Справа № 640/13287/22
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2025-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Файдюка В.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2024 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві, Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд звернувся до суду з позовом, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зменшення щомісячної доплати до пенсії ОСОБА_1 за змістом постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 №713 Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві нарахувати і виплатити позивачу доплату з 01.07.2021 у розмірі 2000,00 гривень щомісячно із врахуванням попередніх виплат з виплатою компенсації втрати частини доходу до дати фактичного виконання судового рішення;

- зобов`язати Державну казначейську службу України списати з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 30000 гривень у відшкодування моральної шкоди за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві і Державну казначейську службу України подати до суду звіти про виконання судового рішення в цій справі.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2024 р. адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зменшення щомісячної доплати до пенсії ОСОБА_1 за змістом постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 №713 Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві нарахувати і виплатити позивачу доплату з 01.07.2021 у розмірі 2000,00 гривень щомісячно із врахуванням попередніх виплат з виплатою компенсації втрати частини доходу до дати фактичного виконання судового рішення. Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 992 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві) 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Не погоджуючись із вказаним Рішенням в частині відмовлених вимог, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд:

- Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

- Скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2024 р. в адміністративній справі №640/13287/22 в частині відмови у зобов?язанні Державної казначейської служби України щодо списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 30000 (тридцять тисяч) гривень для відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві та ухвалити нову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду в цій частині, якою задовольнити цю позовну вимогу у повному обсязі.

- Перерозподілити на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі, в

тому числі, із врахуванням його заперечень проти ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 вересня 2022 року про залишення позовної заяви без руху для доплати судового збору за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди.

- Постановити окрему ухвалу на адресу Пенсійного фонду України для вжиття ним заходів щодо усунення причин та умов, які сприяли порушенню закону Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві і для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності його посадових осіб.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що суд першої інстанції неправильно та неповно дослідив наведені позивачем докази, а також невірно встановив обставини справи та застосував норми права.

Скаржник стверджує про те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, не врахував висновків, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 р. у справі №216/3521/16-ц (№91644731 в ЄДРСР), а також у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2019 р. у справі №461/3789/17 (№81046506 в ЄДРСР), від 27 листопада 2019 р. у справі №750/6330/17 (№85964474 в ЄДРСР), від 22 січня 2020 р. у справі №560/798/16-а (№87171085 в ЄДРСР), від 04 лютого 2020 р. у справі №1340/4937/18 (№87363932 в ЄДРСР), від 20 травня 2020 р. у справі №821/1269/17 (№89325724 в ЄДРСР), від 30 вересня 2020 року у справі №815/2707/18 (№91919429 в ЄДРСР), з якими погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 р. в цивільній справі №750/1591/18-ц (№82998251 в ЄДРСР) і Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 27 травня 2020 р. в цивільній справі №554/8204/16-ц (№89518952 в ЄДРСР).

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2024 р. відкрито апеляційне провадження у справі та витребувано справу із суду першої інстанції.

Після надходження 15.05.2025 справи ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2025 призначено розгляд апеляційної скарги позивача в порядку письмового провадження.

Разом з тим, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2025 р. у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи з викликом (повідомленням) сторін відмовлено.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Відповідачем також подавалась на апеляційна скарга на рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2024 в частині задоволених вимог, проте через не усунення її недоліків, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2024 р. була повернута апелянту.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог щодо відшкодування завданої позивачу моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Приписами статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17.

Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У розвиток цих положень у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53).

Наявність зазначених вище обставин з урахуванням розподілу тягаря доказування підлягає доказуванню особою, яка заявляє вимогу про відшкодування моральної шкоди.

Поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним і таким, що потребує дослідження в кожному окремому випадку.

За встановлених обставин справи судом першої інстанції колегія суддів доходить висновку, що у цій справі позивач не обґрунтував належними та допустимими доказами самого факту заподіяння йому моральної шкоди, окрім лише факту протиправних дій відповідача щодо неналежного виконання судових рішень.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що саме лише визнання спірних дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві протиправними та наявність тривалих судових спорів не є безумовним підтвердженням наявності обставин, які в силу статті 23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди, та не звільняє позивача від обов`язку доказування обставин і фактів, якими обґрунтовується позов у цій частині вимог.

При цьому, матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту завдання позивачу моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача.

За таких обставин справи, вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає, про що правильно вказав суд першої інстанції.

Щодо клопотання скаржника про витребування у Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві листа або будь-який інший документ Пенсійного фонду України у 2018 р. територіальним органам про обмеження під час перерахунків у 2018 році пенсій осіб, звільнених з військової служби, за змістом постанови КМУ № 103, на рівні не більше 70% грошового забезпечення; листа або будь-який інший документ Пенсійного фонду України у 2021 р. територіальним органам про обмеження під час виплати щомісячної доплати до пенсії за змістом постанови КМУ № 713 особам, звільненим з військової служби, у разі наявності на їх користь судових рішень, якими відновлені їхні права у попередніх спорах; пояснень щодо строків і причин відсутності начальника Відповідача-1 ОСОБА_2 та її заступників ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на робочих місцях державних службовців у березні 2022 року та адреси їх фактичного перебування в цей час, то колегія суддів вирішила відмовити у задоволенні останнього, оскільки воно немає відношення до вимог зазначених скаржником у апеляційній скарзі.

Отже, судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги позивача правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.

Щодо вимоги позивача про перерозподіл на користь ОСОБА_1 судових витрат у справі, в тому числі, із врахуванням його заперечень проти ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 вересня 2022 року про залишення позовної заяви без руху для доплати судового збору за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Підпунктом 13 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до частини 5 статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зміст указаної норми указує на те, що позовну вимогу про відшкодування шкоди, заявлену в адміністративному судочинстві, обов`язково зумовлює вимога про вирішення публічно-правового спору (наприклад визнання протиправними рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень). За такого правового регулювання вимога про відшкодування шкоди не є об`єктом, за який справляється судовий збір. Водночас за вимогу, яка її зумовлює, такий платіж сплачується.

Отже, за подання позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, яка заявлена в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір, у силу пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється.

Дані висновки узгоджуються із висновками Верховного суду, викладених у Постанові КАС ВС від 22 вересня 2022 р. у справі №300/6211/21.

Проаналізувавши вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції помилково залишив без руху позовну заяву ОСОБА_1 з підстав несплати судового збору за вимогу про стягнення моральної шкоди.

Так, відповідно до приписів ст. 294 КАС України, ухвала про залишення позовної заяви без руху окремо не оскаржується. Частиною 3 статті 293 КАС України визначено право апелянта включити до апеляційної скарги на рішення суду заперечення на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

З огляду на помилкові висновки суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху для сплати судового збору за вимогу про відшкодування моральної шкоди, ухвала Окружного адміністративного суду м. Києві від 01 вересня 2022 року підлягає скасуванню судом апеляційної інстанції.

При цьому, сплачений на виконання даної ухвали судовий збір у розмірі 992,40 грн є надміру сплачені та підлягають поверненню ОСОБА_1 з підстав та порядку, визначеному п.1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Відтак, даний довід апеляційної скарги заслуговує на увагу.

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2024 р. - задовольнити частково.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 вересня 2022 року -скасувати.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2024 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві, Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та подальшому оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.1 ст.263 , п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель

В.В. Файдюк