Справа № 990/365/25
Суддя: Коваленко Н.В.
Дата ухвалення: 2025-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

12 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 990/365/25

адміністративне провадження № П/990/365/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Головуючої судді Коваленко Н.В.,

суддів: Стеценка С.Г., Кравчука В.М., Чиркіна С.М., Берназюка Я.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог та підстав позову

1. У серпні 2025 року ОСОБА_1 (далі - також ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до Верховного Суду як до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Вищої ради правосуддя (далі - також ВРП, Рада, відповідач), у якому просить:

- визнати протиправними дії ВРП щодо відмови у задоволенні її заяви про звільнення з посади судді Кам`янець - Подільського міськрайонного суду Хмельницької області у відставку;

- скасувати рішення ВРП за № 1381/0/15-25 від 01 липня 2025 року про відмову у звільненні її з посади судді Кам`янець - Подільського міськрайонного суду Хмельницької області у відставку (далі також спірне, оскаржене рішення);

- зобов`язати Вищу раду правосуддя зарахувати їй до стажу роботи на посаді судді Кам`янець - Подільського міськрайонного суду Хмельницької області, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посаді судді:

період навчання в Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського з 1983 по 1985 роки, або стаж роботи під час такого навчання;

стаж роботи старшим нотаріусом Першої Кам`янець - Подільської державної нотаріальної контори з 22 квітня 1985 року по 19 вересня 1989 року на підставі статті 43 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ «Про статус суддів», як роботу в органах Міністерства юстиції та підвідомчих йому органах на місцях;

стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) у галузі права - три роки зайняття адвокатською діяльністю, що передували її призначенню на посаду судді вперше, та які були підставою для такого призначення (далі також спірні періоди роботи).

2. На обґрунтування вимог позову, ОСОБА_1 вказує, що відповідач протиправно та всупереч вимог статті 137 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» та абзацу четвертого пункту 34 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього ж Закону не зарахував до стажу її роботи на посаді судді спірні періоди роботи.

3. Позивачка стверджує, що наявний у неї та визначений відповідно до вищевказаних норм стаж роботи на посаді судді загалом складав понад двадцять років, а тому надавав їй право подати заяву про відставку на підставі частини першої статті 116 зазначеного Закону і така заява, на її думку, підлягала задоволенню.

4. Зокрема, у позові наголошується, що відмова ВРП зарахувати позивачці до стажу її роботи на посаді судді, що дає право на відставку, половину строку навчання у вищому навчальному закладі на заочній формі навчання є проявом дискримінації щодо неї порівняно з особами, які навчались на денній формі навчання й лише відвідували лекції, заняття та сесії, тоді як вона була призначена на посаду нотаріуса під час навчання й з огляду на це одночасно суміщала відповідальну і значну за обсягом роботу та здобуття вищої освіти, що, однак, не може зумовлювати зменшення обсягу її прав.

5. ОСОБА_1 покликається на те, що постанова Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», пункт 3-1 якої передбачав зарахування до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, була чинною станом на момент її призначення на посаду судді, а скасування таких норм у майбутньому без перехідного періоду позбавило її можливості завбачливо вибудувати свою поведінку та очікувати відповідні наслідки їх дії.

6. З цих підстав позивачка вважає, що вона набула прав, передбачених вищевказаною постановою Уряду України й, з урахуванням недопущення зниження рівня гарантій незалежності та недоторканості судді у разі прийняття нових законів або внесення до них змін, мала правомірні очікування на отримання права на звільнення у відставку з посади судді з застосуванням приписів такої постанови.

7. Також зазначає, що навіть в разі не зарахування до її стажу роботи на посаді судді половини строку навчання у вищому навчальному закладі, вона має право на зарахування до такого стажу періоду роботи на посаді нотаріуса відповідної державної нотаріальної контори, коли вона навчалась заочно і працювала одночасно.

8. За позицією позивачки, вищенаведений період роботи мав би бути зарахований до стажу роботи на посаді судді, необхідного для виходу у відставку, в повному обсязі відповідно до норм статті 43 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ «Про статус суддів», які діяли станом на момент її призначення на цю посаду.

9. Те, що загальний стаж роботи позивачки в галузі права, який визначений законом як стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) для набуття права на призначення на посаду судді, становить більше трьох років (29 років 7 місяців), ОСОБА_1 підтверджує довідкою щодо кандидата на посаду судді.

10. З огляду на зазначене, позивачка вважає, що має право на відставку, яке ВРП порушила внаслідок прийняття нею рішення та вчинення дій, які охоплюються предметом цього спору.

РУХ СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ

11. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, проведеного 01 серпня 2025 року, для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Касаційного адміністративного суду у Верховному Суді у складі головуючої судді Коваленко Н.В., суддів: Стеценка С.Г., Кравчука В.М., Чиркіна С.М., Берназюка Я.О.

12. Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2025 року відкрито провадження у цій справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

13. 15 серпня 2025 року надійшов відзив ВРП на позовну заяву.

ДОВОДИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧКИ ЩОДО НИХ

14. Вища рада правосуддя проти доводів позову заперечує й у відзиві на позов зазначає, що частина друга статті 137 і абзац четвертий пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» запроваджують таке правове регулювання спірних у цій справі правовідносин, при якому суддям додатково до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, підлягає зарахуванню стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

15. За позицією ВРП, така правова регламентація, з урахуванням положень частини першої статті 7 Закону України «Про статус суддів», яка на момент призначення позивачки на посаду судді як одну з вимог до кандидата на таку посаду встановлювала вимогу щодо наявності стажу роботи в галузі права не менш як три роки, дозволяє стверджувати, що ОСОБА_1 мала право на зарахування до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, додатково лише трьох років роботи в галузі права.

16. Рада відзначає, що таке розуміння релевантних спірним відносинам норм права повністю відповідає висновкам Верховного Суду щодо їх застосування, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі № 9901/805/18, які стосуються саме обсягу стажу (мінімальної його тривалості, яка є обов`язковою умовою для призначення), а не будь-якого стажу, набутого перед призначенням на посаду судді.

17. Відповідач акцентує увагу на тому, що згідно з наявними у справі матеріалами стаж роботи ОСОБА_1 на посаді судді на дату ухвалення оскаржуваного рішення ВРП становив 15 років 2 місяці 1 день й навіть у разі, якби «три роки досвіду» були зараховані не за період нотаріальної діяльності, а за адвокатську практику, обсяг такого додаткового зарахування все одно склав би лише 3 роки і це не забезпечило б наявність необхідних та передбачених законом 20 років стажу роботи на посаді судді для виникнення права на подання заяви на відставку.

18. Необґрунтованими, на думку ВРП, є доводи позивачки щодо протиправності не зарахування окремо до стажу її роботи на посаді судді періоду роботи старшим нотаріусом Першої Кам`янець-Подільської державної контори.

19. З цього приводу Рада наводить аргументи з покликанням на частину четверту статті 43 Закону України «Про статус суддів», яка встановлює вичерпний перелік посад, які зараховуються до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання. Наголошує. що державний нотаріус / старший державний нотаріус у цьому переліку не зазначений, а його функції не є «безпосередньо пов`язаними з керівництвом і контролем за діяльністю судів», у зв`язку з чим робота нотаріусом до вказаного стажу за цією нормою не зараховується.

20. ВРП заперечує наведені у позові аргументи щодо неправомірності не зарахування відповідачем до стажу її роботи на посаді судді половини строку навчання в Харківському юридичному інституті імені Ф.Е. Дзержинського за заочною формою навчання, оскільки постанова Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» поширюється лише на випадки навчання за денною формою, а Указ Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», який передбачав зарахування до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, половини строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах (без конкретизації форми навчання), не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки як станом на момент призначення позивачки на посаду судді, так і на момент подання нею заяви про відставку, стаття 1 цього указу втратила чинність згідно з Указом Президента України від 01 березня 2008 року № 248/2008 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких указів Президента України».

21. У відзиві зауважується, що така позиція узгоджується з висновком щодо застосування норм права, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 800/367/17 (П/9901/20/18), у якій Суд, беручи до уваги визначені законом відмінності між денною та заочною формами навчання, що випливає з тексту норми і має об`єктивне обґрунтування, відхилив аналогічні наведеним у цій позовній заяві твердження про «дискримінацію» та визнав їх безпідставним.

22. Покликання позивачки на «правомірні очікування» щодо наявності у неї достатнього стажу для звільнення у відставку у зв`язку з наявність у неї рекомендації рішення кваліфікаційної комісії від 2007 року не заслуговують на увагу, оскільки такі «очікування» можуть стосуватися лише тих умов, які прямо закріплені в законі, а не ґрунтуватися на його суб`єктивному розумінні особи, яка помилково й за відсутності відповідної правової регламентації стверджує про наявність у неї права на включення до стажу роботи судді, який дає право на відставку, додаткових періодів роботи.

23. Підсумовуючи усе вищевикладене, ВРП констатує, що станом на дату подання ОСОБА_1 заяви про відставку та прийняття рішення за результатом її розгляду загальний стаж роботи позивачки як судді становив 18 років 2 місяці 1 день, з яких: робота на посаді судді - 15 років 2 місяці 1 день; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді - 3 роки, у зв`язку з чим Рада вважає правильним викладений у спірному рішенні висновок про відсутність у позивачки достатнього для звільнення у відставку стажу роботи, визначеного статтею 116 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

24. Відповідь на відзив не надійшла.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ

25. Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Указом Президента України від 30 квітня 2010 року № 590/2010 призначена на посаду судді Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області строком на п`ять років. Указом Президента України від 02 листопада 2017 року № 348/2017 призначена на посаду судді Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області безстроково.

26. 12 травня 2025 року до ВРП надійшла заява ОСОБА_1 про звільнення з посади судді Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області у відставку.

27. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між членами Вищої ради правосуддя від 12 травня 2025 року вказана заява була розподілена для розгляду члену Вищої ради правосуддя Бурлакову С.Ю .

28. За результатами попереднього розгляду заяви про звільнення судді ОСОБА_1 член Вищої ради правосуддя Бурлаков С.Ю. склав висновок з пропозицією відмовити у звільнені ОСОБА_1 з посади судді у відставку.

29. Розглянувши матеріали щодо звільнення ОСОБА_1 з посади судді у відставку, Вища рада правосуддя 01 липня 2025 року ухвалила рішення № 1381/0/15-25 «Про відмову у звільненні ОСОБА_1 з посади судді Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області у зв`язку з поданням заяви про відставку».

30. Не погодившись з вищезазначеним рішенням ВРП, позивач оскаржила його в судовому порядку.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

31. За приписами пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України підставами для звільнення судді є, зокрема, подання заяви про відставку.

32. Частиною першою статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

33. Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» (тут і далі у тексті цього рішення в редакції, чинні станом на момент виникнення спірних у справі правовідносин). Такі положення містяться у преамбулі до вказаного Закону.

34. Правовідносини, пов`язані із звільненням судді з посади та припиненням його повноважень, регламентує розділ VII Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (статті 112-125).

35. За правилами частин першої, третьої статті 116 зазначеного Закону, яка врегульовує питання щодо звільнення судді з посади за його заявою про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням, суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею до Вищої ради правосуддя, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви ухвалює рішення про звільнення судді з посади.

36. Стаття 137 цього ж Закону визначає стаж роботи судді таким чином.

1. До стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;

2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

2. До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

37. За нормами абзацу четвертого пункту 34 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

38. Станом на день призначення позивачки на посаду судді діяв Закон України «Про статус суддів», частина перша статті 7 якого передбачала, що на посаду судді може бути рекомендований кваліфікаційною комісією суддів громадянин України, не молодший двадцяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж роботи в галузі права не менш як три роки, проживає в Україні не менш як десять років та володіє державною мовою.

39. Частиною четвертою статті 43 цього ж Закону визначено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

40. Станом на дату призначення позивачки на посаду судді була чинною й постанова Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», абзац другий пункту 3-1 якої передбачав, що до стажу роботи, який дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

41. Як можна стверджувати зі змісту оскарженого рішення ВРП, остання, розглядаючи заяву позивачки про відставку й досліджуючи питання щодо наявності у заявниці стажу, необхідного для виникнення у неї права на подання такої заяви, послуговувалась нормами частини другої статті 137, абзацу четвертого пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та частини першої статті 7 Закону України «Про статус суддів» (у редакції, чинній на день призначення ОСОБА_1 на посаду судді), а також висновками щодо застосування вказаних норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі № 9901/805/18, згідно з якими до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, підлягають зарахуванню додатково три роки роботи в галузі права.

42. В оскарженому рішенні ВРП не знайшло підстав для зарахування позивачці до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, половини строку її навчання у вищому юридичному навчальному закладі, оскільки чинна на момент її призначення постанова Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» передбачала таке право лише в разі навчання за денною формою, тоді як ОСОБА_1 здобувала вищу юридичну освіту заочно, що нею не заперечується.

43. У цьому ж рішенні зазначено, що інший стаж, який відповідно до вимог законодавства надавав би судді ОСОБА_1 право на відставку, згідно з наявними у Вищій раді правосуддя матеріалами, відсутній.

44. Перевіряючи на предмет законності прийняте у спірних правовідносинах рішення Ради, Верховний Суд вважає, що викладені у ньому мотиви та висновки по суті порушеного позивачкою питання щодо звільнення у відставку та обчислення стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, відповідають закону та висновкам Верховного Суду щодо їх застосування. Такий адміністративний акт є правомірним й прав позивачки не порушує.

45. Так, Верховний Суд неодноразово розглядав справи означеної категорії та викладав висновки щодо застосування норм права у правовідносинах, подібних за обставинами, їх правовим регулюванням та підставами позову, до тих, які виникли й у справі, що розглядається.

46. Зокрема, у постанові від 18 листопада 2021 року Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 01 березня 2021 року у справі № 9901/15/21, навела правові позиції такого змісту.

При обчисленні стажу роботи на посаді судді підлягають застосуванню норми законодавства, які були чинними на день призначення (обрання) відповідного судді. При обчисленні стажу, який дає право на відставку, окремо слід застосовувати положення частини першої статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», положення частини другої цієї статті як стаж, який зараховується додатково.

У випадку зайняття посади судді без проведення конкурсних процедур стаж роботи (професійної діяльності), передбачений частиною другою статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», визначається на момент призначення на посаду судді вперше, а у випадку призначення на посаду судді за результатами конкурсу - зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом для участі в конкурсі та надає право для призначення на цю посаду за його результатами (подібні за змістом висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у справі № 9901/302/19).

47. Взявши до уваги положення, зокрема, норм частини першої статті 7 Закону України «Про статус суддів», які є застосовними й до спірних у цій справі правовідносин, і в якості однієї з обов`язкових вимог для призначення на посаду судді визначали наявність у особи стажу роботи в галузі права не менш як три роки, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 листопада 2021 року у справі № 9901/15/21 виснувала, що до стажу роботи на посаді судді додатково зараховується стаж роботи в галузі права, який вимагався законом як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді на дату такого призначення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у справі № 9901/302/19).

48. У цій же постанові звернута увага й на те, що виражене й закріплене в частині другій статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» положення (припис) про те, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді, означає, що до стажу роботи на посаді судді і прирівняних до нього стажів роботи (абзац четвертий пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII) додається (може додаватися) ще один вид (чи види) роботи (професійної діяльності), який раніше не охоплювався поняттям стажу роботи на посаді судді. Під цим стажем у вимірі чинного законодавчого визначення поняття «стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді» треба розуміти за якісними властивостями вид (види) певної роботи (професійної діяльності) в галузі права, який відрізняється від суддівської і прирівняної до неї роботи та має часові (кількісні) межі (строк роботи) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2020 року у справі № 9901/537/19).

49. У справі, яка розглядається, Суд на підставі наявних у ній матеріалів з`ясував, що позивачка призначена на посаду судді 30 квітня 2010 року, у зв`язку з чим для визначення наявного у неї стажу роботи на посаді судді належить керуватись нормами абзацу четвертого пункту 34 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та законодавством, що діяло на день її призначення суддею вперше (частина четверта статті 43 Закону України «Про статус суддів»).

50. До визначеного за вищенаведеними правилами стажу роботи на посаді судді, у світлі обставин цієї справи, додатково підлягає зарахуванню лише три роки стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) позивачки у сфері права, визначені відповідно до вимог частини першої статті 7 Закону України «Про статус суддів», що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі № 9901/805/18.

51. Саме у такому порядку Рада й визначила ОСОБА_1 наявний у неї стаж роботи на посаді судді, який загалом склав 18 років 2 місяці 1 день, з яких: робота на посаді судді - 15 років 2 місяці 1 день; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді - 3 роки.

52. Верховний Суд критично оцінює доводи позивачки про наявність у неї права на зарахування до стажу роботи судді періоду роботи старшим нотаріусом Першої Кам`янець - Подільської державної нотаріальної контори з 22 квітня 1985 року по 19 вересня 1989 року як роботи в органах Міністерства юстиції та підвідомчих йому органах на місцях.

53. З цього приводу Верховний Суд зауважує, що за правилами частини четвертої статті 43 Закону України «Про статус суддів» до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, зараховується також час роботи не на всіх посадах Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, а лише на тих посадах, які безпосередньо пов`язані з керівництвом та контролем за діяльністю судів, посада нотаріуса до яких не відноситься.

54. Частиною четвертою статті 43 Закону України «Про статус суддів» не передбачено й права на зарахування до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, часу зайняття адвокатською діяльністю.

55. Чинні станом на момент прийняття спірного рішення ВРП положення законодавства також не містять відповідної правової регламентації щодо можливості зарахування зазначених у позові та вказаних вище періодів роботи (діяльності) позивачки до стажу роботи судді.

56. При цьому, наявні у справі матеріали засвідчують, що вищевказаний стаж роботи у сфері права, який був необхідний для призначення позивачки на посаду судді вперше у 2010 році, був зарахований ВРП до стажу роботи на посаді судді тривалістю у три роки, що відповідає вищенаведеному правовому регулюванню спірних правовідносин та висновкам Верховного Суду щодо застосування релевантних таким відносинам норм права.

57. Верховний Суд визнає обґрунтованими доводи ВРП про відсутність у позивачки права на зарахування до стажу її роботи на посаді судді половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі на підставі абзацу другого пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», оскільки зазначені норми передбачають таке право лише у випадку навчання за денною формою, тоді як ОСОБА_1 навчалась заочно, що сторонами у цій справі не заперечується та не суперечить матеріалам справи.

58. Доводів щодо наявності порушень відповідачем процедури розгляду поданої ОСОБА_1 заяви про її відставку позовна заява не містить.

59. З урахуванням вищезазначеного, Верховний Суд констатує, що ВРП, здійснюючи розгляд заяви про відставку позивачки та приймаючи з цього питання рішення, яке охоплюється предметом цього спору, діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таке рішення повністю відповідає критеріям, які ставляться до адміністративних актів суб`єктів владних повноважень, та визначені у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

60. Вимоги поданого у цій справі позову не ґрунтуються на законі та є необґрунтованими, у зв`язку з чим Суд не знаходить підстав для визнання оспореного позивачкою рішення Ради протиправним та для його скасування. З урахуванням з`ясованих у справі обставин та наявного у спірних правовідносинах правового регулювання, Верховний Суд висновує, що права ОСОБА_1 у цьому випадку ВРП не порушила, а тому підстави для задоволення поданого нею позову відсутні.

61. Не спростовують такого висновку й доводи позову про виникнення у позивачки обґрунтованих сподівань та «легітимних» очікувань щодо наявності у неї права на відставку, про порушення відповідачем одного з принципів правовладдя - правової визначеності, та про допущення щодо ОСОБА_1 дискримінації.

62. Оцінюючи подібні за змістом аргументи у подібних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 листопада 2021 року у справі № 9901/15/21 наголошувала, що визначений у частині другій статті 137 та абзаці четвертому пункту 34 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» підхід до обчислення стажу роботи на посаді судді відповідає легітимним очікуванням, які виникають в осіб під час призначення (обрання) на посаду судді, а також забезпечує додержання принципу правової визначеності в умовах зміни законодавства.

63. Колегія суддів звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (параграфи 48, 49) зазначив, що відповідно до практики Суду дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97).

64. Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну мету або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною метою. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів»).

65. Аналогічний підхід у своїх рішеннях застосовує й Конституційний Суд України, вказуючи на те, що «мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію» (абзац сьомий пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004).

66. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України від 06 вересня 2012 року № 5207-VI «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні» прямою дискримінацією є ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Таке поводження за змістом пункту 2 частини першої статті 1 цього ж Закону може полягати, в тому числі, у обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.

67. Вимоги ж до кандидатів на посаду судді в різний час були по-різному визначені законодавством України, що діяло на день їх призначення (обрання) на посаду судді, а тому такі вимоги можуть вважатися виправданою, обґрунтованою та справедливою підставою різниці при вирішенні питання щодо обчислення стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, залежно від змісту цих вимог, визначених законодавством, яке було чинним на час призначення (обрання) на посаду судді.

68. Аналогічну правову позицію Велика Палата Верховного Суду викладала у постановах від 24 жовтня 2019 року у справі № 9901/2/19 та від 17 вересня 2020 року у справі № 9901/302/19, які є застосовними й у спірних в цій справі правовідносинах.

69. Тому Верховний Суд не вбачає порушення принципів верховенства права та рівності щодо скаржниці при застосуванні статті 7 Закону України «Про статус суддів», чинної на день її призначення на посаду судді, у цілях визначення стажу роботи на посаді судді.

70. За пунктом 2 частини першої статті 15 та частини першої статті 43 вказаного Закону на момент зайняття посади судді у ОСОБА_1 були відсутні законні очікування на звільнення її з цієї посади у відставку з огляду на фактичну неможливість позивачки відпрацювати на цій посаді 20 років з моменту зайняття такої посади у 2010 році й до досягнення нею 65-річного віку (2025 рік). Подальші зміни законодавства про статус судді також не створили для ОСОБА_1 таких законних очікувань (подібні за змістом висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі № 9901/805/18).

71. Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, то й питання про розподіл судових витрат Судом не вирішується.

72. Керуючись статтями 2, 22, 241-246, 250, 258, 262, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя Н.В. Коваленко

Судді: С.Г. Стеценко

В.М. Кравчук

С.М. Чиркін

Я.О. Берназюк