Справа № 946/4717/25
Суддя: Бурнусус О. О.
Дата ухвалення: 2025-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 946/4717/25
Провадження № 2-а/946/130/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2025 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Бурнусус О.О.,

за участю: секретаря судового засідання Коробко О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ізмаїлі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини № НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

ВСТАНОВИВ:

23.06.2025 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом, який уточнила заявою від 16.09.2025 року та просить скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення № 267735 від 11.06.2025 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 202 КУпАП і закрити провадження по справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач не мала наміру порушувати жодні прикордонні режими і не порушувала їх. В цей день вона спільно з чоловіком, ОСОБА_2 , який в даний час виконує військовий обов?язок в зоні бойових дій, а на той час перебував у відпустці, прогулювалися узбіч дороги, на окраїні міста. Жодних буд-яких попереджуючих чи заборонних знаків чи написів у цій місцевості не було. В цей час до них підійшли прикордонники та у грубій формі сказали, що вони порушують прикордонний режим, оскільки тут не можна ходити, у зв`язку з чим відносно них має бути складений протокол про адміністративне правопорушення. Після цього ним в усній формі повідомили про затримання. В подальшому позивач спільно з чоловіком, на вимогу прикордонників змушені були пройти до приміщення військової частини де їх протримали близько трьох годин та близько опівночі видали протокол про адміністративне правопорушення і відпустили додому. У протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться 11.06.2025 року о 15:00 год. у приміщенні впс « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) за адресою: АДРЕСА_1 . Прибувши до в/ч за зазначеною адресою у зазначений у протоколі час позивачу було повідомлено про необхідність чекати рішення біля воріт. Через деякий час чекання на вулиці біля брами військової частини, одним із військовослужбовців було, передано оскаржувану постанову. З огляду на вищенаведене, вважає, що зазначена постанова про притягнення її до адміністративної відповідальності є незаконною, оскільки ухвалена на підставі незаконних дій працівників прикордонної служби, винесена з порушеннями вимог матеріального та процесуального права та є такою, що не відповідає реальним обставинам справи та подіям, які відбувались на певній ділянці. Також зазначила, що помічник начальників відділу - начальник відділення моніторингу обстановки не наділений правом розглядати справи про адміністративні правопорушення, пов`язані з порушенням прикордонного режиму та накладати адміністративні стягнення, а наділені начальники прикордонних загонів, окремих контрольно-пропускних пунктів, авіаційних частин та їх заступники, однак оскаржувана постанова винесена помічником начальника відділу - начальника відділення моніторингу обстановки. Отже, вважає, що постанова про вчинення нею адміністративного правопорушення ухвалена особою, не уповноваженою на складання та підписання таких постанов та не відповідає вимогам Кодексу України про адміністративні правопорушення та законодавству України. Крім того, до протоколу не долучено жодного документу, який підтверджував би факт вчинення позивачем кримінального правопорушення. Крім того, прикордонниками, в порушення вимог законодавства, було здійснено фактичне затримання без оформлення протоколу затримання та забезпечення захисника. В порушення вимог ст. 280 КУпАП, п. 3 Розділу IV Інструкції справа розглянута не уповноваженою особою та без участі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

04.07.2025 року представник відповідача військової частини № НОМЕР_1 надав відзив на позовну заяву, яким зазначив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було запрошено до відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » з метою складання адміністративних матеріалів, на що останні поголилися та не заперечували. Дані громадяни в адміністративному порядку не затримувалися, речі та документи в них не вилучалися, а тому підстав інформувати безоплатну правову допомогу не було. До ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були доведені вимоги п.7 Положення про прикордонний режим, ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України. Після цього відносно них було складено протоколи про адміністративні правопорушення за ч. 1 ст. 202 КУпАП. Зазначені вище особи факт відсутності в них дозволів на перебування в прикордонній смузі не заперечували, але від надання будь-яких пояснень з даного питання відмовилися. Також клопотань щодо необхідності залучення їм захисника та інших клопотань щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення ними не заявлялося. У зв?язку із цим було призначено розгляд справи про адміністративне правопорушення на 15:00 та 15:30 11.06.2025 за адресою: АДРЕСА_1 . Після цього протоколи про адміністративні правопорушення були доведені до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також під підпис вручено копії протоколів про адміністративні правопорушення. 11.10.2024 о 15:30 за адресою: АДРЕСА_1 за наявними доказами: протоколом про адміністративне правопорушення, рапортами капітана ОСОБА_3 та молодшого сержанта ОСОБА_4 , встановленням факту відсутності в позивача дозволу на в?їзд, перебування, проживання, провадження робіт і пропуск у прикордонну смугу, було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення N? 267735 за ч.1 ст. 202 КУпАП та накладено мінімально передбачений даною статтею штраф в розмірі 850 гривень. Позивач під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та доведення змісту постанови про накладення адміністративного стягнення жодних пояснень за фактом вчинення адміністративного правопорушення або доказів, які б спростовували факт вчинення нею адміністративного правопорушення, не надала. В своїй позовній заяві позивач жодним чином не заперечує відсутність в неї дозволу на в?їзд, перебування, проживання, провадження робіт і пропуск у прикордонну смугу 10.06.2025 під час її виявлення в прикордонній смузі. Дії посадових осіб відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) відповідають нормам чинного законодавства з прикордонних питань та є правомірними щодо здійснення контролю за дотриманням правил прикордонного режиму. Капітан ОСОБА_5 перебуває на посаді начальника відділення моніторингу обстановки відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 », і мав право розглядати справу про адміністративне правопорушення відносно позивача за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 202 КУпАП.

16.09.2025 року представник позивача надав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що ОСОБА_1 , зареєстрована та постійно проживає у селі Дунайське Ізмаїльського району Одеської області. На ділянці дороги, де була зупинена позивачка не було жодних ознак зони прикордонної смуги, де перебування осіб можливе лише за письмового дозволу прикордонників. Відсутність будь-яких попереджуючих чи забороняючих знаків свідчить про відсутність заборони перебування на певній ділянці дороги. Відповідач не надає жодного доказу, з якого можливим було б встановити факт порушення позивачкою прикордонного режиму. Жодний нормативний документ не зобов`язує осіб самостійно визначати відстань де закінчується прикордонна смуга. До відзиву, в якості доказу, відповідачем надані фото, з яких неможливо встановити ні осіб, які рухаються на велосипедах, ні місцевість, ні час, ні дати. Місцевість, визначена на карті, що додається до відзиву, знаходиться в межах населеного пункту с. Дунайське, що не є прикордонною смугою, у відповідності до приписів підпункту 3 п. 2 Положення про прикордонний режим. До відзиву у якості доказу відповідачем надано рапорт інспектора прикордонної служби І категорії відділення моніторингу обстановки відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) молодшого сержанта ОСОБА_6 , в якому викладено, що ОСОБА_1 10.06.2025 року о 21:40 год. перебувала в межах прикордонної смуги чим порушила вимоги п. 7 Положення про прикордонний режим. Зазначені обставини не підтверджуються жодним належним та допустимим доказом. Відповідачем порушені не лише особисті права позивача, а й право на його захист. Відповідачем значно обмежено час особи для підготовки та забезпечення захисту під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, чим позбавлено позивача можливості захисту.

13.10.2025 року представник відповідача надав до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначив, що представник позивача зазначає, що позивач є місцевим мешканцем і нібито їй не потрібен дозвіл на в?їзд, перебування, проживання, провадження робіт і пропуск у прикордонну смугу. Але це не відповідає дійсності, оскільки всі особи рівні перед законом та повинні його дотримуватися на загальних підставах. По-друге у відповіді знову зазначається, що позичав перебувала у населеному пункті, але це теж не відповідає дійсності, оскільки її було виявлено на відстані більше ніж 2 кілометри від н.п. Дунайське. Поряд з цим в додатку до відповіді на відзив «картографічні дані розташування с. Дунайське» на якому чітко позначено межі н.п. Дунайське та підтверджується, що позивача було виявлено поза межами даного населеного пункту, оскільки це було на березі річки Дунай, на відстані близько 2-х км від населеного пункту Дунайське. Аргумент щодо відсутності жодних ознак зони прикордонної смуги де було виявлено позивача і відсутності жодного документу, який зобов?язує позивача самостійно встановити відстань де закінчується прикордонна смуга взагалі виглядає абсурдним. Представник позивача особисто неодноразово стверджував, що позивач є місцевим мешканцем і це викликає питання - невже місцевий мешканець який проживає в місцевості, яка є прикордонною не знає, що вона проживає увесь цей час в прикордонні зоні та не знає скільки кілометрів до найбільшої річки Європи (Дунай) від її населеного пункту. Більше того, дорожні знаки «Початок прикордонної смуги», «Кінець прикордонної смуги», «Початок контрольованого прикордонного району», «Кінець контрольованого прикордонного району» встановлено відповідно на початку контрольованого району та початку прикордонної смуги. Жодним документом не визначено в середині прикордонної смуги встановлювати дорожні знаки «Прикордонна смуга» і з якою періодичністю. Але й в даному випадку представник позивача викладає надумані доводи нібито невинуватості позивача, цим безпідставно звинувачує військовослужбовців Державної прикордонної служби України в неналежному виконанні своїх обов`язків. Якщо б позивач не намагався ввести суд в оману, то повідомив би, що перед тим, як її рух було зафіксовано на фотопастку в безпосередній близькості від лінії державного кордону вона об`їхала обладнаний на дорозі шлагбаум з відповідними інформаційними покажчиками і чому позивач вирішив дані знаки проігнорувати. Аргумент про те, що до відзиву в якості доказу надані «фото, з яких неможливо встановити ні осіб, які рухаються на цих велосипедах, ні місцевість, ні час, ні дату», а також «не надано жодного доказу вчинення позивачем ані адміністративного, ані кримінального правопорушення» теж виглядає безпідставним, оскільки на фото, які долучені до справи про адміністративні правопорушення та відзиву зроблені в хорошій якості, з яких можна легко ідентифікувати позивача та її чоловіка. Більше того, після спрацювання фотопасток на місце події вибув прикордонний наряд, який і виявив осіб, які були зафіксовані на фотопастці саме в тому районі. Позивач під час виявлення не заперечувала факт відсутності в неї необхідного дозволу, а також представник позивача як в позовній заяві так і у відповіді на відзив теж не заперечує факт відсутності в позивача цього дозволу. Тому доказів вчинення правопорушення більш ніж достатньо (фото з фотопасток, схема виявлення правопорушення, рапорт прикордонного наряду, рапорт оперативного співробітника та факт відсутності звернення позивача про отримання відповідного дозволу). Представник позивача з незрозумілих причин посилається на ст. 277-2 КУпАП, зазначаючи, що повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді. Але справи по ст. 202 КУпАП розглядають не в суді. З метою надання можливості позивачу скористатися правовою допомогою розгляд справи було призначено на наступну добу. Клопотань щодо необхідності залучення їм захисника та інших клопотань щодо перенесення розгляду справи про адміністративне правопорушення позивачем не заявлялося. 11.06.2025 о 15:30 за адресою: м. Ізмаїл, вул. Придунайська, 284 за наявними доказами, встановленням факту відсутності в позивача дозволу на в?їзд, перебування, проживання, провадження робіт і пропуска у прикордонну смугу, в присутності позивача було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення N? 267736 за ч.1 ст.202 КУпАП та накладено мінімально передбачений даною статтею штраф в розмірі 850 гривень. Позивач під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та доведення змісту постанови про накладення адміністративного стягнення жодних пояснень за фактом вчинення адміністративного правопорушення або доказів, які б спростовували факт вчинення нею адміністративного правопорушення, не надала, клопотань про перенесення справи не заявляла.

В судове засідання позивач та його представник не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позову наполягає.

В судове засідання представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Приписами ч.2 ст. 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Частина друга статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Правові основи організації та діяльності Державної прикордонної служби України, її загальну структуру, чисельність, функції та повноваження визначає ЗУ «Про Державну прикордонну службу України» від 03.04.2003р. за №661-ІV(надалі - Закон №661-ІV).

Так, відповідно до ст.1 Закону №661-ІV, на Державну прикордонну службу України покладаються завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її прилеглій зоні та виключній (морській) економічній зоні.

Згідно зі ст. 2 Закону №661-ІV, основними функціями Державної прикордонної служби України є, зокрема, охорона державного кордону України на суші, морі, річках, озерах та інших водоймах з метою недопущення незаконної зміни проходження його лінії, забезпечення дотримання режиму державного кордону та прикордонного режиму; здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів, а також виявлення і припинення випадків незаконного їх переміщення.

Приписами пп. 5, 9, 11 ст. 19 Закону №661-ІV визначено, що на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань покладаються: організація запобігання кримінальним та адміністративним правопорушенням, протидію яким законодавством віднесено до компетенції Державної прикордонної служби України, їх виявлення та припинення, здійснення провадження у справах про адміністративні правопорушення згідно із законами; виявлення причин та умов, що призводять до порушень законодавства про державний кордон України, вжиття в межах своєї компетенції заходів щодо їх усунення; контроль за дотриманням прикордонного режиму.

У пп. 12-16 ст. 20 Закону №661-ІV передбачено, що органам, підрозділам, військовослужбовцям, а також працівникам Державної прикордонної служби України, які відповідно до їх службових обов`язків можуть залучатися до оперативно-службової діяльності, для виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань надається право, зокрема, вимагати від фізичних осіб припинення правопорушень і дій, що перешкоджають здійсненню повноважень Державної прикордонної служби України; у випадках та в порядку, передбачених законами України, розглядати справи про правопорушення, накладати стягнення або передавати матеріали про правопорушення на розгляд інших уповноважених органів виконавчої влади або судів; здійснювати адміністративне затримання осіб на підставах і на строки, визначені законами, у тому числі іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перетнули державний кордон України, стосовно яких прийнято в установленому порядку рішення про передачу їх прикордонним органам суміжної держави, на час, необхідний для такої передачі; здійснювати на підставах та в порядку, встановлених законодавством, візуальний огляд осіб, речей, товарів (вантажів), транспортних засобів (поверхнева перевірка), а так само особистий огляд затриманих осіб та огляд і, в разі потреби, вилучення речей, що можуть бути речовими доказами або заподіяти шкоду життю і здоров`ю людини; тримати осіб, затриманих в адміністративному порядку, в спеціально обладнаних для цих цілей приміщеннях.

Систему режимних заходів у прикордонній смузі та контрольованому прикордонному районі, які регламентують відповідно до законодавства правила в`їзду, перебування, проживання, пересування громадян України та інших осіб встановлює Положення про прикордонний режим, затверджене Постановою КМУ від 27.07.1998р. №1147(надалі - Положення №1147).

Так, у відповідності до Закону №661-ІV, Положення №1147, з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку КМУ встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони. Так, контрольовані прикордонні райони встановлюються, як правило, в межах території району, міста, селища, сільради, прилеглої до державного кордону України або до узбережжя моря, що охороняється органами Державної прикордонної служби України. До контрольованого прикордонного району включаються також територіальне море України, внутрішні води України і частина вод прикордонних річок, озер та інших водойм України і розташовані в цих водах острови.

Відповідно до п. 5 Положення №1147, контроль за додержанням прикордонного режиму у прикордонній смузі та контрольованому прикордонному районі здійснює Державна прикордонна служба у взаємодії з органами Національної поліції.

Так, відповідно до пп. 2 п. 2 Положення №1147, контрольований прикордонний район, це ділянка місцевості, яка визначена, як правило, у межах території району, міста, селища та села, прилеглої до державного кордону або до узбережжя моря, що охороняється органами Державної прикордонної служби, а також у межах територіального моря, внутрішніх вод, частини вод прикордонних річок, озер та інших водойм і розташованих у цих водах островів.

Відповідно до п. 7 Положення №1147, громадяни України, іноземці та особи без громадянства в`їжджають, перебувають, проживають, проваджують роботи і пропускаються у прикордонну смугу з дозволу відповідного органу Державної прикордонної служби, який безпосередньо виконує завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону у визначеній зоні відповідальності, за наявності документів, що посвідчують їх особу. У період проведення мобілізації (крім цільової) та/або протягом воєнного стану громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років також зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ (у паперовій або електронній формі).

Особи, зазначені у п. 7 та 8 Положення №1147, на вимогу уповноважених осіб Державної прикордонної служби та органів Національної поліції, а також членів громадських формувань з охорони громадського порядку і державного кордону зобов`язані пред`являти відповідні документи, передбачені цими пунктами (п. 10 Положення).

З метою отримання дозволу на в`їзд, перебування, проживання, провадження робіт і пропуск у прикордонну смугу особа має право звернутися до відповідного органу Державної прикордонної служби із зазначенням у зверненні інформації, визначеної в частині другій статті 24 Закону України «Про державний кордон України».

Аналіз наведених вище правових норм надає суду підстави для висновку, що громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які в`їжджають, перебувають, проживають, проваджують роботи, пропускаються у прикордонну смугу з дозволу відповідного органу Державної прикордонної служби, який безпосередньо виконує завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону, такий дозвіл видається відповідним органом Державної прикордонної служби за зверненням осіб із зазначенням у зверненні інформації, визначеної в частині другій статті 24 Закону України «Про державний кордон України». Крім цього, період проведення мобілізації (крім цільової) та/або протягом воєнного стану громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років також зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ (у паперовій або електронній формі).

Як вбачається з оскаржуваної постанови, 10.06.2025 року о 21 год. 40 хв. на відстані близько 300 м від прикордонного знаку № 1377, 400 м від лінії державного кордону, ділянка відповідальності впс « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) за результатами спрацювання фотопастки було виявлено гр. України ОСОБА_1 , яка порушила прикордонний режим, а саме: перебувала в прикордонній смузі без відповідного дозволу органу охорони Державного кордону України, чим своїми діями порушила вимоги п. 7 Положення про прикордонний режим, затвердженого Постановою КМУ № 1147 «Про прикордонний режим» від 27.07.1998 року, тобто вчинила адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 202 КУпАП.

Частина перша статті 202 КУпАП передбачає відповідальність за порушення прикордонного режиму, режиму в пунктах пропуску через державний кордон України або режимних правил у контрольних пунктах в`їзду - виїзду.

Відповідно до ч. 1 ст. 222-1 КУпАП, органи Державної прикордонної служби України розглядають справи про адміністративні правопорушення, пов`язані з порушенням прикордонного режиму, режиму в пунктах пропуску через державний кордон України або режимних правил у контрольних пунктах в`їзду - виїзду, порушенням іноземцями та особами без громадянства законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, невиконанням рішення про заборону в`їзду в Україну, порушенням порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України або виїзду з неї, а також з порушенням порядку в`їзду до району проведення антитерористичної операції або виїзду з нього (статті 202-203-1 (щодо порушень, виявлених у пункті пропуску (пункті контролю) через державний кордон України, контрольному пункті в`їзду-виїзду або контрольованому прикордонному районі), статті 204-2, 204-4).

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Інструкції з оформлення посадовими особами Державної прикордонної служби України матеріалів справ про адміністративні правопорушення» від 18 вересня 2013 року за № 898 від імені Держприкордонслужби розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені частиною першою статті 222-1 КУпАП, та накладати адміністративні стягнення мають право:

начальники органів охорони державного кордону, командири загонів морської охорони та їх заступники;

начальники відділів прикордонної служби, прикордонних застав та їх перші заступники;

коменданти прикордонних комендатур, оперативно-бойових прикордонних комендатур та їх перші заступники;

начальники підрозділів (відділень (груп) інспекторів прикордонної служби, відділень (груп) моніторингу обстановки, відділів спеціальних дій на воді) та командири (начальники) суден забезпечення, груп, кораблів, катерів і дивізіонів, які безпосередньо виконують завдання з охорони державного кордону України або суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні чи залучаються та беруть безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України;

старші змін прикордонних нарядів та їх помічники, старші прикордонних нарядів у пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон або контрольних пунктах в`їзду-виїзду.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок органу (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі показань свідків, письмових, речових і електронних доказів, висновків експертів.

У силу приписів ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

Статтею 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

З позовної заяви вбачається, що доводи позивача зводяться до того, що вона вказане адміністративне правопорушення не вчиняла, оскільки наміру порушувати прикордонний режим не мала, є особою, яка проживає у населеному пункті поруч з місцем виявлення, що на думку позивача не вимагає отримання нею відповідного дозволу ДПСУ на перебуванням у цій зоні.

Суд звертає увагу, що позивач не заперечує факт свого перебування в межах прикордонної смуги, але зазначала що прикордонна смуга не визначена відповідними знаками на місцевості.

Втім, в супереч вимоги п. 7 Положення № 1147, відповідного дозволу, наданого органом ДПСУ на право перебування в межах прикордонної смуги, позивач не надала.

При цьому суд зауважує, той факт, що позивач перебував у межах прикордонної смуги, як особа, яка проживає у населеному пункті, який розташований неподалеку від прикордонної смуги, не звільняє її від обов`язку, мати при собі відповідний дозвіл на право там перебувати та на вимогу уповноважених осіб Державної прикордонної служби, зобов`язана його пред`являти.

Одночасно суд зауважує, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності не за незаконний перетин кордону, а за відсутність дозволу на в`їзд, перебування, проживання, провадження робіт, пропуск у прикордонну смугу, який виданий відповідним органом Державної прикордонної служби.

Вказане свідчить, що позивач не дотрималась вимог, визначених пунктом 7 Положення № 1147, у зв`язку з чим у її діях був наявний склад адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 202 КУпАП.

В свою чергу, статтею 268 КУпАП передбачено, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Як встановлено з протоколу про адміністративне правопорушення серії ПдРУ №332426 від 10.06.2025 року, у ньому зазначено, що розгляд справи відбудеться 11.06.2025 року о 15 год. 00 хв. у приміщенні впс « ІНФОРМАЦІЯ_2 » АДРЕСА_1 , у якому в графі «Підпис особи, яка притягається до адміністративної відповідальності» позивач поставив свій підпис.

Також у протоколі зазначено, що позивачу було роз`яснено його права, передбачені статтями 63 Конституції України і 268 КУпАП, про що позивач також поставив свій підпис.

Разом з тим у протоколі було вказано, що позивач не потребує послуг захисника. Також матеріали справи не містить доказів, що позивач усно чи письмово звертався з клопотанням про залучення захисника. Більш того, суд звертає увагу на те, що протокол складено було 10.06.2025 року, а постанова винесена була 11.06.2025 року, про що позивачу достеменно було відомо та за цей час позивач мав право самостійно звернутися до адвоката та забезпечити його явку на розгляд справи про адміністративне правопорушення, однак вказаним правом позивач не скористався.

Отже, наведені доводи позивача повністю спростовуються наявними матеріалами справи.

Судом також приймається до уваги, що перед тим, як рух позивача було зафіксовано на фотопастку в безпосередній близькості від лінії державного кордону вона об`їхала обладнаний на дорозі шлагбаум з відповідними інформаційними покажчиками, про що надано відповідні фотодоказі представником відповідача.

Інші доводи позивача, як на підставу для задоволення позову не заслуговують на увагу, оскільки спростовується дослідженими судом доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Великої Палати Верховного Суду відображеній в постанові від 25 червня 2020 року у справі №520/2261/19, визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Суд ухвалюючи рішення, враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи позивача у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами доводи в заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Системний аналіз зазначеного, з урахуванням приписів статей 254, 258, 268, 276, 283 КУпАП, дають підстави суду дійти висновку, що доводи адміністративного позову не спростовують обставин справи, викладених в оскаржуваній постанові, а сама оскаржувана постанова винесена із дотриманням вимог чинного законодавства, як щодо розгляду справи, так і щодо змісту, а особі, яка притягується до адміністративної відповідальності, було роз`яснено її права, передбачені статтями 63 Конституції України і 268 КУпАП, а факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 202 КУпАП є доведеним.

Враховуючи описане вище, суд приходить до переконання, що оскаржувана постанова винесена уповноваженою на те посадовою особою, стягнення накладено в межах санкції ч. 1 ст. 202 КУпАП, що відповідає загальним правилам накладення стягнення за адміністративне правопорушення та є мінімальним покарання згідно з санкцією статті.

Дослідивши в сукупності всі надані у справі докази, суд вважає, що представник відповідача при прийнятті рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності діяв у відповідності до вимог чинного законодавства, належним чином оцінив обставини справи, розглянув справу про адміністративне правопорушення у порядку, що визначений КУпАП, прийняв рішення, яке відповідає вимогам Закону, а тому суд вважає прийняте рішення законним та обґрунтованим.

З огляду на зазначені обставини, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова винесена у відповідності до вимог чинного законодавства, а позов є безпідставним та не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАСУ за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Оскільки судом встановлено, що оспорювана постанова відповідає вимогам законодавства, то суд не знаходить підстав для її скасування, та відповідно не вбачає підстав для задоволення позову, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 72, 75, 76, 77, 241, 268, 269, 286 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до військової частини № НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України (місце знаходження: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до адміністративного суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 10.12.2025 року.

Суддя: О.О.Бурнусус