Справа № 380/5166/25
Суддя: Карп'як Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2025-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2025 рокусправа № 380/5166/25 м.Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Карп`як Оксани Орестівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Самбірської квартирно-експлуатаційної частини (району) про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Самбірської квартирно-експлуатаційної частини (району) (81400, м. Самбір, вул. Завокзальна, 13; ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, у позові просить:

визнати неправомірною відмову Самбірської квартирно експлуатаційної частини (району) щодо передачі в приватну власність шляхом приватизації квартири АДРЕСА_2 ;

зобов`язати Самбірську КЕЧ району ( ), як орган приватизації, розглянути в місячний термін заяву ОСОБА_1 про приватизацію квартири АДРЕСА_2 та прийняти вмотивоване рішення щодо приватизації вказаної квартири з урахуванням висновків суду та у відповідності до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є пенсіонером Міністерства оборони України, має статус інваліда війни. 26.12.2012 йому на склад сім`ї з 4 осіб було видано спеціальний ордер № 1 на зайняття жилої площі в гуртожитку по АДРЕСА_3 . Рішенням виконавчого комітету Самбірської міської ради від 16.10.2019 року № 276 будівлі гуртожитку було надано статус багатоквартирного житлового будинку, а приміщення, в якому проживає позивач, отримало статус квартири АДРЕСА_2 . 29.08.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою про приватизацію вказаної квартири відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Листом від 20.09.2024 № 2413 відповідач відмовив у приватизації, посилаючись на відсутність ордера на квартиру (а не на ліжко-місце в гуртожитку) та необхідність перебування на квартирному обліку. Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки він проживає у спірному житлі на законних підставах, зміна статусу будинку з гуртожитку на житловий будинок не позбавляє його права на проживання та приватизацію, а перелік підстав для відмови у приватизації, визначений законом, є вичерпним і не містить таких підстав, на які посилається відповідач.

Відповідач скористався правом на подання відзиву, в якому просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що позивачу було роз`яснено порядок приватизації, а не відмовлено. Відповідач наголошує, що згідно з Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, для приватизації необхідно надати копію ордера саме на жиле приміщення (квартиру), а Позивач надав ордер на жилу площу в гуртожитку. Оскільки статус будинку змінився на житловий, старий ордер, на думку відповідача, не є належним документом.

Крім того, Відповідач вказує, що позивач був знятий з квартирного обліку у Самбірському гарнізоні у зв`язку з переведенням до нового місця служби у м. Львів у 2018 році, а тому втратив право на забезпечення житлом у цьому гарнізоні згідно з Інструкцією № 380. Відповідач вважає, що без перебування на квартирному обліку та без нового ордера на квартиру приватизація неможлива.

Ухвалою суду від 21 березня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Суд, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_2 . 26 грудня 2012 року позивачу на підставі рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_2 від 25.12.2012 № 1 було видано Спеціальний ордер № 1 на право зайняття жилої площі в гуртожитку.

Згідно з ордером, позивачу та членам його сім`ї у складі 4 осіб (він, дружина ОСОБА_2 , сини ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) надано у користування житлове приміщення кімнату № 14 житловою площею 39,7 кв.м. (загальною площею 69,7 кв.м.) у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 .

Сім`я позивача вселилася у вказане приміщення, зареєструвала своє місце проживання та фактично проживає в ньому по теперішній час, добросовісно виконуючи обов`язки наймачів, що сторонами не заперечується.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 24.09.2018 № 213 позивача виключено зі списків особового складу частини у зв`язку з вибуттям до нового місця служби у АДРЕСА_4 (Національна академія сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного).

У зв`язку з переміщенням до іншого гарнізону, рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_2 (протокол № 3 від 28.12.2018), затвердженим наказом командира від 29.12.2018 № 522, позивача знято з квартирного обліку у Самбірському гарнізоні. При цьому, питання про виселення позивача із займаного житла не ставилося, і він продовжував користуватися ним на законних підставах.

16 жовтня 2019 року виконавчий комітет Самбірської міської ради прийняв рішення № 276 «Про переведення військового гуртожитку по АДРЕСА_4 в багатоквартирний житловий будинок». Відповідно до цього рішення, будівлі військового гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 , було змінено правовий статус її переведено у статус багатоквартирного житлового будинку.

Внаслідок зміни статусу будинку, житлові приміщення (кімнати/блоки) у ньому набули статусу окремих квартир. Зокрема, приміщення, в якому проживає позивач, було ідентифіковано як окрема квартира АДРЕСА_5 .

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.08.2022 (індексний номер 308245460), право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 76,6 кв.м., житловою площею 47,7 кв.м., зареєстровано за державою в особі Міністерства оборони України. Об`єкт житлової нерухомості перебуває в оперативному управлінні Самбірської квартирно-експлуатаційної частини (району).

29 серпня 2024 року позивач звернувся до начальника Самбірської КЕЧ (району) із заявою, в якій просив передати йому у приватну власність (приватизувати) займану квартиру АДРЕСА_2 відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

До заяви було додано пакет документів, зокрема копію спеціального ордера № 1 від 26.12.2012, копію технічного паспорта, довідки про склад сім`ї та реєстрацію.

Листом від 20.09.2024 № 2413 Самбірська КЕЧ (району) повідомила про неможливість задоволення заяви про приватизацію. Як вказано у відзиві та листі, відмова обґрунтована двома основними причинами:

1. Невідповідність ордера:

Відповідач вказав, що згідно з Положенням про порядок передачі квартир у власність громадян, для приватизації квартири у багатоквартирному будинку необхідно надати ордер саме на жиле приміщення (квартиру). Позивач же надав ордер на жилу площу в гуртожитку, який, на думку відповідача, втратив свою актуальність після зміни статусу будівлі на житловий будинок. Відповідач зазначив, що приватизація можлива лише після отримання нового ордера на квартиру від органу місцевого самоврядування.

2. Відсутність на квартирному обліку:

Відповідач зазначив, що оскільки позивач був знятий з квартирного обліку у 2018 році у зв`язку з переведенням до іншого місця служби, він втратив право на забезпечення постійним житлом у цьому гарнізоні згідно з Інструкцією № 380, а отже, відсутні підстави для оформлення документів на приватизацію.

Не погоджуючись із такою відмовою та вважаючи свої житлові права порушеними, позивач звернувся до суду.

Нормативно-правове регулювання та висновки суду.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 47 Конституції України гарантовано, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Пунктом 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 № 2482-XII закріплено, що квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, не підлягають приватизації. Лише після вирішення питання про зняття з даного житла статусу службового, воно може бути приватизоване на умовах і в порядку, передбаченому Законом.

За змістом статті 118 Житлового кодексу України (далі ЖК України) службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII, який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

У статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» закріплено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК України та іншими нормативно-правовими актами.

Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.

Статтею 125 ЖК України передбачено, що осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років, не може бути виселено із службового житла.

Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 (далі Порядок), а саме пунктом 3 встановлено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання проводиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.

Вказаним Порядком на сьогодні передбачено чотири способи забезпечення житлом військовослужбовців, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше: 1) наданням один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого; 2) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла, виключеного з числа службового; 3) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб; 4) надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.

Пунктом 11 Порядку встановлено механізм виключення житлового приміщення з числа службового, передбачено, що виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.

Пунктом 10 розділу 7 Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 06 вересня 2018 року, передбачено, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, особи з інвалідністю І чи ІІ групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими житловими приміщеннями незалежно від місця його знаходження, мають право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання за умови перебування на обліку та в порядку, визначеному пунктами 3-7 цього розділу.

Виключення квартир з числа службових для забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється на підставі клопотання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за встановленим порядком.

В свою чергу, підготовка, оформлення документів та передання у власність громадян квартир (будинків) здійснюються уповноваженими на це органами приватизації, створеними при КЕУ, КЕВ (КЕЧ) районів, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд, в порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (пункт 1 розділу Х Інструкції №380).

Передання квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» оформлюється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), кімнату в комунальній квартирі, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення (пункт 2 розділу Х Інструкції №380).

Передання займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника (пункт 3 розділу Х Інструкції №380).

Орган приватизації за потреби уточнює необхідні для розрахунків дані залежно від складу сім`ї і розміру загальної площі квартири, оформлює відповідні розрахунки та видає розпорядження органу приватизації щодо квартир (будинків), кімнат у комунальних квартирах (пункт 3 розділу Х Інструкції №380).

Передання квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (пункт 4 розділу Х Інструкції №380).

Органи приватизації видачу свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна проводять на спеціальних бланках, зразки та описи яких затверджені наказом Міністерства юстиції України від 22 квітня 2003 року № 39/5 (п.1-6 розділу Х Інструкції) (пункт 5 розділу Х Інструкції №380).

Відповідно до норми частини 10 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), кімнат (гуртожитків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених законом. Так, зокрема у статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» вказано, що не підлягають приватизації: квартири музеї; квартири (будинки), розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Отже, з аналізу вказаних норм матеріального права можна дійти висновку, що приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків) спрямована на створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі.

Щодо права на приватизацію та вичерпного переліку підстав для відмови.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Пунктом 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 № 2482-XII закріплено перелік об`єктів, що не підлягають приватизації. До них належать: квартири-музеї; квартири (будинки), розташовані на територіях закритих військових поселень; кімнати в гуртожитках; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових; квартири, розташовані в зоні безумовного відселення.

За змістом статті 118 Житлового кодексу України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради.

Статтею 125 ЖК України передбачено, що осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років, не може бути виселено із службового житла без надання іншого житлового приміщення.

Ключовим для вирішення даного спору є положення частини 10 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до якої органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), кімнат (гуртожитків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених законом (пунктом 2 статті 2 цього Закону).

Суд звертає увагу, що перелік підстав для відмови у приватизації, наведений у законі, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Це означає, що суб`єкт владних повноважень не може на власний розсуд вигадувати нові підстави для відмови, які не передбачені законом.

Судом встановлено, що будинок за адресою: АДРЕСА_4 , рішенням органу місцевого самоврядування змінив статус з гуртожитку на багатоквартирний житловий будинок. Приміщення, яке займає позивач, набуло статусу квартири АДРЕСА_5 .

Відповідач не надав доказів того, що дана квартира після зміни статусу будинку була включена до числа службових у встановленому законом порядку (рішенням виконкому), або що будинок знаходиться на території закритого військового містечка.

Отже, спірна квартира відноситься до державного житлового фонду загального користування, який підлягає приватизації на загальних підставах.

У спірних правовідносинах будинок втратив статус гуртожитку і став житловим будинком, а приміщення набуло статусу квартири. Відповідач не надав суду доказів того, що дана квартира віднесена до числа службових, знаходиться у закритому військовому містечку або є аварійною. Таким чином, квартира є об`єктом, що підлягає приватизації. Відмова з підстав відсутності "нового" ордера або зняття з обліку не передбачена Законом № 2482-XII, а отже, є протиправною.

Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 640/10473/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 636/1480/19, від 04 березня 2020 року у справі № 636/1514/19, від 18 лютого 2021 року у справі №636/3680/19, провадження № 61-9428св20, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Щодо права на приватизацію та зміни статусу будинку.

Правові основи приватизації державного житлового фонду визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон № 2482-XII).

Згідно зі статтею 1 цього Закону, приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму (ст. 2 Закону).

Відповідно до частини 10 статті 8 Закону № 2482-XII органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону. Перелік підстав для відмови у приватизації, визначений статтею 2 Закону, є вичерпним (квартири-музеї, квартири у закритих військових містечках, службові квартири тощо).

Суд встановив, що позивач вселився у житлове приміщення на підставі спеціального ордера у 2012 році, коли будівля мала статус гуртожитку. У 2019 році статус будівлі було змінено на житловий будинок, а приміщення набуло статусу квартири. Зміна правового статусу будинку з гуртожитку на житловий будинок за рішенням органу місцевого самоврядування не припиняє законного права користування житлом осіб, які в ньому проживали, і не зобов`язує їх отримувати новий ордер для підтвердження права користування, яке виникло раніше на законних підставах. Ордер є документом, що дає право на вселення.

Оскільки позивач вже вселився і проживає у приміщенні, вимога надати новий ордер на те саме приміщення (яке лише змінило нумерацію чи статус) є надмірним формалізмом.

Право користування житлом у позивача виникло на підставі ордера 2012 року.

Зміна статусу гуртожитку на житловий будинок фактично покращує правове становище мешканців, відкриваючи шлях до приватизації квартир відповідно до Закону № 2482-XII, а не створює перешкоди у вигляді необхідності "переоформлення" права на вселення.

Щодо перебування на квартирному обліку.

Посилання відповідача у відзиві на те, що позивач був знятий з квартирного обліку у зв`язку з переведенням до іншого гарнізону, і тому не має права на приватизацію, суд вважає необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам закону.

По-перше, суд зазначає, що квартирний облік (облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов) і процедура приватизації (передача у власність вже займаного житла) це два різні правові інститути, які регулюються різними нормами права. Квартирний облік ведеться з метою реалізації конституційного права громадян, які потребують поліпшення житлових умов, на отримання житла від держави. Перебування на квартирному обліку є передумовою для надання нового житлового приміщення. Приватизація ж це процедура передачі у власність громадян житла, яким вони вже користуються на законних підставах (на умовах найму).

По-друге, Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» містить вичерпний перелік умов для приватизації та підстав для відмови у ній. Цей Закон не містить вимоги про обов`язкове перебування особи на квартирному обліку як умови для приватизації займаного нею державного житла. Єдиною і визначальною умовою для набуття права на приватизацію державного житлового фонду є правомірне проживання (користування) відповідним житлом на умовах найму. Позивач правомірно вселився у квартиру, має ордер, зареєстроване місце проживання та фактично проживає в ній тривалий час. Судових рішень про його виселення або визнання ордера недійсним не приймалося.

По-третє, той факт, що позивач був знятий з квартирного обліку у зв`язку з переміщенням по службі, означає лише, що він втратив право на отримання іншого (додаткового або нового) житла в порядку черги у даному гарнізоні. Однак це жодним чином не позбавляє його права приватизувати те житло, яке він вже отримав у користування від держави під час проходження служби і в якому продовжує проживати разом із сім`єю. Зняття з обліку не припиняє договору найму житлового приміщення.

Окрім того, такі доводи відповідачем викладено лише у відзиві, в той час як у листі від 20.09.2024 №2413 ці обставини не були вказані.

Щодо способу захисту порушеного права.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач діяв не у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, відмовляючи позивачу у реалізації його права на приватизацію з формальних підстав.

Суд враховує дискреційні повноваження органу приватизації щодо перевірки технічних параметрів (площі, санітарної норми, використання чеків) та оформлення свідоцтва.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Дискреційні повноваження це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Тобто, у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії, і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку (постанова Верховного Суду від 24 грудня 2019 року у справі № 826/2446/18). Процедура приватизації державного житлового фонду включає в себе не лише перевірку правових підстав користування житлом (що було предметом оцінки суду), але й низку технічних та розрахункових дій, які належать до виключної компетенції органу приватизації та ще не були ним здійснені. Зокрема, це розрахунок площі, що приватизується безоплатно, визначення наявності надлишків площі та необхідності доплати, перевірка використання житлових чеків усіма членами сім`ї тощо. Суд не може підміняти орган приватизації у проведенні цих розрахунків та перевірок. Тому вимога зобов`язати Відповідача безпосередньо "приватизувати" квартиру (тобто прийняти остаточне рішення про передачу у власність) є передчасною.

Хоча позивач просить зобов`язати відповідача "прийняти вмотивоване рішення", суд вважає за необхідне уточнити спосіб захисту.

Згідно з вимогами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, ці дії віднесені до виключної компетенції органів приватизації.

Оскільки відповідач фактично не перейшов до етапу технічних розрахунків та оформлення документів, відмовившип позивачу на попередньому етапі з формальних (правових) підстав, які суд визнав протиправними, суд не може на даній стадії зобов`язати відповідача безпосередньо «приватизувати» квартиру, минаючи обов`язкову процедуру розгляду документів по суті.

Тому, з метою повного та ефективного захисту прав позивача та дотримання принципу розподілу влади, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву про приватизацію від 29.08.2024, з врахуванням висновків суду у даній справі.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. На розвиток зазначених положень Конституції України частиною другою статті 2 КАС України визначені критерії законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, яким є відповідач.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Належним та ефективним способом захисту, який відновить порушене право позивача і водночас не становитиме втручання у виключну компетенцію адміністративного органу щодо технічних аспектів, є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву та прийняти вмотивоване рішення по суті приватизації, врахувавши правову оцінку суду. Суд чітко вказує, що відмова з мотивів "старого" ордера або відсутності на квартирному обліку є незаконною. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому позов підлягає частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (як особа з інвалідністю внаслідок війни, копія посвідчення є в матеріалах справи). Оскільки витрати на судовий збір не поносилися, розподіл не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_6 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Самбірської квартирно-експлуатаційної частини (району) (адреса: 81400, Львівська обл., м. Самбір, вул. Завокзальна, 13; ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправною відмову Самбірської квартирно-експлуатаційної частини (району), викладену в листі від 20.09.2024 № 2413, у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 29.08.2024 про передачу у приватну власність квартири АДРЕСА_2 .

3. Зобов`язати Самбірську квартирно-експлуатаційну частину (району) () повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.08.2024 про приватизацію квартири АДРЕСА_2 , та прийняти вмотивоване рішення по суті заяви відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

СуддяКарп`як Оксана Орестівна