Справа № 380/2149/25
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2025-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/2149/25 пров. № А/857/36615/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 травня 2025 року, головуючий суддя Морська Г. М., ухвалене у м. Львів, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ВЧ НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправною відмову у вигляді аркуша бесіди військової частини НОМЕР_1 на рапорт на звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо звільнення з військової служби; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . У січні 2025 року позивач подав рапорт до командування військової частини, в якому просив звільнити його з військової служби на підставі абзацу десятого пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що передбачає можливість звільнення за сімейними обставинами та з інших поважних причин, зокрема через необхідність здійснення постійного догляду за одним із батьків, які є особами з інвалідністю І чи ІІ групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого або другого ступеня спорідненості, які могли б забезпечити такий догляд. Проте у відповідь на поданий рапорт отримав відмову у вигляді аркуша бесіди, датованого січнем 2025 року, без зазначення точної дати складання. У цьому документі зазначено, що «підстава для звільнення, на яку посилається військовослужбовець, не є застосовною у його випадку». Стверджував, що відповідно до висновку медико-соціальної експертної комісії (МСЕК) та довідки до акту огляду МСЕК серії 12ААГ № 611-829 від 01 жовтня 2024 року, батькові військовослужбовця встановлено статус особи з інвалідністю ІІ групи. Водночас командування військової частини не врахувало та не взято до уваги цей висновок лікарсько-консультаційної комісії (ЛКК) відповідної форми, а саме висновок форми 080-4/о, яка підтверджує наявність у його батька незворотніх порушень функцій організму, що унеможливлюють його самостійне пересування та самообслуговування, а також підтверджують необхідність надання соціальних послуг із догляду на непрофесійній основі. Крім того, додаток до висновку № 508 чітко вказує, що батько ОСОБА_1 потребує лікування у судинного хірурга, невропатолога та потребує постійного стороннього догляду. Також до рапорту були додані відповідні листи Міністерства охорони здоров`я України від 18 вересня 2023 року, адресовані Міністерству оборони України, в яких роз`яснено, які документи є належним підтвердженням необхідності постійного догляду за особами з інвалідністю І та ІІ групи. Усі ці обставини, підтверджені документально, не були взяті до уваги командуванням військової частини, що є порушенням норм чинного законодавства.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 травня 2025 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тими ж доводами, що наводились ним у поданому адміністративному позові, однак безпідставно не взяті до уваги судом попередньої інстанції.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

11.10.2024 року ОСОБА_1 подав рапорт про звільнення з військової служби на підставі абзацу десятого підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із необхідністю здійснення постійного стороннього догляду за батьком з числа осіб з інвалідністю ІІ ступеню.

Суд ухвалою витребував у відповідача копії рапорту та доданих до нього документів.

Так до рапорту були додані копії таких документів:

свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , відповідно до якого його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_3 ;

довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_1 ;

довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_2 ;

паспорта ОСОБА_1 НОМЕР_3 ;

паспорта ОСОБА_2 НОМЕР_4 ;

паспорта ОСОБА_3 НОМЕР_5 ;

висновку №808 від 18.09.2024 року про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватись та самообслуговуватись і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (форма № 080-4/о), видану ОСОБА_2 ;

довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №611829 від 01.10.2024 року про встановлення ОСОБА_2 другої групи інвалідності;

висновку Городоцької ЛКК від 18.09.2024 року № 808, видану ОСОБА_2 ;

акта обстеження житлового будинку від 14.10.2024 року, складеного комісією Керницького старостинського округу, яким встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 власником будинку є ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 ., до складу сім`ї якої входять: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 ., ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 ., ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 , який із 2018 проживає разом із сім`єю за кордоном.

За результатами розгляду рапорту відповідач відмовив ОСОБА_1 у звільненні з військової служби, про що зазначив у аркуші бесіди.

Відмова мотивована наступним: «…Як вбачається із висновку голови МСЕК із довідки до акту огляду МСЕК (12ААГ №611829, вих.№б/н від 01 жовтня 2024 року) батьку військовослужбовця встановлено висновок пенсіонер за віком. Рекомендації медичне спостереження та лікування судинного хірурга, кардіолога. Висновку у потребі постійного стороннього догляду компетентними органами МСЕК не надавалось.

Додатково, додаток 19 (підпункт 26 пункту 5) до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військово служби у Збройних Сил України, затвердженої Наказом Міністра Оборони України від 10 квітня 2009 року № 170 - передбачає, що у зв`язку із вибраною підставою, при поданні до звільнення, з поміж інших документів подаються (військовослужбовцем, який виявив бажання звільнитись):

- один із документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, й чоловіка або дружини, дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків): один із документів, що підтверджує інвалідність особи першого чи другого ступеня споріднення та потребу у постійному догляді та акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Відповідно до відомостей (останній абзац 2 аркуша) Акту обстеження сімейного стану військовослужбовця, затвердженого 14 січня 2025 року Начальником ІНФОРМАЦІЯ_6 (вих. № 1482 від 14 січня 2025 року) - комісією встановлено, що інші члени сім`ї першого ступеня споріднення НАЯВНІ, які можуть здійснювати догляд за батьком ОСОБА_2 .

У відповідності до вимог підпункту 2 пункту 225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 - звільнення військовослужбовців у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами (6 тому числі Вас) із військової служби здійснюється командирами бригад, тобто мною у відносинах прямої організаційної та правової залежності підлеглого і начальника (передбаченого вимогами Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України), у тому числі через вирішення (участь у вирішенні) питань прийняття на службу, звільнення із служби, застосування заохочень, дисциплінарних стягнень, надання вказівок, доручень, контролю за їх виконанням.

На основі вищевикладеного, повідомлю Вас про прийняття рішення про відмову у звільненні з лав Збройних Сил України, згідно поданих документів…».

Не погодившись із цим рішенням, позивач звернувся до суду.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не підтверджено відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно з частинами другою, третьою статті 1 Закону № 2232-XII, військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч. 5 ст. 1 Закону № 2232-XII).

Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною чотирнадцятою статті 2 Закону № 2232-XII установлено, що виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 року №2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України постановлено ввести в Україні воєнний стан.

У відповідності до підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: під час проведення мобілізації та дії воєнного стану: через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

За правилами абзацу 12 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Як вбачається з матеріалів справи, що у батька позивача - ОСОБА_2 окрім позивача є також повнолітній син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Отже, ОСОБА_2 має двох повнолітніх синів: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Суд апеляційної інстанції зазначає, що для звільнення з військової служби відповідно до пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ, обов`язковою умовою є відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

За правилами ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Статтею 203 СК України визначено, що дочка або син, крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

Таким чином, обов`язок утримувати своїх батьків покладається на усіх повнолітніх дітей.

Аналізуючи вищенаведене, факт проживання сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 за кордоном не позбавляє його від обов`язку утримувати свого батька, який має ІІ групу інвалідності.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, позивач не надав ні суду, ні відповідачу до рапорту жодних доказів, що ОСОБА_4 сам потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Отже, необхідність постійного стороннього догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) який є особою з інвалідністю І чи ІІ групи, за умова відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення не підтверджена належним чином.

Таким чином, у позивача відсутнє право на звільнення з військової служби, у зв`язку із наявністю у нього батька з інвалідністю II групи, оскільки наявні також інші особи, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 травня 2025 року у справі № 380/2149/25 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді В. Я. Качмар
Т. В. Онишкевич