Справа № 200/4030/25
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2025-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року справа №200/4030/25

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Компанієць І.Д., суддів: Гайдара А.В., Геращенка І.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Кардаша В`ячеслава Анатолійовича, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2025 року у справі № 200/4030/25 (головуючий суддя І інстанції Чекменьов Г.А.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому, просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 03.03.2025 № 90 щодо відмови в призначені пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи починаючи з моменту настання пенсійного віку, а саме з 15.03.2025;

- зобов`язати призначити пенсію за віком відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи починаючи з моменту настання пенсійного віку, а саме з 15.03.2025.

В обґрунтування позову зазначила, що має право на призначення пенсії із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796, як особа, що постійно проживала у зоні посиленого радіологічного контролю з моменту аварії, а саме з 26.04.1986 по 31.07.1986.

Відповідач протиправно відмовив у призначенні пенсії в зв`язку з не наданням підтверджуючої довідки про постійне проживання.

Проте, єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постійно проживає на території посиленого радіологічного контролю 4 категорії, є відповідне посвідчення.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги.

Постановою КМУ № 551 не передбачена перереєстрація/зміна посвідчень, які були видані категорії 4, а лише передбачена така перереєстрація/заміна для категорій 1, 2, 3. Отже, позивачу не потрібна заміна посвідчення на посвідчення нового зразку.

Максимальна межа зниження пенсійного віку відповідно до абз. 4 п. 2 ч. 1 ст. 55 Закону № 796 становить 5 років, незалежно від того, застосовувалася початкова величина зменшення пенсійного віку до таких осіб чи ні. (постанова Верховного Суду від 09.07.2024 року у справі № 240/16372/23).

Різні довідки про період роботи, проживання у зоні ЧАЕС є лише підставами для визначення у встановленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи і саме посвідчення засвідчує, що позивач постійно проживала на території зони посиленого радіологічного контролю з моменту аварії.

Крім того, позивач мала право відповідно до п. 1.7 Порядку № 22-1 звернутися за призначенням пенсії за місяць до настання пенсійного віку.

Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.

Апеляційним судом витребувано у Донецького окружного адміністративного суду справу, однак суд першої інстанції листом повідомив, що всі документи у цій справі сформовано в електронному вигляді та експортовано в КП Діловодство спеціалізованого суду.

Верховний Суд листом від 19.08.2022 № 2097/0/2-22 на лист вх. № 1730/0/1-22 щодо надання Науково-консультативною радою при Верховному Суді висновку з питань, пов`язаних з електронним адміністративним судочинством повідомив, що підстав для звернення до НКР щодо надання вченими-членами НКР наукових висновків немає. Суд проводить розгляд справи за матеріалами судової справи у паперовій або електронній формі в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 9 ст. 18 КАС України).

Відповідно до листів Державної судової адміністрації України від 01.08.2018 № 15-14040/18, від 13.09.2018 № 15-17388/18 судами забезпечено сканування та експортування в підсистему Електронний суд матеріалів всіх судових справ, як перебували в провадженні суддів станом на 01.08.2018. Тобто вказана підсистема містить усі матеріали судової справи.

Отже, враховуючи зазначені листи, апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі Електронний суд.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Встановлені обставини справи.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Збиж, Чемеровецького району Хмельницької області, паспорт серії НОМЕР_1 .

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого Київською облдержадміністрацією 24.11.1993, позивач є громадянкою, що постійно проживала на території зони посиленого радіоекологічного контролю (Категорія 4) з 1986 по 1993 роки.

Згідно з довідкою Виконавчого комітету Боярської міської ради Київської області від 14.02.2025 № 13.03-01/181 ОСОБА_1 з 26.01.1990 по 27.06.2000 проживала у місті Боярка.

З 29.08.1988 по 03.02.1992 працювала на Боярському машинобудівному заводі Іскра та з 03.02.1992 по 25.09.1995 в концерні Арксі у м. Боярка.

Місто Боярка згідно з Постановою КМУРСР від 23.07.1991 № 106 відносилось до зони посиленого радіоекологічного контролю (4 зона) до 31.12.2014.

Відповідно до акту Боярської міської ради № 26 від 18.03.2025, позивач без реєстрації проживала за адресою: АДРЕСА_1 , з 27.06.2000 по 28.06.2006.

24.02.2025 позивач звернулась до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку як особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області 03.03.2025 № 90 позивачу відмовлено у призначенні пенсії відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи зі зниженням пенсійного віку на 5 років, у зв`язку з недосягненням необхідного пенсійного віку 57 років. Згідно із наданими документами страховий стаж ОСОБА_1 складає 37 років 02 місяці 23 дні.

Рішенням встановлено період постійного проживання позивача (постійної роботи) у зоні посиленого радіологічного контролю 11 років 10 місяців 0 днів, в тому числі станом на 01.01.1993 - 4 роки 4 місяці 3 дня (з 29.08.1988 по 31.12.1992), що дає право на зниження пенсійного віку на 3 роки.

Підставою для відмови у призначенні пенсії відповідач зазначає відсутність доказів, що підтверджують постійне проживання або постійну роботу позивача з 26.04.1986 по 31.07.1986 у зоні посиленого радіологічного контролю.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що позивач постійно проживала у зоні посиленого радіологічного контролю 11 років 10 місяців 0 днів, який зокрема, станом на 01.01.1993 становить 4 роки 4 місяці 3 дня (з 29.08.1988 по 31.12.1992), що дає право на зниження пенсійного віку на 3 роки, отже, позивач на час зверненя з заявою до пенсійного органу не набула права на призначення пенсії із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796, як особа, що постійно проживала у зоні посиленого радіологічного контролю з моменту аварії, а саме з 26.04.1986 по 31.07.1986.

Оцінка суду.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV від 09.03.2003 (далі - Закон № 1058) передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Пунктом 13 Перехідних положень Закону № 1058 встановлено, що у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до законів України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та цього Закону, призначається одна пенсія за її вибором. Порядок фінансування цих пенсій встановлюється відповідними законами.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-XII від 28.02.1991 (далі - Закон № 796).

Згідно із статтею 55 Закону № 796 особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України» Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Статтею 55 Закону № 796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років мають право на зменшення пенсійного віку на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Початкова величина (2 роки) зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Аналіз наведеної правової норми свідчить, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні посиленого радіологічного контролю з моменту аварії станом на 01.01.1993 не менше 4 роки, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 2 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Тобто, обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі частини 2 статті 55 Закону № 796-XII - є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні посиленого радіологічного контролю протягом чотирьох років з моменту аварії до 01 січня 1993 року. Особам, які додатково проживали у зоні посиленого радіологічного контролю в період з моменту аварії по 31 липня 1986 року, встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 2 роки.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 556/1153/17, від 11.04.2018 у справі № 565/1829/17, від 26.09.2018 у справі № 205/4589/16-а.

Щодо проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні посиленого радіологічного контролю протягом 4 років станом на 01 січня 1993 року, необхідно пов`язувати з моментом аварії, а саме вказаний період проживання слід обраховувати з 26.04.1986 по 01.01.1993. Вказане пов`язане із поняттям виникнення зони гарантованого добровільного відселення, яке згідно чинного законодавства нерозривно пов`язано із моментом аварії на ЧАЕС.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого Київською облдержадміністрацією 24.11.1993, позивач постійно проживала на території зони посиленого радіоекологічного контролю (Категорія 4) з 1986 по 1993 роки.

Суд звертає увагу, що посвідченням не підтверджується проживання позивача на території зони посиленого радіоекологічного контролю (Категорія 4) саме з 26.04.1986 по 31.07.1986, що свідчить про відсутність підстав для встановлення початкової величини зниження позивачу пенсійного віку (2 роки).

Таким чином, оскільки позивач постійно проживала у зоні посиленого радіологічного контролю 11 років 10 місяців 0 днів, який зокрема, станом на 01.01.1993 становить 4 роки 4 місяці 3 дня (з 29.08.1988 по 31.12.1992), що дає право на зниження пенсійного віку на 3 роки, тому позивач на час звернення з заявою до пенсійного органу не набула права на пенсію за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як особа, що постійно проживала у зоні посиленого радіологічного контролю з моменту аварії, а саме з 26.04.1986 по 31.07.1986.

При цьому наявність у позивача посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 4) дає їй право користування пільгами, встановленими Законом № 796-XII, в тому числі й на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, однак не підтверджує факту постійного проживання у зоні посиленого радіологічного контролю з моменту аварії, а саме з 26.04.1986 по 31.07.1986.

За таких обставин суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судове рішення в межах доводів апеляційної скарги є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Як визначено пунктом 3 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно з пунктом 2 частини п`ятої 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Кардаша В`ячеслава Анатолійовича, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2025 року у справі № 200/4030/25 залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2025 року у справі № 200/4030/25 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення 11 грудня 2025 року є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 11 грудня 2025 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В. Гайдар

І.В. Геращенко