Справа № 160/12248/25
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2025-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

12 грудня 2025 року м. Дніпросправа № 160/12248/25

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Коршуна А.О., Чепурнова Д.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представником ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - Романовим Валерієм Петровичем на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року

у адміністративній справі № 160/12248/25 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року відмовлено у задоволенні поданого 29.04.2025 року представником ОСОБА_1 , Дмитренка Ігоря Родіоновича, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - Романовим Валерієм Петровичем до Дніпропетровського окружного адміністративного суду позову до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про, в якому заявлялося про: визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови в перерахунку щорічної одноразової допомоги до Дня Незалежності за 2024 рік ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , як інвалідам Другої світової війни II групи та учасникам ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС І категорії у порядку ст.7, ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року №3551-ХІІ; та про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нарахувати і виплатити у порядку ст.7, ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року №3551-ХІІ щорічну одноразову допомогу до Дня Незалежності за 2024 рік ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у розмірі 15988,00 грн; а також про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській у порядку ст.ст.7, 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року №3551-ХІІ щорічної одноразової допомоги до Дня Незалежності за 2024 рік у розмірі 15988,00 грн з урахуванням виплачених сум на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку представником позивачів по справі з підстав її незаконності та необґрунтованості з підстав не врахування фактичних обставин, а також неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити інше рішення про задоволення вимог позивачів у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказують на законність та обґрунтованість судового рішення у цій справі та просить залишити апеляційну скаргу представника позивачів без задоволення.

Обговоривши доводи апеляційної скарги представника позивачів та відзиву відповідача на апеляційну скаргу, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин та правильність їх юридичної оцінки і застосування до них норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги виходячи з нижченаведеного

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 є особами з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи та відповідно до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року №3551-XII мають право на отримання щорічної одноразової грошової допомоги в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком.

У 2024 році позивачі отримали разову грошову допомогу до Дня Незалежності України за 2024 рік в розмірі 2900 грн, яку виплатило Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. Проте, позивачі не погоджуючись із розміром вказаної виплати, 17.11.2024 року звернулися до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про нарахування та виплату вказаної допомоги у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, але листами Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 16.12.2024 року № 67012-49405/КО-01/8-0400/24, № 67018-49405/КО-01/8-0400/24, № 67013-49405/КО-01/8-0400/24, № 67014-49405/КО-01/8-0400/24, № 67016-49405/КО-01/8-0400/24 позивачам відмовлено у виплаті щорічної разової грошової допомоги у збільшеному розмірі, посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України від 02.04.2024 року №369 та відсутність підстав для виплати разової грошової допомоги у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, що саме і стало підставою для звернення до суду з позовом у цій справі.

Вирішуючи спір у цій справі по суті, суд першої інстанції надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами правильно спирався на положення ст.19 і ст.46 Конституції України, та на положення ч.6 ст.13, ч.1 ст.36 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII) і ч.5 ст.242, ч.3 ст.291 КАС України, виходячи зі змісту яких суд обґрунтовано наголосив на тому, що викладені в постановах Верховного Суду висновки щодо застосування норм права в силу вимог чинного законодавства є обов`язковими для врахування, а завдяки врахуванню правових позицій Верховного Суду у зразкових та типових справах створюється єдність судової практики, яка найкращим чином відповідає вимогам передбачуваності, верховенству права й ефективному захисту прав людини.

За вказаних обставин та беручи до уваги суб`єктний склад учасників цієї справи, предмет і підстави позову, а також з огляду на правове регулювання правовідносин, з яких виник цей спір, суд першої інстанції цілком обґрунтовано зазначив, що ця справа відповідає ознакам зразкової справи №806/440/14216/23 по якій Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову від 14.05.2025 року за результатами аналізу якої, суд першої інстанції цілком обґрунтовано визнав за необхідне узяти до уваги правові висновки цієї типової справи для врахування у даній справі з огляду на приписи ч.5 ст.242 та ч.3 ст.291 КАС України.

Обговорюючи заявлені у цій справі вимоги, виходячи з того, що в умовах воєнного або надзвичайного стану тимчасове обмеження окремих соціальних пільг (допомог) особам, які захищали Батьківщину, її суверенітет і територіальну цілісність та набули статусу ветеранів війни, а також членам їх сімей, у разі запровадження режиму воєнного стану, за умови додержання вимог п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» може відбуватися за умови внесення змін до спеціального Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №3551-XII), який регулює відносини забезпечення соціального захисту ветеранів війни та членів їх сімей, членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників та Захисниць, а також з огляду на приписи ст.46 Конституції України і того, що передбачена ч.5 ст.13 Закону №3551-XII щорічна разова грошова виплата не є основним грошовим забезпеченням, а є додатковою соціальною пільгою (виплатою), яка має разовий характер, є щорічною та поширюється на певне коло осіб - суд першої інстанції правильно у цій справі виснував, що зазначена разова грошова виплата не належить до складових конституційного права громадян на соціальний захист, визначених у пунктах 1-4 частини 1 статті 46 Конституції України, які не можуть бути скасовані законом, а тому Верховна Рада України як єдиний законодавчий орган влади в Україні, з огляду на існуючі фінансово-економічні можливості, шляхом ухвалення законів може змінити умови та порядок виплати такої соціальної пільги за умови дотримання конституційних норм та принципів.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що передбачена ч.5 ст.13 Закону №3551-ХІІ щорічна разова грошова виплата є видом державної допомоги в загальній системі соціального захисту населення, і така виплата має допоміжний та стимулюючий характер та надається з метою забезпечення створення належних умов для життєзабезпечення ветеранів війни, захисту їхніх інтересів відповідно до соціальної політики держави в цій сфері, і відповідно, оскільки нарахування відповідної разової грошової виплати встановлено законом та конкретно не визначено як гарантоване ст.46 Конституції України складове право на соціальний захист, то і Верховна Рада України має певну свободу дій щодо законодавчого регулювання порядку надання цього виду державної допомоги.

Як правильно звернув увагу у даному випадку суд першої інстанції Законом України №2983-IX, який набрав чинності 15.04.2023 року, частину 5 статті 13 Закону № 3551-XII, попередня редакція якої була такою: "Щорічно до 5 травня особам з інвалідністю внаслідок війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України", викладено в новій редакції такого змісту: "Щороку до Дня Незалежності України особам з інвалідністю внаслідок війни виплачується разова грошова виплата у порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України в межах відповідних бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України", і ця норма неконституційною не визнавалася та є чинною на момент розгляду цієї справи, з 15.04.2023 року по-іншому врегульована процедура здійснення виплати особам з інвалідністю внаслідок війни, передбаченої ст.13 Закону №3551-ХІІ, шляхом внесення змін до спеціального законодавства, яке регулює відносини забезпечення соціального захисту ветеранів війни та членів їх сімей, членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників та Захисниць, а не шляхом внесення змін до бюджетного законодавства з подальшим ухваленням Кабінетом Міністрів України рішення щодо визначення розмірів соціальних гарантій.

Виходячи з того, що Верховна Рада України у встановленому законом порядку та в межах її власних повноважень внесла зміни до спеціального Закону №3551-ХІІ, який регулює відносини забезпечення соціального захисту ветеранів війни та членів їх сімей, членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників та Захисниць, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме правила частини 5 статті 13 Закону №3551-ХІІ в редакції Закону №2983-ІХ як спеціального закону, який прийнятий в умовах запровадження в Україні воєнного стану з метою реалізації заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів, недопущення втрат Державного бюджету України, забезпечення соціальної підтримки громадян з огляду на фінансові можливості держави.

При цьому, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що врахувавши сталену практику ЄСПЛ, яка є обов`язковою для застосування національним судом, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав вважати, що дії держави щодо зменшення розміру додаткових гарантії соціального захисту осіб, на яких поширюється дія Закону №3551-XII, призвели до позбавлення таких осіб свого майна в розумінні статті 1 Протоколу № 1, і крім того, Велика Палата Верховного Суду також погодилася з тим, що Кабінет Міністрів України може регулювати порядок та розміри соціальних виплат та допомоги на підставі наданого йому Верховною Радою України права встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги. Отже, оскільки спірна щорічна разова грошова виплата не передбачена в Конституції України, Велика Палата Верховного Суду констатувала, що на цю виплату не поширюються визначені статтею 22 Основного Закону України гарантії щодо заборони скасування чи звуження змісту та обсягу прав, передбачених, зокрема, у її ст.46, саме внаслідок чого Велика Палата Верховного Суду визнала помилковим висновок Верховного Суду, як суду першої інстанції, що п.2 ч.1 Закону №2983-ІХ, яким ч.5 ст.13 Закону №3551-XII викладено в новій редакції, не підлягає застосуванню під час вирішення цієї справи як такий, що суперечить Конституції України.

Одночасно, суд першої інстанції обґрунтовано підкреслив позицію Великої Палати Верховного Суду з приводу того, що у разі викладення норми закону в новій редакції, попередня її редакція втрачає чинність з дня набрання чинності новою редакцією цієї норми, тож норма ч.5 ст.13 Закону №3551-ХІІ у редакції Закону №367-XIV діяла до набрання чинності "новою" нормою ч.5 ст.13 Закону №3551-ХІІ в редакції Закону № 2983-ІХ, а саме до 15.04.2023 року - дня, наступного за днем опублікування Закону №2983-ІХ, і із зазначеної дати змінилося законодавче регулювання спірних правовідносин, зокрема в частині визначення порядку та розміру виплат разової грошової допомоги до Дня Незалежності України. Відтак, оскільки Верховний Суд не врахувавши положення Закону №2983-ІХ, які є чинними та не визнані неконституційними, помилково зобов`язав пенсійний орган здійснити позивачу перерахунок та виплату щорічної разової грошової допомоги за 2023 рік у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком відповідно до ч.5 ст.13 Закону №3551-ХІІ у редакції Закону №367-XIV, яка є нечинною, тобто поклав на відповідача зобов`язання виконувати нечинну норму Закону №3551-ХІІ, що не ґрунтується на нормах законодавства та порушує принцип юридичної визначеності.

Підсумовуючи викладене та враховуючи правову позицію, сформовану у зразковій справі №440/14216/23, суд першої інстанції на переконання колегії суддів дійшов цілком обґрунтованого висновку, що відповідач здійснивши позивачу спірну грошову виплату в розмірі 2900 грн. правомірно застосував правила ч.5 ст.13 Закону №3551-ХІІ в редакції Закону №2983-ІХ, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин і залишається чинною на час вирішення справи, а отже, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені законом, що в свою чергу свідчить про помилковість доводів позивачів про те, що вони мають право на отримання щорічної одноразової грошової допомоги до Дня Незалежності України за 2024 рік в більшому розмірі, оскільки виплата спірної грошової допомоги мала здійснюватися в розмірі, що встановлений постановою Кабінету Міністрів України №369 від 02.04.2024 року, і такий висновок повністю відповідає позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2025 року, ухваленій за результатами розгляду зразкової справи №440/14216/23.

Підсумовуючи вищевикладене у сукупності та враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14.05.2025 року по справі №440/14216/23, колегія суддів визнає законними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції у цій справі про безпідставність заявлених у цій справі в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 позовних вимог, які дійсно не підлягають задоволенню, що доводами апеляційної скарги не спростовано.

Керуючись ст.ст. 248, 315, 316, 319, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 залишити без задоволення

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя А.О. Коршун

суддя Д.В. Чепурнов