Справа № 560/11005/25
Суддя: Матущак В.В.
Дата ухвалення: 2025-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

іменем України

10 грудня 2025 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Матущака В.В. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

І. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН

позивач звернувся до суду з позовом до Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)", в якому просить:

1. Визнати протиправними дії адміністрації Державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" щодо систематичного, безпідставного та багаторазового застосування команди "лицем до вікна, руки за спину" під час щоденних візуальних перевірок у камерах, без входження працівників до камер та належного правового обґрунтування.

2. Зобов`язати адміністрацію ДУ "Замкова ВК (№ 58)" припинити застосування вказаної команди у випадках, коли:

- не здійснюється фізичне входження до камери;

- не відкриваються внутрішні двері або решітки;

- не існує конкретних індивідуальних ризиків або безпекових підстав щодо особи, яка утримується;

- відсутній письмовий нормативний акт, який би прямо передбачав таку процедуру.

3. Зобов`язати адміністрацію установи надати інформацію про:

- наявність або відсутність внутрішніх наказів, розпоряджень, інструкції щодо застосування вказаної команди;

- реквізити, дати, підписантів і погоджувальні органи, відповідних актів;

- правову, природу та підставу для застосування цієї команди в контексті візуального огляду камер.

4. Визнати порушення адміністрацією установи прав позивача, а саме:

- статті 28 Конституції України (право на повагу до гідності);

- частин 1, 2, 8, 9, 102 Кримінально-виконавчого кодексу України;

- статей 3, 6, 8, 13 та 14 Європейської конвенції з прав людини.

5. Стягнути з державного бюджету України компенсацію моральної шкоди в розмірі 300 000 (триста тисяч) гривень, завданої внаслідок:

- системного принизливого поводження у формі щоденних примусових команд;

- багаторічного психологічного тиску, дегуманізації та емоційного виснаження;

- повної відсутності ефективного національного захисту та правової реакції на звернення.

6. Визнати адміністративну практику, що склалася, несумісною з принципом поваги до людської гідності, закріпленим у міжнародному та національному праві, а також з основоположними стандартами виконання покарань, визначеними актами Ради Європи, практикою ЄСПЛ та положеннями Конституції України.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відбуває покарання в Державній установі "Замкова виправна колонія (№58)". Вказує, що систематичне, безпідставне та багаторазове застосування команди "лицем до вікна, руки за спину" під час щоденних візуальних перевірок у камерах, без входження працівників до камер та належного правового обґрунтування створює стан приниження та порушення конституційних прав позивача та негативно впливає на його емоційний та фізичний стан, призводить до роздратованості і т.ін. Просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та відшкодувати завдану такими протиправними діями відповідача моральну шкоду.

На адресу суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому вказано, що команда "лицем до вікна, руки за спину" застосовується персоналом установ виконання покарань та слідчих ізоляторів для забезпечення безпеки, контролю поведінки засуджених (осіб, узятих під варту), а також при проведенні обшуку чи огляду. Підставами для застосування є необхідність забезпечення особистої безпеки персоналу та інших осіб, запобігання нападу, втечі або знищенню речових доказів, а також підготовка до проведення обшуку або огляду. Зазначає також, що позивачем не було обґрунтовано наявність моральних страждань та заявлену суму моральної шкоди. В даному випадку державна установа по відношенню до позивача не вчиняла протиправних дій та не виходила за межі повноважень, передбачених кримінально-виконавчим законодавством. Просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Позивач скористався правом на подання відповіді на відзив, в якій позивач просить позов задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві.

Крім того, позивач заявив клопотання про порушення принципу розумного строку розгляду справи, однак суд дійшов висновку, що доводи заявника про порушення принципу розумного строку розгляду справи не знайшли свого підтвердження, оскільки процесуальне законодавство не містить підстав для поновлення такого строку в даному випадку, а сам по собі факт його спливу не свідчить про порушення прав учасників процесу. Крім того, розгляд справи здійснюється у строки, визначені законом, а наведені заявником обставини не свідчать про їх недотримання. Враховуючи викладене, у задоволенні заяви необхідно відмовити.

Разом з тим, позивач подав до суду клопотання про поновлення строку на подання заперечення на відзив, однак суд відмовляє в його задоволенні, оскільки підстав для поновлення строку на подання заперечень на відзив немає, так як відповідь на відзив була прийнята судом та врахована при ухваленні рішення, що забезпечило реалізацію процесуальних прав сторін.

ІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою від 21.07.2025 суд відкрив провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Суд встановив, що позивач, засуджений ОСОБА_1 , відбуває покарання в державній установі "Замкова виправна колонія (№58)" у вигляді довічного позбавлення волі та утримується у секторі дія тримання чоловіків, засуджених до довічного позбавлення волі.

Засуджений ОСОБА_1 ознайомлений з вимогами Кримінально-виконавчого кодексу України, Кримінального процесуального кодексу України, Кримінального кодексу України та нормативно-правових актів, що регламентують порядок та умови відбування покарань засудженими до позбавлення волі та з внесеними змінами до них.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо систематичного, безпідставного та багаторазового застосування команди "лицем до вікна, руки за спину" під час щоденних візуальних перевірок у камерах, без входження працівників до камер та належного правового обґрунтування, позивач звернувся з цим позовом до суду.

ІV. ЗАКОНОДАВСТВО ТА ОЦІНКА СУДУ

Згідно зі статтею 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов`язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.

Статтею 2 КВК України визначено, що кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 3 КВК України встановлено, що до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України.

Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.

Кримінально-виконавче законодавство, виконання і відбування покарань ґрунтуються на принципах невідворотності виконання і відбування покарань, законності, справедливості, гуманізму, демократизму, рівності засуджених перед законом, поваги до прав і свобод людини, взаємної відповідальності держави і засудженого, диференціації та індивідуалізації виконання покарань, раціонального застосування примусових заходів і стимулювання правослухняної поведінки, поєднання покарання з виправним впливом, участі громадськості в передбачених законом випадках у діяльності органів і установ виконання покарань (стаття 5 КВК України).

Основи правового статусу засуджених визначає стаття 7 КВК України, відповідно до якої держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

Дискримінація засуджених за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками забороняється.

Відповідно до абзаців 1, 3 частини 3 статті 107 КВК України засуджені зобов`язані дотримуватися норм, які визначають порядок , умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідпосин з іншими засудженими, персоналом колоні, та іншими особами; виконувати встановлені законодавством вимоги персоналу колонії.

Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі регулюють Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені наказом Міністерства юстиції України 28.08.2018 №2823/5 (далі - Правила), які обов`язкові для виконання персоналом установ виконання покарань, засудженими, які в них утримуються, а також іншими особами, які відвідують ці установи.

Відповідно до частини 1 статті 9 КВК України засуджені зобов`язані.

- виконувати встановлені законодавством обов`язки громадян України, неухильно додержуватися правил поведінки, які передбачені для засуджених, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб;

- виконувати встановлені законодавством вимоги адміністрації органів і установ виконання покарань, уповноваженого органу з питань пробації;

- ввічливо ставитися до персоналу, інших осіб, які відвідують установи покарань, а також до інших засуджених;

- з`являтися за викликом адміністрації органів і установ виконання покарань, уповноваженого органу з питань пробації.

Режим у виправних і виховних колоніях, відповідно до частини 1 статті 102 КВК України, це встановлений законом та іншими нормативно-правовими актами порядок відбування покарання, який забезпечує ізоляцію засуджених, постійний нагляд за ними; виконання покладених на них обов`язків; реалізацію їхніх прав і законних інтересів; безпеку засуджених і персоналу, роздільне тримання різних категорій засуджених і персоналу; різні умови тримання засуджених залежно від виду колонії, зміну умов тримання засуджених.

Суд встановив, що позивач, ОСОБА_1 , відбуває покарання в державній установі "Замкова виправна колонія (№58)" у вигляді довічного позбавлення волі та утримується у секторі дія тримання чоловіків, засуджених до довічного позбавлення волі.

Порядок організації та здійснення нагляду за засудженими, у тому числі з попередження і припинення з їх боку протиправних дій, забезпечення безпеки осіб, які перебувають на території установ виконання покарань, а також повноваження посадових осіб щодо забезпечення нагляду, визначено наказом Міністерства юстиції України від 22.04.2016 №30/5-ДСК (далі - наказ №30/5-ДСК).

Положеннями наказу №30/5-ДСК, зокрема, визначено порядок дій молодшого інспектора чергової зміни при відчиненні дверей камер, а також при проведенні поіменної перевірки засуджених, які тримаються у камерах.

Так, перед відчиненням дверей камери молодший інспектор чергової зміни вимагає від засуджених встати біля протилежної від дверей стіни обличчям до неї, тримати руки в положенні "за спиною" і, переконавшись, що в їх руках відсутні предмети, якими вони можуть заподіяти шкоду здоров`ю особам, які відвідують камеру, наказує засудженим повернутися обличчям до входу і після цього відчинити двері камери.

У дисциплінарному ізоляторі, карцері, приміщенні камерного типу (одиночній камері), дільниці слідчого ізолятора, дільниці посиленого контролю, приміщенні камерного типу виправної колони (сектору) максимального рівня безпеки, секторі середнього рівня безпеки перевірка засуджених проводиться по камерах або жилих приміщеннях. Перевірка проводиться з обов`язковим шикуванням засуджених та відвідуванням камер. Перевірка засуджених до довічного позбавлення волі проводиться з відкриванням перших дверей камер та шикуванням засуджених.

Аналогічні норми стосовно проведення перевірки засуджених передбачені пунктом 2 розділу VII Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань

Щодо неознайомлення позивача з нормативними актами, які б регламентували необхідність застосування команди "лицем до вікна, руки за спину" під час перевірок засуджених, суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження доступу до інформації, яка міститься у наказі №30/5-ДСК, здійснено з урахуванням вимог частини другої статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації", згідно з якими обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя,

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Частиною 8 статті 6 зазначеного Закону передбачено, що обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення налається інформація, доступ до якої необмежений.

Враховуючи зазначене, суд робить висновок, що твердження позивача про те, що застосування до нього команди "лицем до вікна, руки за спину" створює стан приниження та порушення конституційних прав, а також твердження на відсутність правових підстав застосування такої команди. не відповідає дійсності, оскільки, команда "лицем до вікна, руки за спину" застосовується персоналом установ виконання покарань та слідчих ізоляторів для забезпечення безпеки, контролю поведінки засуджених (осіб, узятих під варту), а також при проведенні обшуку чи огляду. Підставами для застосування є необхідність забезпечення особистої безпеки персоналу та інших осіб, запобігання нападу, втечі або знищенню речових доказів, а також підготовка до проведення обшуку або огляду.

Отже, врахувавши встановлене, суд дійшов висновку, що адміністрація Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" діяла у спосіб та межах чинного законодавства із врахуванням фактичних обставин.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів позивача, оцінивши досліджені під час судового розгляду справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що оскаржені дії суб`єкта владних повноважень є правомірними, вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, з урахуванням всіх обставин, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Оскільки в межах досліджуваних правовідносин судом не встановлено протиправних дій відповідача відносно позивача, а позовна вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від позовних вимог про визнання протиправними дій та скасування рішення суб`єкта владних повноважень, суд вважає, що позовна вимога про стягнення моральної шкоди також задоволенню не підлягає.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що статтею 5 КАС України регламентоване право на звернення до суду та способи судового захисту, згідно якої визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Враховуючи те, що вимога позивача визнати адміністративну практику, що склалася, несумісною з принципом поваги до людської гідності, закріпленим у міжнародному та національному праві, а також з основоположними стандартами виконання покарань, визначеними актами Ради Європи, практикою ЄСПЛ та положеннями Конституції України не передбачена процесуальним законодавством, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зазначеної вимоги.

Беручи до уваги наведене вище, суд дійшов до переконання, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Передбачені статтею 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 10 грудня 2025 року

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 )
Відповідач:Державна установа "Замкова виправна колонія (№58)" (вул. Патріотів, 2, м. Ізяслав, Хмельницька обл., Шепетівський р-н, 30300 , код ЄДРПОУ - 08564771)

Головуючий суддя В.В. Матущак