Справа № 420/29616/25
Суддя: Єфіменко К.С.
Дата ухвалення: 2025-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С., при секретарі Кузьменко Е.Х., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Херсонської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення , поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду (суддя Бездрабко О.І.) перебувала справа №420/29616/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Херсонської обласної прокуратури в якому позивач просить:

визнати протиправним та скасувати наказ керівника Херсонської обласної прокуратури № 517к від 31.07.2025 про звільнення ОСОБА_1 з начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Херсонської обласної прокуратури та з органів прокуратури;

поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Херсонської обласної прокуратури;

стягнути із Херсонської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.08.2025 подень фактичного поновлення на посаді;

допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу процесуального керівництва припровадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Херсонської обласної прокуратури;

допустити негайне виконання рішення про стягнення з Херсонської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати за один місяць.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що наказом керівника Херсонської обласної прокуратури № 517к від 31.07.2025 його звільнено з займаної посади та з органів прокуратури за власним бажанням на підставі п. 7 частини 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» (далі Закону). Позивач зазначає, що наказ № 517к від 31.07.2025, яким його звільнено з посади та з органів прокуратури є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки заява про звільнення за власним бажанням подавалася ним не у добровільному порядку, а під тиском керівництва Херсонської обласної прокуратури, текст якої був надиктований, дати які в ній зазначенні вказанні заступником керівника обласної прокуратури та начальником відділу кадрової роботи та державної служби обласної прокуратури. Крім того зазначено, що Херсонською обласною прокуратурою порушено вимоги Кодексу законів про працю (далі КЗпП) та не додержано процедуру звільнення.

Ухвалою суду від 02.09.2025 року було відкрито провадження у справі №420/29616/25.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 30.09.2025 року задоволено заяву про самовідвід судді по цій справі.

Справу №420/29616/25 передано до відділу надання судово-адміністративних послуг та аналітичної роботи Одеського окружного адміністративного суду для визначення головуючого судді у справі.

Згідно повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, адміністративна справа №420/29616/25 передана на розгляд головуючому судді Єфіменку К.С.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 06.10.2025 року справу прийнято до свого провадження та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 24.10.2025 року витребувано з Херсонської обласної прокуратури (юридична адреса: Херсон, вулиця Михайлівська, 33, місце фактичного знаходження: місто Миколаїв, проспект Богоявленський, 314, місто Одеса, вулиця Софіївська, 19) завірену належним чином копію наказу керівника Херсонської обласної прокуратури №88 від 04.08.2025 яким внесено зміни до наказу керівника Херсонської обласної прокуратури №84 від 31.07.2025 «Про призначення службового розслідування за фактом можливого вчинення прокурором дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів в його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури».

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11.11.2025 року закрито підготовче провадження у справі. Призначено адміністративну справу до судового розгляду. Викликано у судове засідання, при розгляді справи по суті в якості свідків:

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працює на посаді заступника начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України;

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працює на посаді прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України;

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , працює на посаді прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України;

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , працює на посаді прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України;

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , працює на посаді прокурора Генічеської обласної прокуратури Херсонської області;

- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , працює на посаді головного спеціаліста відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України;

- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , працює на посаді головного спеціаліста відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України, попередивши свідків про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання та відмову від давання показань.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 26.11.2025 року викликано для допиту в якості свідка:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працює на посаді прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України;

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , працює на посаді головного спеціаліста відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України;

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , працює на посаді головного спеціаліста відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України.

Доручено Херсонській обласній прокуратурі забезпечити участь вказаних свідків у судовому засіданні яке відбудеться за адресою суду: Фонтанська дорога,14, м.Одеса, 65062, 2-й поверх, в залі судового засідання №27 09 грудня 2025 року о 10 годину 00 хвилин.

У судовому засіданні 09.12.2025 були допитані свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , завершено офіційне з`ясування обставин у справі і дослідження доказів та судом оголошено перерву для оголошення рішення по справі до 12 грудня 2025 року до 10.00 год.

До суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що оскаржуваний наказ відповідача відповідає вимогам ч.2 ст.2 КАС України, зокрема, він прийнятий: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Посилання позивача на протиправність його звільнення з органів прокуратури є безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Позивачем та відповідачем подано відповідь на відзив та заперечення на відповідь на відзив, в яких сторони наполягали на своїх позиціях зазначених в позовній заяві та відзиві.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позовну заяву, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.72-79 КАС України, судом встановлено наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що 28.07.2025 ОСОБА_1 , який обіймав посаду начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Херсонської обласної прокуратури, було власноручно написано та подано заяву про звільнення з займаної посади та з органів прокуратури за власним бажанням та на підставі пункту 7 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 31 липня 2025 року.

Наказом керівника Херсонської обласної прокуратури від 31.07.2025 № 517к ОСОБА_1 звільнено із вказаної посади та з органів прокуратури у зв`язку з поданням заяви про звільнення за власним бажанням на підставі п.7 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру».

При звільненні, 31.07.2025 проведено остаточний розрахунок та направлено платіжне доручення на перерахування належних до виплати коштів до банківської установи, у якій обслуговувався працівник.

Позивач вважає даний наказ протиправним, прийнятим з порушенням норм чинного законодавства та таким, що підлягає скасуванню, оскільки заява про звільнення за власним бажанням була написана під тиском, в умовах нестабільного емоційного стану, а також не була зареєстрованою в установленому законодавством порядку.

Вищевказані обставини стали підставою для звернення до суду з даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з частинами 1, 2 статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтями 2, 5-1 Кодексу законів про працю України закріплено право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення.

Пунктом 6 частини 1 статті 5-1 Кодексу законів про працю України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з частиною 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Цей конституційний припис закріплений у статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до частини 1 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною 2 статті 21 та частиною 1 статті 23 Загальної декларації прав людини кожна людина має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, прийнятого 16.12.1966 Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованого Україною 12.11.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що включає право кожної людини дістати можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вона вільно погоджується, і зроблять належні кроки до забезпечення цього права. Заходи, яких повинні вжити держави-учасниці цього Пакту з метою повного здійснення цього права, включають програми професійно-технічного навчання і підготовки, шляхи і методи досягнення продуктивної зайнятості в умовах, що гарантують основні політичні і економічні свободи людини.

Також, статтею 24 Європейської соціальної хартії, ратифікованої Україною 14.09.2006, з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов`язуються визнати: a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; б) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу. З цією метою Сторони зобов`язуються забезпечити, щоб кожний працівник, який вважає себе звільненим без поважної причини, мав право на оскарження в неупередженому органі.

Спеціальні норми права, пов`язані з проходженням публічної служби на посадах прокурорів, викладені у Законі України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VІІ (надалі також Закон №1697-VІІ), який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 11 Закону №1697-VІІ керівник обласної прокуратури призначає на адміністративні посади та звільняє з адміністративних посад прокурорів у випадках та порядку, встановлених цим Законом.

Прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом (частина 3 статті 16 Закону №1697-VІІ).

Відповідно до п.13 ч.1 ст.39 Закону №1697 адміністративними посадами в Офісі Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратурах (крім посад, зазначених у частині третій цієї статті) є посади, зокрема заступника керівника окружної прокуратури.

Згідно з абз.2 ч.4 ст.39 Закону №1697 призначення прокурора на адміністративну посаду, передбачену пунктами 9, 10, 12, 13 частини першої цієї статті, здійснюється керівником обласної прокуратури. Призначення на адміністративну посаду, передбачену пунктами 12 та 13 частини першої цієї статті, здійснюється за поданням керівника окружної прокуратури.

Статтею 41 Закону №1697 визначено порядок звільнення прокурора з адміністративної посади та припинення його повноважень на цій посаді.

Звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 2-10 частини першої статті 39 цього Закону, здійснюється Генеральним прокурором з таких підстав:

1) подання заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням;

2) переведення на посаду до іншого органу прокуратури (крім адміністративної посади, передбаченої пунктами 1-3 частини третьої статті 39 цього Закону);

3) неналежне виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади;

4) наявність заборгованості із сплати аліментів на утримання дитини, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 11-15 частини першої статті 39 цього Закону, здійснюється керівником обласної прокуратури в окружних прокуратурах, які розташовані у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної обласної прокуратури, з підстав, передбачених абзацом першим частини першої цієї статті.

Повноваження прокурора на адміністративній посаді припиняються в разі:

1) закінчення строку перебування на адміністративній посаді;

2) звільнення з посади прокурора або припинення повноважень на посаді прокурора.

Звільнення прокурора з адміністративної посади чи припинення його повноважень на адміністративній посаді, крім випадку, передбаченого пунктом 2 частини другої цієї статті, не припиняє його повноважень прокурора.

Після звільнення прокурора з адміністративної посади або припинення його повноважень на цій посаді він не пізніше одного місяця призначається на одну з вакантних посад у цьому ж органі прокуратури або в разі відсутності вакантних посад переводиться на посаду до іншого органу прокуратури того ж або нижчого рівня за його письмовою згодою. У таких випадках рішення про призначення на посаду приймається керівником відповідного органу прокуратури.

У разі відмови прокурора від призначення на вакантну посаду у відповідному органі прокуратури або від переведення на посаду до іншого органу прокуратури у зазначений строк прокурор звільняється з посади прокурора.

До моменту прийняття рішення про призначення прокурора на посаду, переведення на посаду до іншого органу прокуратури або звільнення з посади прокурора повноваження відповідного прокурора зупиняються із збереженням гарантій матеріального, соціального та побутового забезпечення, передбачених законодавством для прокурорів.

Суд зазначає, що наказом Офісу Генерального прокурора від 10.02.2022 року №25 затверджено Положення про організацію кадрової роботи в органах прокуратури України (далі Положення №25), яке визначає основні напрями організації кадрової роботи в органах прокуратури України.

Відповідно до п.21 розділу IV Положення №25 21. рішення про звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 2 - 10 частини першої статті 39 Закону, приймаються Генеральним прокурором, а з адміністративної посади, передбаченої пунктами 11 - 15 частини першої статті 39 Закону, - керівником обласної прокуратури в окружних прокуратурах у межах її територіальної юрисдикції.

Згідно з п.7 ч.1 ст.51 Закону №1697 прокурор звільняється з посади у разі подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням.

Особами, які в установленому цим Законом порядку приймають рішення про звільнення прокурора з посади, є, зокрема, керівник обласної прокуратури - стосовно прокурорів відповідної обласної прокуратури та прокурорів окружних прокуратур, які розташовані у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної обласної прокуратури (п.2 ч.2 ст.51 Закону №1697).

Згідно з п. 1 розділу VІ Положення №25 звільнення прокурора з посади здійснюється наказом керівника органу прокуратури, визначеного частиною другою статті 51 Закону, на підставах, у порядку та з урахуванням особливостей, передбачених Законом, Положенням, та з дотриманням встановлених законодавством про працю гарантій.

Відповідно до абз.1 п.8 розділу VІ Положення №25 у разі подання прокурором заяви про звільнення з посади за власним бажанням звільнення проводиться уповноваженим керівником прокуратури з дати, зазначеної в заяві. Заява про звільнення подається не пізніше ніж за три дні до вказаної у ній дати. Прокурор продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Тобто, виходячи з приписів вказаної норми, у разі зазначення у заяві про звільнення бажаної дати звільнення за власним бажанням наказ про таке звільнення може бути виданий тільки через 3 дні після подачі заяви із конкретною датою звільнення.

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22.12.2021 року по справі №440/2466/20.

Судом встановлено, що оскаржуваний наказ виданий 31.07.2025 року, а заяву про звільнення з займаної посади та з органів прокуратури за власним бажанням та на підставі пункту 7 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 31 липня 2025 року подано позивачем 28.07.2025 року, тобто оскаржуваний наказ прийнято відповідно до вимог абз.1 п.8 розділу VІ Положення №25.

Суд зазначає, що з аналізу Закону №1697-VІІ встановлено, що у ньому відсутня діюча норма, як спеціального закону, що регулює порядок та строки звільнення за власним бажанням, а тому таке звільнення повинно проводитися з дотриманням встановлених чинним законодавством про працю гарантій.

Частиною 1 статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (частина 2 статті 38 КЗпП України).

Отже, наведеними положеннями КЗпП України визначено, що при розірванні трудового договору з ініціативи працівника, роботодавець може звільнити працівника у день подання останнім заяви за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення (переїзд на нове місце проживання, вступ до навчального закладу, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість тощо).

У постанові від 26.10.2016 у справі №6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Отже, визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.

Таким чином, з урахуванням гарантій законодавства про працю, звільнення прокурора з посади за власним бажанням проводиться після закінчення двотижневого строку попередження за умови, що сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк.

Так, з аналізу частин першої-другої статті 38 КЗпП України висновується, що сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення. Таким чином, роботодавець вправі звільнити працівника із займаної посади на його прохання раніше двотижневого строку, без зазначення причин, але із зазначенням дати звільнення.

Як встановлено судом 28.07.2025 ОСОБА_1 , який обіймав посаду начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Херсонської обласної прокуратури, було власноручно написано та подано заяву про звільнення з займаної посади та з органів прокуратури за власним бажанням та на підставі пункту 7 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 31 липня 2025 року.

З огляду на викладене, позивача звільнено в обумовлений сторонами строк.

Отже, доводи позивача про те, що відповідач мав звільнити його лише після завершення двотижневого строку, передбаченого частиною першою статтею 38 КЗпП України, є безпідставними, оскільки вказаний строк, насамперед, спрямований на захист роботодавця від раптового звільнення працівника, а не додатковим часом для працівника для обдумування свого рішення про звільнення з роботи.

Можливість відкликання працівником поданої ним заяви про звільнення протягом двотижневого строку, передбаченого статтею 38 КЗпП України для попередження роботодавця про своє звільнення (у випадку, якщо сторони не узгодили інший строк для звільнення), є додатковим механізмом, який захищає інтереси обох сторін щодо продовження трудових правовідносин, у разі зміни обставин, які слугували передумовою для припинення трудового договору.

При цьому, за домовленості сторін, яка відображається в заяві працівника у вигляді бажаної дати звільнення з роботи, яка підписана роботодавцем і погоджена в установленому законом порядку, звільнення працівника може бути здійснено раніше в межах визначеного статтею 38 КЗпП України двотижневого строку.

При цьому прокурор не подавав до прокуратури області заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням як до, так і після видання оскаржуваного наказу.

Окремо позивач вказує, що його звільнення 31.07.2025 з посади та органів прокуратури відбулося на підставі фотокопії його заяви, що, на його думку, є незаконним з посиланням на Закони України «Про електронні документи та електронний документообіг», «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» та ДСТУ 4163:2020 та вказує на невнесення її у інформаційну систему електронного документообігу (ІС «СЕД»).

Вказані доводи також є необґрунтованими та не відповідають фактичним обставинам.

З метою визначення порядку організації ведення персонального, штатно-посадового, військового та статистичного обліку кадрів (прокурорів, державних службовців, працівників патронатної служби, працівників, які виконують функції з обслуговування, та робітників), а також формування, ведення і зберігання особових справ наказом Генерального прокурора від 31.12.2021 №415 затверджено Інструкцію з обліку кадрів в органах прокуратури України (далі - Інструкція).

Розділом ІІІ Інструкції передбачено які документи долучаються до особової справи прокурора та вимоги до них.

Зокрема на підставі підпункту б) пункту 5 до другого розділу особової справи прокурора долучається у тому числі заява про призначення на посаду, переведення або звільнення з посади та копії відповідних наказів. У пункті 4 розділу ІІІ Інструкції, міститься вимога про те, що усі документи в особовій справі, які власноручно складаються працівником, повинні обов`язково містити дату їх складання та його особистий підпис. Документи складаються державною мовою та мають відповідати вимогам офіційно-ділового стилю.

Інших вимог до документів, складених особисто працівником, до яких відноситься у тому числі і заява, Інструкція не передбачає.

Необґрунтованими є твердження позивача на необхідність формування заяви в формі електронного документа.

На підставі пункту 9 розділу IV Інструкції для забезпечення збереження інформації, наявної в особових справах, у тому числі тих, що зберігаються в архівному фонді прокуратури, на випадок їх втрати можуть створюватися їх копії в електронному вигляді, що забезпечують ідентичність копій оригіналам. Одночасне використання особових справ у паперовому та електронному вигляді забороняється.

У зв`язку з цим в органах прокуратури персональний облік працівників, складання заяв і наказів з кадрових питань здійснюється виключно у паперовому вигляді. Тому подання заяви про звільнення у формі електронного документа є неприпустимим.

Це кореспондується з вимогами підпункту 5.3.1. Тимчасової інструкції з діловодства в органах прокуратури України (далі Тимчасова інструкція), затвердженої наказом Генеральної прокуратури України від 12.02.2019 № 27, який визначає, що внутрішні документи, що створюються в органах прокуратури і не виходять за її межі, крім документів, стосовно яких законодавством передбачено інший порядок підготовки, готуються в ІС «СЕД» з внесенням відповідних даних до реєстраційно-моніторингової картки та після підписання або затвердження реєструються працівниками, які забезпечують ведення діловодства у структурному підрозділі.

Таким чином, наведені нормативно-правові акти, які регламентують порядок ведення кадрового діловодства, не містять вимог щодо підготовки та здійснення реєстрації засобами ІС «СЕД» заяв про призначення, переведення та звільнення.

Підтвердженням цього також є відсутність у ІС «СЕД» відповідного технічного функціоналу щодо підготовки та реєстрації засобами заяв про призначення, переведення та звільнення.

Крім того, у період дії воєнного стану особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності регулюються Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Зокрема на підставі статті 7 «Особливості обміну документами, організації кадрового діловодства та архівного зберігання кадрових документів у роботодавця» цього Закону у період дії воєнного стану порядок організації діловодства з питань трудових відносин на територіях активних і можливих бойових дій визначається роботодавцем самостійно, за умови забезпечення ведення достовірного обліку виконуваної працівником роботи та обліку витрат на оплату праці.

У період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть використовувати альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, за згодою між роботодавцем та працівником.

Під час повномасштабного вторгнення за умов дислокації органів прокуратури Херсонської області відповідно до вимог наказу Генерального прокурора від 22.11.2022 № 256ДСК зі змінами, внесеними наказом Генерального прокурора від 09.06.2023 № 163ДСК, у 3 різних областях, які внесено до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженому відповідно наказами Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 і Міністерства розвитку громад та територій України 28.02.2025 № 376, у Херсонській обласній прокуратурі порядок організації діловодства з питань трудових відносин здійснюється з урахуванням вимог статті 7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Також після подачі чи видання відповідного документу, для оперативності організації їх розгляду чи інформування може використовуватися пересилання фотографій чи сканкопій оригіналів заяв, наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин у месенджері WhatsApp чи електронною поштою.

Про наведене вище та про відсутність вимог стосовно реєстрації заяв з кадрових питань в ІС «СЕД» ОСОБА_1 було достеменно відомо, така форма ним визнавалася та систематично використовувалася, адже він за власною згодою постійно подавав заяви про призначення, про надання відпустки через службу діловодства без їх реєстрації в ІС «СЕД» та користувався вищевказаним засобом зв`язку для надсилання інформації та заяв з кадрових питань працівникам відділу кадрової роботи та державної служби.

Відтак, заяви з кадрових питань у паперовому вигляді подаються на розгляд уповноваженому на їх розгляд керівнику прокуратури. У випадку звільнення прокурора з посади такі заяви подаються керівнику обласної прокуратури безпосередньо або через кадровий підрозділ обласної прокуратури для ухвалення рішення за заявою.

У зв`язку з цим, керівником обласної прокуратури 28.07.2025 розглянуто подану ОСОБА_1 заяву про його звільнення, за результатами чого на її оригіналі вчинено резолюцію, що містить стислий зміст прийнятого рішення щодо виконання документа, із проставленням дати прийняття відповідного рішення згідно із пунктом 5.10.ДСТУ 4163:2020, затвердженому наказом ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» від 01.07.2020 № 144.

За умов дислокації органів прокуратури Херсонської області у 3 різних областях діловодство в органах прокуратури Херсонської області адаптовано для забезпечення безперервності роботи та захисту документів.

Обласна прокуратура використовує систему документообігу з одночасним веденням паперових і електронних документів. Електронний документообіг залишається пріоритетним, але для документів, що містять таємну чи службову інформацію, проєктів кадрових, бухгалтерських та інших службових документів, які потребують власноручного оформлення і підписання працівниками та щодо яких відсутній відповідний функціонал в єдиній інформаційній системі «СЕД», використовується паперова форма. Це забезпечує надійність і збереження даних.

Заяви про прийом на роботу та звільнення з роботи, на відміну від інших службових документів, не вносяться до ІС «СЕД», у зв`язку з особливим статусом цих документів. Ці документи є актами особистого волевиявлення та підтверджують згоду особи на початок та припинення трудових відносин. Зазначені заяви долучаються до особових справі працівників, термін їх зберігання складає 75 років, чим забезпечується дотримання вимог архівного законодавства щодо збереження первинних документів на паперових носіях.

Також заяви про звільнення та прийом на роботу не може бути зареєстровано в Інформаційній системі «СЕД», оскільки функціонал Інформаційної системи «СЕД» не передбачає внесення цих документів.

Загалом процес переміщення внутрішніх документів в межах Херсонської обласної прокуратури, коли її підрозділи розташовані в різних містах України, організовано таким чином:

1. для передачі до підрозділів в інших містах відділ діловодства упаковує документи, щоб уникнути пошкоджень чи втрати. Після цього запаковані документи передаються до місць розташування інших структурних підрозділів обласної прокуратури через працівників прокуратури, які відбувають у відрядження.

2. на місцях документи приймає особа, яка відповідає за діловодство у відповідному підрозділі (місці дислокації).

У такий спосіб відбувалося і доставлення до м.Херсона оригіналу заяви позивача написаної ним власноручно та поданої 28.07.2025 за місцем його дислокації у м.Миколаїв, через відряджених працівників.

Наведене вище спростовує доводи позивача як про те, що заяву не подано особі, уповноваженій приймати рішення про звільнення, так і доводи про написання заяви 31.07.2025, адже оригінал заяви 28.07.2025 надійшов до керівника обласної прокуратури та ним розглянуто.

Як вбачається з копії заяви, яку долучено позивачем до позову, її адресовано керівнику обласної прокуратури, який відповідно до пункту 1 частини 2 статті 51 Закону, є особою, уповноваженою на звільнення ОСОБА_1 з органів прокуратури.

Указану заяву було передано керівнику обласної прокуратури для прийняття рішення, про що свідчить його резолюція на заяві.

З указаних підстав відповідно до вимог пункту 7 частини 1 статті 51, статті 58 Закону, пунктів 1 і 8 розділу VI Положення та пунктів 6.18.-6.19. Тимчасової інструкції після надходження заяви ОСОБА_1 до кадрового підрозділу було підготовлено проект відповідного наказу в паперовій формі, створення якого не передбачається в ІС «СЕД», та спрямовано для підпису керівником.

Отже, безпідставним є посилання на факт відсутності за місцем дислокації позивача керівника обласної прокуратури або працівників кадрового підрозділу, що, на його думку, унеможливлює оформлення кадрових документів у стислі строки.

Щодо відсутності дійсного волевиявлення під час написання заяви, слід відмітити наступне.

У науково-практичному й процесуальному аспекті позиція прокуратури у спорах про оскарження наказів про звільнення працівників за власним бажанням повинна ґрунтуватися на усталених положеннях адміністративного права та профільних законів. Ключовим є те, що підставою для звільнення за п.7 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» є особиста письмова заява працівника, яка відображає його вільне волевиявлення. Саме наявність належно оформленої заяви працівника на ім`я керівника прокуратури створює для роботодавця імперативний обов`язок видати наказ про звільнення, оскільки інше трактування означало б протиправне обмеження права особи на розірвання трудових відносин за власною ініціативою.

Ініціювання звільнення за власним бажанням, у формі подачі заяви, за своєю юридичною природою є одностороннім правом робітника. Вона не потребує додаткових мотивувань чи підтверджень з боку роботодавця, у тому числі будь-якого примусу. Встановлення обставин примусу до подання такої заяви є виключним обов`язком позивача, і, відповідно до принципів змагальності, доведення факту тиску або обману покладається саме на особу, яка стверджує про їх існування.

Позивач має вищу юридичну освіту, значний досвід роботи в органах прокуратури, що виключає можливість помилкового сприйняття своїх дій щодо складання заяви про звільнення та правових наслідків таких дій.

Крім того, посада прокурора, а тим більше начальника структурного підрозділу обласної прокуратури, покладає на особу, яка її обіймає обов`язок зважувати все, що стосується виконання професійних завдань. До того ж, позивач є юристом за фахом та мав усвідомлювати правові наслідки написання і передачі заяви про звільнення з адміністративної посади та з органів прокуратури.

Під час розгляду справи також не встановлено обставин, які б свідчили про те, що позивача примусили подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням, оскільки не надано суду доказів здійснення на нього будь-якого психологічного тиску та впливу з боку роботодавця чи інших осіб з метою примусити написати заяву про звільнення.

Допитані в судовому засіданні 09.12.2025 року свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_8 не зазначили, що їм достеменно відомо про тиск на позивача з боку керівництва обласної прокуратури з метою подання заяви про звільнення за власним бажанням, лише свідок ОСОБА_3 повідомила, що позивач їй 31.07.2025 року повідомив про те, що його примусили написати заяву про звільнення, але позивач не пояснив їй, хто це був та за що його примусили це зробити.

Також не встановлений зв`язок між подією проведення обшуку за місцем проживання позивача 31.07.2025 року та вручення йому повістки посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_8 вранці 01.08.2025 року за місцем проживання із подією подання ним заяви про звільнення з посади та органів прокуратури.

Окремо суд зазначає, що ОСОБА_1 не направлялися заяви до обласної прокуратури чи прокуратури вищого рівня або Ради прокурорів, Вищої Ради правосуддя, органів ДБР щодо психологічного тиску і примусу, у тому числі до написання заяви про звільнення.

З огляду на викладене, враховуючи волевиявлення позивача щодо його звільнення, погодження дати звільнення з відповідачем, останнім правомірно прийнято наказ № 517к від 31.07.2025 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Херсонської обласної прокуратури та з органів прокуратури у зв`язку з поданням заяви про звільнення за власним бажанням на підставі п.7 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» з 31 липня 2025 року.

Згідно з частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з положеннями статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27.09.2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також доводи позивача та відповідачів щодо заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно підстави для здійснення розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Херсонської обласної прокуратури (Херсонська область, місто Херсон, вулиця Михайлівська, 33, ) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст.295 КАС України.

Рішення набирає законної сили згідно з приписами ст.255 КАС України.

Суддя К.С. Єфіменко

.