Справа № 580/12455/25
Суддя: Василь ГАВРИЛЮК
Дата ухвалення: 2025-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2025 року справа № 580/12455/25
м. Черкаси
Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гаврилюка В.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) подав позов до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі ГУ ПФУ в Рівненській області, відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати Рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 16.05.2025 року № 53 про відмову ОСОБА_2 у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (як орган Пенсійного фонду України, яким здійснювався розгляд заяви про призначення пенсії за принципом екстериторіальності) призначити ОСОБА_2 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку на 6-ть років відповідно до статті 55 Закону України Про статус соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, після набуття 54 річного віку та здійснювати її виплату з 13 березня 2025 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскільки згідно посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 18 грудня 1992 Чернігівською обласною державною адміністрацією, позивач є потерпілим від Чорнобильської катастрофи 3 категорії, при цьому на дату звернення до органів ПФУ з заявою про призначення пільгової пенсії виповнилося 54-ри роки й у нього було наявних 31 рік 1 місяць 27 днів загального трудового стажу, а з необхідних 6-ти років, було наявних повних 11-ть років зниження пенсійного віку, з яких станом на 01.01.1993 був наявним трирічний строк постійного проживання (роботи) та навчання в зонах безумовного (обов`язкового) відселення та посиленого радіологічного контролю, то позивач має право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 6-ть років.

Ухвалою від 13 листопада 2025 року суддя Черкаського окружного адміністративного суду прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у адміністративній справі, вирішив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відзив на позов від відповідача до суду не надходив.

Розгляд справи по суті відповідно до частини 3 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розпочато через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов до такого висновку.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою, що постійно працював або проживав у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 18.12.1992.

09.05.2025 позивач звернувся до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

16.05.2025 Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області прийняло рішення № 53, яким відмовило у призначенні пенсії у зв`язку із недосягненням пенсійного віку, зазначивши, що період постійного проживання (роботи) у зоні безумовного (обов`язкового) відселення становить 3 роки 10 місяців 1 день.

Рішення ГУ ПФУ в Рівненській області про відмову у призначенні пенсії позивач вважає протиправним, а тому звернувся в суд з цим позовом.

Під час вирішення спору по суті суд зазначає, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII (далі Закон № 796-XII), який створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Відповідно до ст. 55 Закону № 796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема, для потерпілих від Чорнобильської катастрофи:

- особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 2 років - 4 роки та додатково 1 рік за кожний рік проживання, роботи, але не більше 9 років;

- особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років - 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років;

- особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років - 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.

Аналіз вказаних положень у своїй сукупності вказує на право осіб, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють (за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали визначений період у відповідній зоні) на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку та обсягу страхового стажу, встановлених статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, в залежності від типу зони.

Суд зазначає, що періоди проживання та роботи позивача з 26.04.1986 до 31.08.1986, з 20.04.1992 до 13.10.2005 у с. Миколаївка Новгород-Сіверського району Чернігівської області (що відноситься до зони посиленого радіологічного контролю відповідно до Постанови КМ УРСР від 23 липня 1991 року № 106) не можуть бути враховані для зменшення пенсійного віку у спірних правовідносинах, оскільки відсутня умова, визначена пунктом 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII, яка дає підстави для такого врахування - не менше 4 років проживання або роботи у цій зоні станом на 1 січня 1993 року. Варто зазначити, що станом на 1 січня 1993 року позивач проживав у зоні посиленого радіологічного контролю у загальній сукупності менше 1 року, у зв`язку із чим відповідач обґрунтовано не врахував вказані періоди для зменшення пенсійного віку позивача.

Суд врахував, що відповідач у спірному рішенні підтверджує період проживання позивача у зоні безумовного (обов`язкового) відселення у обсязі 3 роки 10 місяців 1 день (період навчання з 01.09.1986 до 01.07.1990) у зв`язку із чим цей період не є спірним.

При цьому варто зазначити, що позивач не набув право на застосування початкової величини зниження пенсійного віку для осіб, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - 4 роки, оскільки така початкова величина, згідно примітки у пункті 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII, встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Таким чином, оскільки наявні у матеріалах справи докази підтверджують, що станом на 31 липня 1986 року позивач проживав у с. Миколаївка Новгород-Сіверського району Чернігівської області (що відноситься до зони посиленого радіологічного контролю), суд доходить висновку, що відповідач обґрунтовано не врахував час проживання позивача у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з урахуванням початкової величини.

Суд врахував, що вік позивача, станом на час звернення із заявою про призначення пенсії, становить 54 роки. Таким чином, для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, позивач потребує зменшення віку у обсязі 6 років.

З урахуванням зазначеного та того, що загальний час проживання позивача у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, з урахуванням проходження військової служби, складає лише 5 років, у контексті права на призначення пенсії, оскільки вказаного обсягу у будь-якому разі недостатньо для призначення позивачу пенсії після набуття 54 річного віку.

З урахуванням зазначеного, суд доходить висновку, що відповідач, відмовляючи позивачу у призначенні пенсії, діяв обґрунтовано та у відповідності до вимог Закону, у зв`язку із чим відсутні підстави для визнання протиправним спірного рішення.

Суд також відхиляє покликання позивача на висновки Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2024 року у справі № 500/1216/23, оскільки у вказаній справі обставини вказаної справи суттєво відрізняються від обставин у справі, що розглядається, а тому робить їх висновки не релевантними до спірних правовідносин.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову належить відмовити.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд враховує таке.

Згідно статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частини 5 статті 139 вказаного Кодексу у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зважаючи на те, що позовні вимоги позивача, звільненого від сплати судових витрат не підлягають задоволенню, а відповідач не надав доказів понесення судових витрат, то підстави для їх розподілу відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 14, 73-77, 139, 242 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснювати.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Учасники справи:

1) позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 );

2) відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (33028, Рівненська обл., Рівненський р-н, м. Рівне, вул. Олександра Борисенка, 7, ).

Рішення складене у повному обсязі та підписане 12.12.2025.

Суддя Василь ГАВРИЛЮК