Справа № 420/34363/24
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2025-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (сформована в системі Електронний суд 05.11.2024 року) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, у якій представник позивача просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного Управління ДМС України в Одеській області про повернення матеріалів щодо набуття громадянства України ОСОБА_1 до Малиновського відділу ГУ ДМС України в Одеській області;

зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області:

повторно розглянути особову справу про набуття громадянства України ОСОБА_1 ;

прийняти рішення про оформлення набуття громадянства України ОСОБА_1 на підставі ч.1 ст.8 Закону України Про громадянство України за територіальним походженням з видачою довідки про реєстрацію особи громадянином України.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа розподілена на суддю Аракелян М.М. Ухвалою суду від 11.11.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (ст. 262 КАС України); витребувано у Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області належним чином засвідчені копії матеріалів справи про оформлення набуття громадянства ОСОБА_1 , копії документів, які стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення ГУ ДМС України в Одеській області; зобов`язано позивача надати суду належним чином завірену копію листа ГУ ДМС України в Одеській області від 11.04.2024 року №К-2846-24/5100.16/4062-24.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що у червні 2007 р. ОСОБА_1 , щойно закінчивши університет, переїхала до України. Бабуся позивачки народилась і проживала на території України все своє життя, аж поки у 2011 р. не померла. З моменту переїзду в Україну позивачка була зареєстрована і проживала у квартирі бабусі за адресою: АДРЕСА_1 . Для отримання права на перебування в Україні нею було отримано посвідку на тимчасове проживання від 12.05.2008 р. № НОМЕР_1 . 19 серпня 2011 р. ОСОБА_1 вийшла заміж за громадянина України ОСОБА_2 , шлюб зареєстровано Першим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. 27.02.2016 р. у шлюбі позивачка народила першу дитину - ОСОБА_3 , який є громадянином України. ІНФОРМАЦІЯ_1 народився другий син позивачки - ОСОБА_4 , він також є громадянином України. 08.11.2017 р. Позивачка отримала нову посвідку на постійне проживання в Україні. Весь час з моменту переїзду, окрім часу перебування у декретній відпустці, позивачка була працевлаштована. Вся її сім`я (чоловік та діти) мають українське громадянство. Вони ніколи не жили в іншій країні, місце проживання сім`ї м. Одеса. Наразі позивачка із сім`єю мешкає у квартирі її бабусі. Із початком повномасштабної війни, позивачка неодноразово зверталась до Малиновського відділу ГУ ДМС України в Одеській області, однак заяву у позивачки не приймали. У зв`язку із зазначеним, у березні 2024 р. ОСОБА_1 звернулась до Державної міграційної служби України із письмовим запитом щодо отримання громадянства України. Зокрема, позивачка просила підтвердити чи є в неї можливість подання відповідного пакету документів до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області для набуття громадянства України на підставі статті 8 Закону України про громадянство (набуття громадянства України за територіальним походженням). Разом із запитом було направлено і сканкопію оригінала свідоцтва про народження свого тата, його свідоцтво про восьмирічну освіту, та сканкопію свого свідоцтва про народження. У відповідь, листом № К-2846-24 від 25.03.2024 р. ГУ ДМС України в Одеській області було надано роз`яснення наступного змісту: «Як, вбачається з наданої Вами інформації Ваш батько народився на території України, а отже відповідно до пункту 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» Ви маєте правові підстави для набуття громадянства України». Додатково заявнику роз`яснено який саме пакет документів разом із заявою необхідно подати для отримання громадянства України. Керуючись діючим законодавством та даним роз`ясненням, позивачка звернулась до Малиновського відділу ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про оформлення документів для набуття громадянства України за територіальним походженням та оформлення документів для видачі паспорта громадянина України. Із вищезазначеною заявою подано весь необхідний пакет документів. Однак, листом №5114-831/51144-24 від 12.07.2024 р. Малиновський відділ ГУ ДМС України в Одеській області повідомив позивачку про те, що: «матеріали справи щодо набуття Вами громадянства України відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України» повернуто Головним Управлінням ДМС України в Одеській області для з`ясування та приведення документів у відповідність». Так до матеріалів справи про оформлення набуття громадянства України долучено копію свідоцтва про народження НОМЕР_2 на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Умань Черкаської області. Однак у актовому записі про народження ОСОБА_1 №221 від 24.04.1057 року, відсутня інформація щодо місця народження та по-батькові зазначеної особи. Оскільки відомості щодо народження батька є підставою для оформлення набуття громадянства України, необхідно привести відомості зазначені в актовому записі та у свідоцтві про народження у відповідність. Якщо протягом 2-х місяців недоліки не будуть усунені, провадження за заявою буде припинено».

Позивач вважає, що рішення відповідача щодо повернення для з`ясування та приведення документів позивача у відповідність є неправомірним, оскільки нею було подано усі необхідні документи для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням.

03.12.2024 року від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву та документи на виконання ухвали суду від 11.11.2024 року. В обґрунтування відзиву зазначено, що перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначено Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року №588/2006). ОСОБА_1 16.05.2024 звернулася до Малиновського відділу у м. Одесі ГУ ДМС в Одеській області з заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням у зв`язку з тим, що її батько ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народився на території України. З метою виконання п. 89 розділу IV Порядку № 215 матеріали особової справи ОСОБА_1 було передано з Малиновського відділу до ГУ ДМС в Одеській області. Проведеною ГУ ДМС в Одеській області перевіркою особової справи було встановлено наступне. ОСОБА_1 до заяви про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням було додано копію свідоцтва про народження її батька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_2 видане 24.04.1957 міським бюро ЗАГС Черкаської області. Відповідно до зазначеного свідоцтва про народження ОСОБА_5 (батько заявниці) в графі «по батькові» зазначено « ОСОБА_6 », в графі «місце народження дитини» зазначено «м. Умань Черкаської області». ГУ ДМС в Одеській області на виконання п. 90 розділу IV Порядку № 215 було здійснено перевірку актового запису про народження батька заявниці ОСОБА_5 у зв`язку з тим, що підставою для набуття громадянства ОСОБА_1 є саме факт народження її батька на території України. За результатами здійсненої перевірки встановлено, що в актовому записі про народження батька заявниці ОСОБА_5 № 221 від 24.04.1957, складеного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Умані Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області, не зазначена інформація стосовно місця народження та по-батькові ОСОБА_5 . Враховуючи викладене, дані зазначені в свідоцтві про народження серії НОМЕР_2 , виданого 24.04.1957 міськ. Бюро ЗАГС Черкаської області на ім`я ОСОБА_5 , не відповідають даним зазначеним в актовому записі № 221 від 24.04.1957 складеному Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Умані Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області. У зв`язку з чим необхідно привести дані розбіжності у відповідність оскільки ОСОБА_1 подала клопотання щодо набуття громадянства України за територіальним походженням як особа, батько якої народився в Україні до ІНФОРМАЦІЯ_3 , а тому свідоцтво про народження батька є підставою для прийняття рішення про набуття громадянства України. 03.07.2024 ГУ ДМС в Одеській області листом № 5100.16/16160-24 справу ОСОБА_1 повернуто до Малиновського відділу у м. Одесі ГУ ДМС в Одеській області, у зв`язку з необхідністю приведення у відповідність відомостей у актовому записі про народження № 221 від 24.04.1957 та у свідоцтві про народження батька ОСОБА_5 12.07.2024 року Малиновським відділом у м. Одесі ГУ ДМС в Одеській області листом № 5114-8318/5114.1-24 повідомлено ОСОБА_1 про виявлені ГУ ДМС в Одеській області недоліки під час розгляду документів про набуття громадянства України. Враховуючи викладене, ГУ ДМС в Одеській області під час розгляду заяви ОСОБА_1 про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням встановлено не відповідність оформлення документів щодо встановлення або оформлення належності до громадянства України вимогам законодавства України та підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України. Доводи представника ОСОБА_1 про те, що подані позивачем документі оформленні належним чином і підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує набуття особою громадянства України є необґрунтованими. Тому, ГУ ДМС в Одеській області вважає, що відсутні порушення прав позивача з боку самого відповідача, яке, на думку позивача, виразилась у не прийнятті рішення про набуття громадянства України. Повернення матеріалів особової справи на доопрацювання не є рішенням суб`єкта владних повноважень, саме по собі воно жодним чином не породжує для позивача жодних правових наслідків. Оскаржувані дії є лише підставою для ініціювання процедури додаткової перевірки та збору інформації за особовою справою, остаточне рішення за заявою приймається територіальним підрозділом ДМС після закінчення терміну для усунення виявлених недоліків. В силу вимог Закону № 3897 розгляд заяви ОСОБА_1 про набуття громадянства України зупинено до спливу 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану в Україні. У зв`язку з вищевикладеним вважаємо дії ГУ ДМС в Одеській області такими які вчиненні із дотриманням норм законодавства та з всебічним та повним з`ясуванням всіх обставин та матеріалів справи. Всі інші дії про які зазначає представник позивача в позовній заяві, а саме прийняття рішення про оформлення набуття громадянства України, видача довідки про реєстрацію особи громадянином України без проходження відповідної законодавчо передбаченої процедури, що передує її отриманню, є втручанням в дискреційні повноваження державного органу.

13.12.2024 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача зазначила, що в силу вимог Закону № 3897 відповідач стверджує, що розгляд заяви ОСОБА_1 про набуття громадянства України зупинено до спливу 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану в Україні. Позивач вважає, що норми Закону № 3897 не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, з урахуванням строків дії Закону у часі. Як вбачається із матеріалів справи, зокрема доказів, поданих відповідачем, заява про оформлення документів для набуття громадянства України за територіальним походженням була подана позивачем 16.05.2024 р. У разі якщо б рішення приймалось у відповідності до Закону, то відповідач мав би прийняти рішення про оформлення набуття особою громадянства України і строк прийняття такого рішення - до 17.08.2024 р., тобто три місяці з моменту подачі. Закон України № 3897-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо правового статусу іноземців та осіб без громадянства, які беруть участь у захисті територіальної цілісності та недоторканності України», на який посилається відповідач, прийнято лише 20.08.2024 р., а набрання чинності відбулось через три місяці з дня його опублікування - з 24.11.2024 р. Згідно до п.95 Порядку № 215, рішення про оформлення набуття особою громадянства України або про відмову у задоволенні клопотання про оформлення набуття особою громадянства України не пізніш як у тримісячний строк з дня надходження документів надсилається до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником. Таким чином, за умови дотримання чинного законодавства відповідачем, позивачка мала закінчити процес отримання громадянства і отримати рішення про оформлення набуття особою громадянства України за довго до дати набрання чинності Законом № 3897-ІХ. Зазначене свідчить, що норми Закону № 3897-ІХ не можуть бути застосовані до порядку розгляду заяви про оформлення набуття особою громадянства України позивачкою, оскільки процес реалізації права розпочато до прийняття Закону. Лист на який посилається відповідач сформований після дати подачі позову і є намаганням державного органу створити штучні перешкоди в набутті громадянства позивачкою. Позивачкою подано повний комплект документів, що вимагається законодавством. При цьому, актовий запис про народження батька до цього списку не входить і позивачкою на розгляд не подавався. Відповідач не надав доказів того, що під час розгляду заяви про набуття громадянства України ОСОБА_1 ним було належним чином в межах і порядку, передбаченому Порядком встановлено факти невідповідності законодавству, поданих ОСОБА_1 документів, що свідчить про неправомірність прийнятого рішення про повернення матеріалів позивачки. Враховуючи те, що відповідач розглянув заяву про набуття громадянства та додані до неї документи та єдиним «недоліком», який повернув для виправлення визначив невідповідність інформації в актовому записі про народження батька, що було неправомірним, вважаємо, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, оскільки позивачем спростовано правомірність підстави для повернення матеріалів. У зв`язку з чим повний та ефективний захист порушеного права позивача потребує зобов`язання прийняття рішення про оформлення набуття громадянства України.

17.12.2024 року представник позивача подала до суду клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Суд не вбачає підстав для його задоволення з огляду положень ч. 6 ст. 262 КАС України, оскільки характер спірних правовідносин та предмет доказування у цій справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, її обставини не відрізняються суттєвими особливостями.

17.12.2024 року відповідач подав суду заперечення на відповідь на відзив, що за своїм змістом фактично є аналогічними до відзиву, де наголошується, що Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області діяло у відповідності до вимог законів та інших нормативно правових актів України, не порушувало права та законні інтереси позивача, а тому відсутні підстави для задоволення адміністративного позову.

Розглянувши у порядку письмового провадження матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для вирішення справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 є громадянкою російської федерації, на території України перебуває на підставі посвідки на постійне проживання (а.с.20).

Батьком позивачки є ОСОБА_5 (а.с.23), ІНФОРМАЦІЯ_2 , який згідно Свідоцтва про його народження народився у м.Умань, Черкаська область.

Згідно актового запису №221 від 24.04.1957 року ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , по батькові не зазначено, місце народження не зазначено (а.с.83 зворот).

Судом встановлено, що 18 березня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Державної міграційної служби України із письмовим запитом щодо отримання громадянства України. Зокрема, позивачка просила підтвердити чи є в неї можливість подання відповідного пакету документів до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області для набуття громадянства України на підставі статті 8 Закону України про громадянство (набуття громадянства України за територіальним походженням). Разом із запитом було направлено і сканкопію оригіналу свідоцтва про народження батька, його свідоцтво про восьмирічну освіту, та сканкопію свого свідоцтва про народження (а.с.74зв.).

У відповідь, листом № К-2846-24 від 25.03.2024 р. ГУ ДМС України в Одеській області було надано роз`яснення наступного змісту: «Як, вбачається з наданої Вами інформації Ваш батько народився на території України, а отже відповідно до пункту 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» Ви маєте правові підстави для набуття громадянства України». Додатково заявнику роз`яснено який саме пакет документів разом із заявою необхідно подати для отримання громадянства України (а.с.75).

16.05.2024 року ОСОБА_1 звернулася до Малиновського відділу у м. Одесі ГУ ДМС в Одеській області з заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням у зв`язку з тим, що її батько ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народився на території України (а.с.58-60).

До зазначеної заяви ОСОБА_1 було додано: дві фотокартки (розміром 35 х 45 мм); зобов`язання припинити іноземне громадянство від 16.05.2024; копію посвідки на постійне проживання від 08.11.2017; копію паспорта громадянина НОМЕР_3 виданого 14.07.2017; копію перекладу паспорта громадянина НОМЕР_3 виданого 14.07.2017; копію свідоцтва про народження ОСОБА_5 від 24.04.1957 та його переклад; копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 від 25.09.1984 та його переклад; копію свідоцтва про шлюб НОМЕР_4 від 19.08.2011р.; копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 , серії НОМЕР_5 від 02.03.2016р.; копію свідоцтва про народження ОСОБА_4 , серії НОМЕР_6 від 28.02.2018р.; довідку про несудимість від 07.03.2024 з перекладом (а.с.60зв.-76).

12.07.2024 року листом №5114-831/51144-24 Малиновський відділ ГУ ДМС України в Одеській області повідомив позивачку про те, що: «матеріали справи щодо набуття Вами громадянства України відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України» повернуто Головним Управлінням ДМС України в Одеській області для з`ясування та приведення документів у відповідність». Так до матеріалів справи про оформлення набуття громадянства України долучено копію свідоцтва про народження НОМЕР_2 на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Умань Черкаської області. Однак у актовому записі про народження ОСОБА_1 №221 від 24.04.1057 року, відсутня інформація щодо місця народження та по-батькові зазначеної особи. Оскільки відомості щодо народження батька є підставою для оформлення набуття громадянства України, необхідно привести відомості зазначені в актовому записі та у свідоцтві про народження у відповідність. Звертаю Вашу увагу, якщо протягом 2-х місяців недоліки не будуть усунені, провадження за заявою буде припинено» (а.с.78).

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції органи державної влади їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами.

Згідно зі статтею 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України "Про громадянство України" від 18.01.2001 № 2235-III (далі Закону №2235).

Стаття 1 Закону №2235 надає визначення таких понять: громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України; особа без громадянства - особа, яку жодна держава відповідно до свого законодавства не вважає своїм громадянином; реєстрація громадянства України - внесення запису про набуття особою громадянства України спеціально уповноваженим на те органом у відповідні облікові документи; проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або мають військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу, виданий іноземцю чи особі без громадянства, які в установленому порядку уклали контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.

Статтею 6 Закону №2235 визначено підстави набуття громадянства України, відповідно до якої громадянство України набувається:

1) за народженням;

2) за територіальним походженням;

3) внаслідок прийняття до громадянства;

4) внаслідок поновлення у громадянстві;

5) внаслідок усиновлення;

6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя;

7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки;

8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини;

9)внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства;

10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Частиною 1 ст. 8 Закону №2235 визначено, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав.

Згідно з ч.7 ст.8 Закону №2235 датою набуття громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата реєстрації набуття особою громадянства України.

Пунктом 4 ч.1 ст.24 Закону №2235 визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, здійснює повноваження щодо прийняття рішень про оформлення набуття громадянства України особами з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4 - 10 статті 6 цього Закону.

Так, пунктом 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №360, визначено, що Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з пп.4 та 10 п.4 Положення ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає відповідно до законодавства рішення про встановлення належності до громадянства України, оформлення набуття громадянства України та їх скасування; здійснює оформлення і видачу громадянам України документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство, тимчасово затримує та вилучає такі документи у передбачених законодавством випадках.

Пунктом 7 Положення визначено, що ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Отже, особа набуває громадянства за територіальним походженням, зокрема, у тому випадку, якщо хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і така особа є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Указом Президента України від 27.03.2001 №215 затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі-Порядок №215).

Відповідно до п.1 розділу І Порядку №215 для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку.

Згідно з п.24 розділу ІІ Порядку №215 для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка народилася до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент народження особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає:

а) заяву про набуття громадянства України за територіальним походженням;

б) дві фотокартки (розміром 35 x 45 мм);

в) зобов`язання припинити іноземне громадянство - для іноземців. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави, або якщо міжнародні договори України з іншими державами, громадянами яких є іноземці, передбачають припинення особами громадянства цих держав одночасно з набуттям громадянства України.

Пунктом 26 розділу ІІ Порядку №215 передбачено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, батько чи мати якої народилися до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент їх народження до складу Української Народної республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами "а" - "в" пункту 24 цього Порядку, а також:

а) документ, який підтверджує факт народження відповідно батька чи матері заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту;

б) копію свідоцтва про народження заявника або інші документи, що засвідчують родинні стосунки заявника відповідно з батьком чи матір`ю, які народилися на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.

Позивачка надала всі документи які вимагаються п. 24, 26 розділу ІІ Порядку №215.

Як вбачається із документів позивачки, згідно з відомостями свідоцтва про народження, її місце народження м. Тата, Угорська Народна Республіка.

При цьому, її батько - ОСОБА_5 народився у м. Умань, Черкаської області, тобто на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України".

Суд відхиляє покликання відповідача на те, що саме актовий запис про народження батька позивачки, а не свідоцтво про його народження має вирішальне значення, оскільки це Свідоцтво з усіма необхідними відомостями щодо батька позивачки не було оспорено та не було визнане недійсним.

Суд вважає, що позивачка за обставин даної справи не може нести негативні наслідки у зв`язку із неповнотою даних актового запису №221 стосовно її батька.

Поряд із цим, суд враховує, що відповідачем не пояснено та не доведено підстави, за яких він вдався до перевірки даних, що вказані у свідоцтві про народження ОСОБА_5 , на що обґрунтовано звертає увагу позивач у позовній заяві.

Пунктами 92-94 Порядку № 215 визначено порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України, рішення за якими приймаються територіальними органами Державної міграційної служби України.

Так, територіальні органи Державної міграційної служби України приймають рішення про оформлення набуття громадянства України: за територіальним походженням.

Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України, до якого подано документи щодо оформлення набуття громадянства України, перевіряє відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України. Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України, до якого подано документи про оформлення набуття громадянства України знайдою, також одержує від відповідного органу реєстрації актів громадянського стану копію запису акта громадянського стану, який підтверджує, що новонароджену дитину знайдено на території України і батьки її невідомі.

Як зазначалось вище, підставою для повернення документів позивачки без розгляду відповідач зазначив те, що «у актовому записі про народження ОСОБА_1 №221 від 24.04.1057 року, відсутня інформація щодо місця народження та по-батькові зазначеної особи».

Разом з тим, актовий запис про народження не входить до переліку документів, що має подати позивачка для набуття громадянства, а отже його оцінка не може бути підставою для фактичної відмови у прийнятті рішення про набуття громадянства.

Документи подані позивачкою, а саме копія свідоцтва ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 . Серії НОМЕР_7 містить відомості щодо місця народження батька та містить по-батькові зазначеної особи.

За таких умов суд вважає, що вимоги привести відомості, зазначені в актовому записі у відповідність із свідоцтвом про народження є безпідставними.

Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України, до якого подано документи про оформлення набуття громадянства України лише в одному випадку, згідно до п. 93 Порядку № 215 має одержати від відповідного органу реєстрації актів громадянського стану копію запису акта громадянського стану тоді, коли заявником є знайда і батьки заявника невідомі.

Однак, позивачка не є знайдою, вона має відомості щодо батьків, які підтверджені документально, запис акту громадянського стану не входить до переліку документів, що має оцінюватись відповідачем при прийнятті рішення.

Відповідно до п. 94 Порядку № 215, якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, територіальний підрозділ Державної міграційної служби України не пізніш як у двотижневий строк з дня надходження документів повертає їх заявникові для усунення недоліків. Якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, керівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України приймає рішення про припинення провадження за цією заявою.

Однак, подані заявником документи, зокрема, копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 . Серії НОМЕР_7 оформлено відповідно до вимог законодавства України та дає можливість встановити відомості щодо народження батька.

Подані заявником належно оформлені документи не пізніш як у двотижневий строк з дня їх надходження надсилаються до територіального органу Державної міграційної служби України.

Територіальний орган Державної міграційної служби України перевіряє відповідність оформлення документів з питань громадянства вимогам законодавства України та підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон пов`язує набуття особою громадянства України.

Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, зазначені документи повертаються до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником. Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України не пізніш як у тижневий строк з дня повернення документів надсилає їх заявникові для усунення недоліків. Якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, керівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України приймає рішення про припинення провадження за цією заявою.

Зважаючи на вищезазначене суд приходить до висновку, що недоліки зазначені у листі К-2846-24 від 25.03.2024 р. та вимога про їх усунення не відповідає положенням законодавства України, тому рішення Головного Управління ДМС України в Одеській області про повернення матеріалів щодо набуття громадянства України ОСОБА_1 до Малиновського відділу ГУ ДМС України в Одеській області є протиправним і підлягає скасуванню.

Якщо документи оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує набуття особою громадянства України, а стосовно поновлення особи у громадянстві України також відсутні передбачені Законом підстави, за наявності яких поновлення у громадянстві України не допускається, керівник територіального органу Державної міграційної служби України або його заступник приймає рішення про оформлення набуття особою громадянства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Загальної декларації прав людини, прийнята і проголошена резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на громадянство.

Згідно статті 4 Європейської конвенції про громадянство від 06.11.1997 року, яка ратифікована із застереженням та заявою Законом України № 163-V від 20.09.2006, закріплено, що правила кожної держави-учасниці, які стосуються громадянства, ґрунтуються на таких принципах:

a) кожна особа має право на громадянство;

b) безгромадянства слід уникати;

c) жодна особа не може бути безпідставно позбавлена громадянства;

d) ні укладення шлюбу, ні розірвання шлюбу між громадянином держави-учасниці та особою, яка має громадянство іншої держави, ні зміна громадянства одним із подружжя під час перебування у шлюбі не впливають автоматично на громадянство другого з подружжя.

Кожна держава-учасниця керується принципом заборони дискримінації своїх громадян незалежно від того, чи вони є громадянами за народженням, чи набули свого громадянства пізніше (ст. 5 Конвенції).

Статтею 11 Конвенції визначено, що кожна держава-учасниця забезпечує, щоб рішення стосовно набуття, збереження, втрати, поновлення чи засвідчення її громадянства були умотивовано викладені у письмовій формі.

Зважаючи на той факт, що документи, подані позивачем оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує набуття особою громадянства України, відповідач мав прийняти рішення про оформлення набуття особою громадянства України.

Відповідно до п.95 розділу IV Порядку №215 рішення про оформлення набуття особою громадянства України або про відмову у задоволенні клопотання про оформлення набуття особою громадянства України не пізніш як у тримісячний строк з дня надходження документів надсилається до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником.

Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником, не пізніш як у тижневий строк з дня надходження відповідного рішення повідомляє про нього заявника у письмовій формі. У разі прийняття рішення про відмову у задоволенні клопотання про оформлення набуття особою громадянства України заявникові у письмовій формі повідомляються причини відмови.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до с.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини від 23.02.2006 № 3477-IV» практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права та підлягає застосуванню національними судами при розгляді справ.

Так, у справі «Hoti проти Хорватії» заявник скаржився за статтею 8 Конвенції на відсутність можливості врегулювати його статус на території Хорватії. Заявник був особою без громадянства. Після розпаду Югославської Республіки він декілька раз безуспішно звертався до органів влади Хорватії з метою отримати постійний дозвіл на проживання або громадянство. З 2011 року його статус залежав від щорічного продовження тимчасового дозволу на проживання.

У рішенні у справі «Hoti проти Хорватії» Суд зазначив, що стаття 8 захищає, зокрема, право встановлювати та розвивати відносини з іншими людьми та зовнішнім світом, і інколи може включати аспекти соціальної ідентичності людини. Відповідно, сукупність соціальних зв`язків між мігрантом та суспільством, у якому він або вона живе, становить частину концепції приватного життя за статтею 8 Конвенції. Однак, відповідно до практики Європейського суду Конвенція не гарантує право іноземців в`їжджати або проживати у визначеній державі.

Суд констатував, що ані зі статті 8, ані з будь-якого іншого положення Конвенції неможливо витлумачити право на отримання дозволу на проживання певного виду за умови, що запропоноване органами влади рішення дозволяє людині реалізувати своє право на повагу до приватного або сімейного життя без обмежень. Так, якщо дозвіл на проживання дозволяє його власнику проживати на території держави та вільно реалізовувати там своє право на повагу до приватного та сімейного життя, надання такого дозволу в принципі вважається достатнім заходом для виконання вимог статті 8.

Суд зазначив, що у цій справі заявник був безробітним, оскільки його можливості працевлаштуватись значною мірою були ілюзорними за відсутності встановлення статусу його проживання. Також він мав невизначені перспективи щодо отримання соціального або пенсійного страхування. За таких умов, а також беручи до уваги вік заявника і те, що він проживав у Хорватії близько 40 років, не маючи при цьому ні офіційного, ні фактичного зв`язку з будь-якою іншою країною, Суд вирішив, що невизначеність стосовно його статусу проживання мала значний вплив на приватне життя заявника. Положення статті 8 щодо захисту права на повагу до приватного життя кореспондується із положеннями статті 32 Конституції України, яке гарантує захист від втручання в особисте життя. Враховуючи, що Конвенція передбачає мінімальні стандарти для демократичної держави, відповідні положення Конституції не можуть тлумачитись всупереч позиції Європейського суду.

Європейський Суд неодноразово нагадує, що стаття 8 Конвенції по суті має на меті захистити індивідуума від свавільного втручання публічної влади у здійснення ним своїх прав.

Згідно передбачених пунктом 2 статті 8 Конвенції умов таке втручання повинно бути передбачено законом і виправдано необхідністю досягнення законної мети або цілей (рішення Європейського Суду від 23 березня 2006 р справі Вітьелло проти Італії [Vitiello c. Italie] (скарга № 77962/01), § 51). Європейський Суд з прав людини, у своїй практиці виходить з того, що частина прав, які гарантуються Конвенцією, є абсолютними і втручання в них само по собі становить порушення Конвенції. Частина прав, такі, наприклад, як право на повагу до приватного і сімейного життя (стаття 8), право на свободу вираження поглядів (стаття 10), право на свободу мирних зібрань (стаття 11), можуть зазнавати втручання, яке навіть може бути визнано таким, що не порушує Конвенцію, якщо таке втручання відповідає таким вимогам:

- втручання є передбаченим законом;

- втручання переслідує законну мету, яка зазначена у відповідній статті;

- втручання є необхідним у демократичному суспільстві.

Слід зазначити, що поняття "трискладовий тест" для визначення виправданості втручання за статтями 8-11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є засобом для перевірки наявності необхідних умов для обмеження прав, гарантованих Конвенцією і передбачає наявність всіх елементів, що вказує на те, що будь-яке обмеження права має пройти перевірку на відповідність сукупності трьох умов:

1) втручання здійснене згідно із законом;

2) воно відповідає законній (легітимній) меті;

3) воно необхідне в демократичному суспільстві.

Отже, обмеження, що не відповідає таким умовам, порушує право особи.

Так, у рішенні у справі Кривіцька та Кривіцький проти України (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine) від 2.12.2010 р., заява № 30856/03, ЄСПЛ зазначив: п.42. Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи кілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.

Така концепція міститься і в інших рішеннях ЄСПЛ, наприклад у рішеннях у справах Савіни проти України (Saviny v. Ukraine) від 18.12.2008 р., заява № 39948/06, п. 47; Вєренцов проти України (Vyerentsov v. Ukraine) від 11.04.2013 р., заява № 20372/11, п. 51; Сергій Волосюк проти України (Sergey Volosyuk v. Ukraine) від 12.03.2009 р., заява №1291/03, п. 81, та інших рішеннях ЄСПЛ). Тобто її можна вважати усталеною практикою ЄСПЛ.

Застосовуючи прецедентну практику у цій справі та дотримуючись правил для визначення виправданості втручання держави за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод як засобу для перевірки наявності необхідних умов для обмеження прав, гарантованих Конвенцією, суд вважає, що зволікання відповідача із вирішенням питання набуття громадянства України позивачем, свідчить про порушення прав позивачки, гарантованих статтею 8 Конвенції, оскільки таке втручання не було здійснено згідно із законом подані документи оформлені належним чином. До того ж таке втручання не відповідає законній (легітимній) меті саме через перешкоди відповідача, який зазначив штучні формальні підстави усунення недоліків у документах позивача, і головне, що таке втручання не було необхідним в демократичному суспільстві, адже не сприяє уникненню безгромадянства у спірній ситуації.

Відповідно до ч.3 ст.245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У відповідності до Рекомендацій № К (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи, державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган з кількох юридично допустимих рішень може обирати те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Водночас, суд не вправі приймати рішення з питань, віднесених до виключної компетенції цих органів.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 №1395/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Так, Пленум Вищого адміністративного суду України в пункті 10.3 Постанови від 20 травня 2013 року №7 "Про судове рішення в адміністративній справі" зазначив, що суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини вказав, що норма статті 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Сутність цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечать при цьому виконання своїх зобов`язань. Суд визнав, що вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачені національним законодавство (п. 145 рішення).

У пункті 50 рішення від 13.01.2011 у справі «Чуйкіна проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), п. 28-36, Series A №18).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними.

Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення від 10.07.2003 у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45 та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002 II).

Конституційний Суд України в Рішенні від 25.11.1997 №6-зп сформулював правову позицію, за якою удосконалення законодавства в контексті статті 55 Конституції України має бути поступовою тенденцією, спрямованою на розширення судового захисту прав і свобод людини, зокрема, судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень (п. 2 мотивувальної частини). Ця правова позиція кореспондується з положеннями статті 13 Конвенції щодо ефективного засобу юридичного захисту від порушень, вчинених особами, які здійснюють свої офіційні повноваження.

Згідно з ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

З метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди (ч. 5 ст. 125 Конституції України).

Стаття 8 Загальної декларації прав людини 1948 року проголосила «право кожної людини на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом». Це положення відтворено в Конституції України (стаття 55) і має застосовуватися системно, оскільки гарантується судовий захист як національними, так і міжнародними судовими установами.

Враховуючи те, що відповідач безпідставно повернув подані позивачкою матеріали, суд вважає, що у даному випадку це рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо доводів відповідача про необхідність застосування норм Закону України № 3897-1Х «Про внесення змін до деяких законів України щодо правового статусу іноземців та осіб без громадянства, які беруть участь у захисті територіальної цілісності та недоторканності України» (далі - Закон № 3897).

Так, Листом від 12.11.2024 №5114-1405/5114.1-24 Малиновський відділ у м. Одесі ГУ ДМС в Одеській області повідомив представника позивача адвоката Петрову А.М. про припинення розгляду заяви ОСОБА_1 про набуття громадянства України в силу вимог Закону № 3897».

ГУ ДМС в Одеській області обґрунтовуючи свою незгоду із позовною заявою посилається на те, що відповідно до Закону № 3897 розгляд заяв громадян рф про набуття громадянства України поданих до набрання чинності цим Законом, зупиняється до спливу 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ.

Суд вважає, що норми Закону № 3897 з урахуванням строків дії Закону у часі, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин виходячи з наступного.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № З-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Аналогічний підхід застосовується і щодо дії процесуальної норми права. Зокрема, у ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. При цьому закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Це положення процесуального закону узгоджується з підходами Європейського суду з прав людини, який вважає, що принцип унеможливлення зворотної дії закону в часі не застосовується, коли нове законодавство ставить особу в сприятливіший стан (Scoppola V. Italy, заява № 126/05, п. 102-111).

Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп).

Таким чинам, розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу законом.

У контексті застосування принципу незворотності дії закону у часі це означає, що у разі, якщо правовідносини стосовно реалізації певного права розпочато у період чинності нормативно-правового акта, за умови, що особа здійснила конкретні дії, що виражають її волевиявлення стосовно реалізації права (звернулась до суб`єкта владних повноважень, подала повний пакет документів тощо), то особа повинна мати можливість закінчити реалізацію відповідного права за тими нормами, що діяли на момент початку реалізації відповідного права, навіть якщо до завершення реалізації права вони втратили чинність. Такий висновок сформульований Верховним Судом у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 820/5348/17, від 8 липня 2015 року у справі № 732/48/15 і є релевантним і по відношенню до нашої справи.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема доказів, поданих відповідачем, заява про оформлення документів для набуття громадянства України за територіальним походженням була подана позивачем 16.05.2024 р.

Відповідно до п. 94 Порядку № 215, якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, територіальний підрозділ Державної міграційної служби України не пізніш як у двотижневий строк з дня надходження документів повертає їх заявникові для усунення недоліків. Якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, керівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України приймає рішення про припинення провадження за цією заявою.

Отже, за наявності підстав для повернення документів, відповідач мав їх повернути позивачу у строк до 30.05.2024 р.

Всупереч Порядку №215, відповідач зазначив про повернення документів 03.07.2024 р. (про що позивача сповістили листом №5114-831/51144-24 від 12.07.2024 р.) тобто через два місяці, а не через два тижня, як це встановив законодавець.

Згідно до п.95 Порядку № 215, рішення про оформлення набуття особою громадянства України або про відмову у задоволенні клопотання про оформлення набуття особою громадянства України не пізніш як у тримісячний строк з дня надходження документів надсилається до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником.

Відповідач мав би прийняти рішення про оформлення набуття особою громадянства України і строк прийняття такого рішення - до 17.08.2024 р., тобто три місяці з моменту подачі.

Натомість, Закон України № 3897-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо правового статусу іноземців та осіб без громадянства, які беруть участь у захисті територіальної цілісності та недоторканності України» (далі - Закон № 3897), на який посилається відповідач, прийнято лише 20.08.2024 р., а набрання чинності відбулось через три місяці з дня його опублікування - з 24.11.2024 р.

Таким чином, за умови дотримання чинного законодавства відповідачем, позивачка могла розраховувати на вирішення свого питання про набуття громадянства до дати набрання чинності Законом №3897-ХІ

Зазначене свідчить, що норми Закону № 3897-ІХ не можуть бути застосовані до порядку розгляду заяви про оформлення набуття особою громадянства України позивачкою, оскільки процес реалізації права розпочато до прийняття Закону.

Припинення розгляду заяви позивачки відбулося вже після подання нею позову до суду, а тому покликання відповідача на це суд до уваги не приймає.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач не спростував належними та допустимими доказами законність свого рішення, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково із відмовою у вимогах про прийняття рішення відповідачем про оформлення набуття громадянства України ОСОБА_1 , прийняти рішення про оформлення набуття громадянства України ОСОБА_1 на підставі ч.1 ст.8 ЗУ Про громадянство України за територіальним походженням з видачею довідки про реєстрацію особи громадянином України.

Суд враховує, що відповідачем питання, порушене заявницею, по суті не було вирішено, отже виключається задоволення таких вимог.

Позивачем при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 3633,60 грн.

Суд на підставі ч. 1 ст. 139 КАС України дійшов висновку про стягнення з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суми сплаченого судового збору у розмірі 1211,20грн.; решта судового збору сплачена позивачем надмірно.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260, 262, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного Управління ДМС України в Одеській області про повернення матеріалів щодо набуття громадянства України ОСОБА_1 до Малиновського відділу ГУ ДМС України в Одеській області.

Зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області повторно розглянути особову справу про набуття громадянства України ОСОБА_1 за її заявою від 16.05.2024 року та прийняти рішення за цією заявою з урахуванням правової позиції суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 1211(одна тисяча двісті )грн. 20коп. витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (посвідка на постійне проживання ІН НОМЕР_8 ; адреса: АДРЕСА_2 ).

Відповідач: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (код ЄДРПОУ 37811384; місцезнаходження: вул. Преображенська, 44, м.Одеса, 65014).

Суддя М.М. Аракелян