у цій частині) входить в протиріччя з принципом верховенства права.

Так, суб`єкт владних повноважень є носієм саме повноважень, а не виключно прав, і за їх здійснення несе відповідальність. До того ж, принцип верховенства права вимагає максимально мінімізувати свободу розсуду суб`єкта владних повноважень.

При тлумаченні й застосуванні частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» необхідно розуміти, що правомірне рішення це не будь-який бажаний для керівника державного органу варіант поведінки в рамках цього Закону, а лише той, який сприятиме належній реалізації підлеглими працівниками права на працю та доступу до державної служби і не допускатиме проявів дискримінації у здійсненні ними цих прав.

Відтак, свобода розсуду означає не свободу вибору керівника державного органу, а означає лише оптимальне застосування закону для досягнення цілей, встановлених у ньому. Такого оптимального застосування закону не буде досягнуто, якщо керівник державного органу не запропонує працівнику посаду державної служби за її наявності. Якщо вакантна посада є у наявності, то у керівника державного органу є лише один вид правомірної поведінки запропонувати її працівнику.

Таким чином, частина третя статті 87 Закону України «Про державну службу» встановлює саме обов`язок суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі одночасно з попередженням про звільнення пропонувати державному службовцю рівнозначну посаду або, як виняток, нижчу посаду державної служби. Відповідні повноваження не є дискреційними.

Правові висновки щодо наявності у суб`єкта призначення обов`язку пропонувати іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, врахувавши при цьому переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю, містяться, зокрема, в постановах Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №640/12871/20, від 30.11.2022 у справі №640/15797/21, від 10.11.2022 у справі №640/24023/21.

Ураховуючи встановлені судом обставини спірних правовідносин та з огляду на викладені вище норми права та правові позиції Верховного Суду, суд дійшов висновку про те, що Національне бюро під час звільнення позивача з посади не дотрималось обов`язку, встановленого частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу», у частині пропозиції рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби.

На переконання суду, недотримання відповідачем обов`язку, встановленого частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу», у частині пропозиції рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби, є достатньою підставою для визнання протиправним та скасування наказу Національного бюро від 30.08.2024 №1911-Н.

При цьому, суд не бере до уваги доводи позивача про наявність вакантних посад у Відділі юридичного забезпечення та представництва в судах, створеному після реорганізації Юридичного управління, з огляду на таке.

Сторонами не заперечується, що працівники Національного бюро, які перебували на посадах в Юридичному управлінні до його реорганізації, 24.07.2024 персонально повідомлені про зміну істотних умов державної служби, а саме зміну основних посадових обов`язків та зміну найменування, що підтверджується копією листа Національного бюро від 27.08.2024 №17-294/25036 (т.2, а.с. 163).

Суд зауважує на відмінності понять «зміна істотних умов праці» та «скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців».

Так, з аналізу положень статті 32 Кодексу законів про працю України вбачається, що зміна істотних умов праці допускається при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою та до такої зміни належить, зокрема, зміна систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших.

У розумінні Закону України «Про державну службу» зміною істотних умов державної служби вважається зміна: 1) належності посади державної служби до певної категорії посад; 2) основних посадових обов`язків; 3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення; 4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу; 5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №582/1001/15-ц, зазначено, що зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 Кодексу законів про працю України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку зі зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Виключно незгода працівника із запровадженими змінами істотних умов праці є підставою для звільнення працівника із займаної ним посади.

Отже, повідомлення працівника про зміну істотних умов праці (державної служби) не перериває виконання таким працівником відповідних трудових обов`язків до моменту відмови останнього продовжувати виконання трудових обов`язків із запровадженими змінами істотних умов праці (державної служби).

Таким чином, з огляду на викладені норми, суд дійшов висновку про те, що посади, щодо яких працівники повідомлені про зміну істотних умов праці (державної служби), не вважаються вакантними у період часу, наданого суб`єктом призначення для надання відповідними працівниками згоди на такі зміни або відмови продовжувати виконання трудових обов`язків із запровадженими змінами істотних умов праці (державної служби).

Також суд не бере до уваги посилання позивача на порушення відповідачем процедури повідомлення про наступне звільнення, встановленої частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу» з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, 05.08.2024 позивач ознайомився з попередженням від 24.07.2024 №01/19750-00 про те, що посада державної служби, яку обіймає позивач, скорочена внаслідок зміни структури, штатного розкладу та штатного розпису Національного бюро зі скороченням чисельності посад державної служби з 24.07.2024.

Наказом Національного бюро від 30.08.2024 №1911-Н припинено державну службу та звільнено позивача 05.09.2024 з посади керівника Юридичного управління у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури і штатного розпису на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Суд звертає увагу на те, що положення частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» встановлюють обов`язок суб`єкта призначення або керівника державної служби попередити державного службовця про наступне звільнення не пізніше ніж за 30 календарних днів саме до дати такого звільнення, а не до дати видання наказу про звільнення.

Отже, відповідач дотримався 30-денного строку, встановленого частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу», для попередження позивача про наступне звільнення з посади.

Крім того, суд зазначає, що як у попередженні від 24.07.2024 №01/19750-00, так і в наказі від 30.08.2024 №1911-Н, вказана однакова фактична підстава для звільнення позивача з посади скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури, штатного розкладу і штатного розпису.

Також суд звертає увагу позивача на те, що станом на дату виникнення спірних правовідносин, пункт 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» визначав дві альтернативні підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення:

скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури;

або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Отже, не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що останній був звільнений з посади з підстав, не передбачених пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Крім того, відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом встановлено, що даний спір виник щодо звільнення позивача з посади Керівника Юридичного управління Національного бюро.

Отже, під час розгляду даної справи підлягають встановленню (доказуванню) обставини, які мали місце у правовідносинах між відповідачем та позивачем у процедурі звільнення з посади останнього.

Так, суд не бере до уваги доводи позивача щодо порушення відповідачем порядку призначення на посади в Національному бюро інших осіб, оскільки правовідносини між відповідачем та іншими особами виходять за межі предмета спору у справі, що розглядається.

Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 Кодексу законів про працю України, а відтак, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Зважаючи на те, що звільнення позивача з посади відбулось із порушенням процедури, встановленої частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу», позивач, в силу вимог частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України, підлягає поновленню на попередній роботі, а саме на посаді керівника Юридичного управління Національного антикорупційного бюро України.

При цьому суд зауважує, що наказом Національного бюро від 30.08.2024 №1911-Н позивача звільнено з посади керівника Юридичного управління 05.09.2024.

Відповідно до положень статті 241-1 Кодексу законів про працю України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.

Таким чином, працівник вважається звільненим з наступного дня після того дня, з якого починається строк звільнення.

Відповідно до пункту 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, днем звільнення вважається останній день роботи.

Таким чином позивач підлягає поновленню на попередній посаді з 06.09.2024.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 у справі №826/808/16 зазначила, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, а законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок №100).

Відповідно до підпункту «з» пункту 1 Порядку №100, цей Порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу.

Згідно з положеннями пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100, середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якого пов`язана виплата, тобто до звільнення працівника з роботи.

Пунктом 3 Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до пункту 5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника, як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Отже, сплата податку на доходи фізичних осіб та військового збору є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а тому суд повинен визначати зазначену суму без утримання цього податку та збору, про що вказує в резолютивній частині рішення.

Ураховуючи вищевказані норми, при обчисленні середньоденної заробітної плати слід враховувати заробітну плату за два місяці, що передують звільненню.

Як вбачається з довідки, виданої Управлінням бухгалтерського обліку та звітності Національного антикорупційного бюро України, позивачу нарахована заробітна плата за липень 2024 року у розмірі 75 490 гривень 54 копійки та за серпень 2024 року у розмірі 117 106 гривень 78 копійок, що загалом складає 192 597 гривень 32 копійки. Кількість фактично відпрацьованих позивачем днів у розрахунковому періоді становила: у липні 2024 року 12 днів, у серпні 2024 року 20 днів, що загалом складає 32 дні (т.5, а.с.17).

Таким чином, середньоденний заробіток позивача за липень-серпень 2024 року складає 6 018 гривень 67 копійок (192 597,32:32).

Судом встановлено, що строк вимушеного прогулу, що обраховується з першого дня звільнення з посади до дати прийняття судом рішення у справі, складає 325 робочих днів (з 06.09.2024 по 04.12.2025).

Судом здійснено розрахунок з урахуванням того, що у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53 (тривалість роботи напередодні святкових, неробочих і вихідних днів), частини першої статті 65, частин третьої-п`ятої статті 67 та статей 71, 73, 78-1 (святкові і неробочі дні) Кодексу законів про працю України.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06.09.2024 по 04.12.2025 у розмірі 1 956 067 гривень 75 копійок (6 018,67*325).

З огляду на викладене, дослідивши матеріали справи та обставини спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у частині визнання протиправним та скасування наказу Національного антикорупційного бюро України від 30.08.2024 №1911-Н «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 »; поновлення ОСОБА_1 на посаді керівника Юридичного управління Національного антикорупційного бюро України та стягнення з Національного антикорупційного бюро України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме за період з 06.09.2024 по дату ухвалення судового рішення.

Відповідно до положень статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

У зв`язку з цим суд вважає за необхідне звернути до негайного виконання рішення суду в частині:

поновлення позивача на посаді керівника Юридичного управління Національного антикорупційного бюро України з 06.09.2024;

стягнення на користь позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця в розмірі 135 420 гривень 08 копійок без урахування обов`язкових податків та зборів.

Вирішуючи питання стосовно розподілу судових витрат, суд враховує наступне.

Згідно з частиною першою статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Судом встановлено, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до частини п`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Ураховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат судом не здійснюється.

В судовому засіданні 04.12.2025 проголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повний текст рішення суду складено 12.12.2025.

Керуючись статтями 243-246, 250, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Національного антикорупційного бюро України від 30.08.2024 №1911-Н «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ».

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді керівника Юридичного управління Національного антикорупційного бюро України з 06.09.2024.

4. Стягнути з Національного антикорупційного бюро України (місцезнаходження: вулиця Дениса Монастирського, 3, місто Київ, 03035, ідентифікаційний код: 39751280) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 956 067 гривень (один мільйон дев`ятсот п`ятдесят шість тисяч шістдесят сім) гривень 75 копійок без урахування обов`язкових податків та зборів.

5. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

6. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді керівника Юридичного управління Національного антикорупційного бюро України з 06.09.2024.

7. Звернути до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Національного антикорупційного бюро України (місцезнаходження: вулиця Дениса Монастирського, 3, місто Київ, 03035, ідентифікаційний код: 39751280) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця в розмірі 135 420 (сто тридцять п`ять тисяч чотириста двадцять) гривень 08 копійок без урахування обов`язкових податків та зборів.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.