Справа № 320/14257/25
Суддя: Штульман Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2025-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Штульман І.В.

суддів: Кобаля М.І.,

Черпака Ю.К., -

при секретарі: Красновій О.Р.,

за участю:

Горяніна А.О.,- представника позивача;

Корнейчука О.Л,- представника відповідача, -

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСПОРТНА КОМПАНІЯ «КАРГОТРАНСЛОДЖІСТІК» до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

25 березня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «ТРАНСПОРТНА КОМПАНІЯ «КАРГОТРАНСЛОДЖІСТІК» (далі - позивач) звернулося в Київський окружний адміністративний суд з позовом до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 20 грудня 2024 року: №2566/ж10/31-00-07-04-02-25, №2564/ж10/31-00-07-04-01-25, №2565/ж10/31-00-07-04-02-25, №2563/ж10/31-00-07-04-01-25, №2567/ж10/31-00-07-04-02-25.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08 липня 2025 року адміністративний позов ТОВ «ТРАНСПОРТНА КОМПАНІЯ «КАРГОТРАНСЛОДЖІСТІК» задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкові повідомлення-рішення Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків від 20 грудня 2024 року: №2566/ж10/31-00-07-04-02-25, №2564/ж10/31-00-07-04-01-25, №2565/ж10/31-00-07-04-02-25, №2563/ж10/31-00-07-04-01-25, №2567/ж10/31-00-07-04-02-25. Стягнуто на користь ТОВ "КАРГОТРАНСЛОДЖІСТІК" сплачений судовий збір у розмірі 24224,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що діючим законодавством не передбачені вимоги до платника податку, який задекларував податковий кредит на підставі первинних документів, провадити коригування податкового кредиту, виключивши з його складу суму податку на додану вартість (далі - ПДВ) по незареєстрованим податковим накладним. В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували протиправність поведінки контрагентів позивача за спірними операціями, які б безумовно свідчили про наявність правових підстав для позбавлення позивача ТОВ «ТРАНСПОРТНА КОМПАНІЯ «КАРГОТРАНСЛОДЖІСТІК» права на податковий кредит за такими операціями. Суд першої інстанції встановив, що позивач не здійснює діяльність з продажу автомобілів, вказані автомобілі були придбані як основні засоби та використовувались у господарській діяльності підприємства, що підтверджено даними бухгалтерського обліку та не спростовується матеріалами перевірки (в акті перевірки від 18 листопада 2024 року №2679/Ж5/31-00-07-04-02-20/40876567 відсутні докази, що знижка має індивідуальний характер).

Не погоджуючись із рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08 липня 2025 року, Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати вказане судове рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позову ТОВ «ТРАНСПОРТНА КОМПАНІЯ «КАРГОТРАНСЛОДЖІСТІК» відмовити. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що під час перевірки було направлено відповідні запити до юридичних осіб щодо придбаних позивачем колісних пар. Контролюючим органом отримано інформацію, зокрема у листі Акціонерного товариства (далі - АТ) «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» зазначено, що попередні власники вагонів (ТДВ «ПХЗ «КОАГУЛЯНТ», ТОВ «КОМПАНІЯ «ЮТАЛ-ТРАНС», Філія «РВК» АТ «Укрзалізниця», ТОВ «ТЕК «ЕНЕРГОТРАНС»), з яких було знято колісні пари та які в подальшому встановлено на вагони ТОВ «ТРАНСПОРТНА КОМПАНІЯ «КАРГОТРАНСЛОДЖІСТІК», відсутні в ланцюгу ймовірного постачання колісних пар від ТОВ «ІНФОБІЗОВ», що підтверджується даними Єдиного реєстру податкових накладних (далі - ЄРПН). Також, перевіркою не підтверджено формування фінансових витрат у фінансовій звітності підприємства за 2018 рік на суму 487004,69 грн, які нараховані у вигляді відсотків за договором позики №06-П-17 від 18 липня 2017 року, укладеним із засновником Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «ЗАКРИТИЙ НЕДИВЕРСИФІКОВАНИЙ ВЕНЧУРНИЙ КОРПОРАТИВНИЙ ІНВЕСТИЦІЙНИЙ ФОНД «ГРАТІС», оскільки позикові кошти, які отримані за цим договором в розмірі 5899551,02 грн (58,3% від суми всіх отриманих позикових коштів), не були використані позивачем в будь-яких господарських операціях, а лише перебували на рахунку в банку за весь період від дати їх отримання від Позикодавця до дати їх повернення останньому. Контролюючий орган звертає увагу, що позивач, володіючи вільними коштами у розмірі 103605192,71 грн, умисно не здійснював погашення кредиторської заборгованості перед пов`язаною особою ПАТ «ЗАКРИТИЙ НЕДИВЕРСИФІКОВАНИЙ ВЕНЧУРНИЙ КОРПОРАТИВНИЙ ІНВЕСТИЦІЙНИЙ ФОНД «ГРАТІС» за позикою, отриманою під відсоток, що значно перевищує облікову ставку Національного банку України (далі - НБУ), в розмірі від 107734000,00 грн до 50013789,14 грн протягом періоду, що перевіряється, задля нарощення відсотків, нарахованих за такими борговими зобов`язаннями, з метою отримання податкової вигоди - формування у фінансовій звітності витрат за такими нарахованими відсотками в розмірі 129862255,65 грн з метою заниження до сплати податку на прибуток на 23375206 грн.

Представник ТОВ «ТРАНСПОРТНА КОМПАНІЯ «КАРГОТРАНСЛОДЖІСТІК» заперечує проти апеляційної скарги відповідача у повному обсязі, з підстав зазначених у письмовому відзиві на апеляційну скаргу.

За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

За приписами частини другої статті 309 КАС України, у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.

Згідно з частиною четвертою статті 9 КАС України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.

Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.

В судовому засіданні представник Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків підтримав апеляційну скаргу та просив рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 липня 2025 року скасувати і ухвалите нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог ТОВ «ТРАНСПОРТНА КОМПАНІЯ «КАРГОТРАНСЛОДЖІСТІК» у повному обсязі.

Представник ТОВ «ТРАНСПОРТНА КОМПАНІЯ «КАРГОТРАНСЛОДЖІСТІК» просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 липня 2025 року, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду дійшла до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, мотивуючи це наступним.

З матеріалів справи вбачається, що співробітниками контролюючого органу проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «ТРАНСПОРТНА КОМПАНІЯ «КАРГОТРАНСЛОДЖІСТІК» (далі - ТОВ «ТК «КТЛ») з питань здійснення контролю за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати податків і зборів, дотримання вимог податкового законодавства та іншого законодавства за період з 01 січня 2018 року по 31 березня 2024 року та правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 05 жовтня 2016 року по 31 березня 2024 року, відповідно до затвердженого плану (переліку питань) документальної перевірки.

За результатами перевірки контролюючим органом складено акт перевірки від 18 листопада 2024 року №2679/Ж5/31-00-07-04-02-20/40876567 (далі - акт перевірки) (а.с.77-250 т.І, а.с.1-124 т.ІІ), яким зафіксовано наступні порушення ТОВ «ТК «КТЛ»:

- підпункту 14.1.36 пункту 14.1, підпункту 14.1.231 пункту 14.1 статті 14, пункту 44.1 статті 44, підпункту 134.1.1. пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу (далі - ПК) України, статті 1 розділу І, статті 4, пунктів 1, 2, 5 статті 9 розділу ІІІ, пункту 1 статті 11 розділу IV Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року №996-XIV, пункту 8 розділу ІІ, підпунктів 3, 6 розділу ІІ Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 "Загальні вимоги до фінансової звітності", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07 лютого 2013 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2013 року за №336/22868, пункту 5, пункту 21 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 "Дохід", затвердженого наказом Міністерства фінансів України 29 листопада 1999 року №290, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 14 грудня 1999 року за №860/4153, пунктів 5, 6, 7, підпункту 9.4 пункту 9 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року №318, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 січня 2000 року за №27/4248, пункту 1.2 розділу 1, підпунктів 2.1, 2.2, 2.4, 2.15, 2.16 розділу 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704, що призвело до заниження нарахування податку на прибуток на загальну суму 24004548 грн;

- пункту 44.1 статті 44, пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пункту 198.1, пункту 198.2, пункту 198.3, пункту 198.6 статті 198, пункту 200.1, пункту 200.2 статті 200, пункту 201.1, пункту 201.4 пункту 201.10 статті 201 ПК України, внаслідок чого встановлено заниження податку на додану вартість (далі - ПДВ) до сплати всього у сумі 21131735 грн;

- пункту 188.1, пункту 201.4 статті 201, пункт 201.1, пункт 201.10 статті 201 ПК України, пункту 5 Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2010 року №1246 (зі змінами та доповненнями), а саме: відсутність складання та реєстрації 63-х зведених податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних в установлені ПК України терміни на суму ПДВ 19866596,09 грн;

- підпункту 162.1.3 пункту 162.1 статті 162, підпункту 163.1.1, підпункту 163.1.2 пункту 163.1 статті 163, пункту 164.1, абзацу "е" підпункту 164.2.17, пункту 164.2, пункту 164.5 статті 164, пункту 168.1 статті 168, та пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, а саме: не утримано та не перераховано до бюджету податку на доходи фізичних осіб та військовий збір з суми, отриманої як додаткове благо у вигляді реалізації фізичній особі транспортного засобу за ціною, нижче середньої ринкової вартості на загальну суму 431775,72 грн, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб у сумі 94779,08 грн, з урахуванням пункту 164.5 статті 164 ПК України, та військового збору у сумі 6476,63 грн.

Не погоджуючись із висновком акту перевірки від 18 листопада 2024 року №2679/Ж5/31-00-07-04-02-20/40876567, ТОВ «ТК «КТЛ» подано заперечення, за результатами розгляду яких контролюючий орган листом від 13 грудня 2024 року за вих.№15057/6/31-00-07-04-01-06 повідомив позивача про залишення висновків акту перевірки без змін, а заперечень - без задоволення.

На підставі висновків акту перевірки контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 20 грудня 2024 року:

- №2566/Ж10/31-00-07-04-02-25, яким за порушення пункту 44.1 статті 44, пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 200.1, 200.2 статті 200, пунктів 201.1, 201.4, 201.10 статті 201 ПК України, керуючись підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пунктом 58.1 статті 58 та пунктом 123.2 статті 123 ПК України ТОВ «ТК «КТЛ» збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість за податковими зобов`язаннями на суму 121131735 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на суму 5282933,75 грн (далі - рішення-1) (а.с.224-232 т.І);

- №2567/Ж10/31-00-07-04-02-25, яким за порушення підпункту 14.1.36 пункту 14.1, підпункту 14.1.231 пункту 14.1 статті 14, пункту 44.1 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України та інших вимог, керуючись підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пунктом 58.1 статті 58 та пунктом 123.2 статті 123 ПК України ТОВ «ТК «КТЛ» збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток за податковими зобов`язаннями на суму 24000548 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 3849835 грн (далі - рішення-2) (а.с.249-250 т.ІІ, а.с.1-8 т.ІІІ);

- №2563/Ж10/31-00-07-04-01-25, яким за порушення підпункту 163.1.1 пункту 163.1 статті 163, підпункту 164.1.1 пункту 164.1 статті 164, підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164, підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168, підпункту 168.1.4 пункту 168.1 статті 168, підпункту 168.4.7 пункту 168.4 статті 168, пункту 176.2 (а) (б) статті 176, з урахуванням вимог пункту 164.5 статті 164, пункту 167.1 статті 167, пункту 171.2 (а) статті 171, пунктів 173.3, 173.4 статті 173 ПК України, керуючись підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пунктом 58.1 статті 58 та пунктом 125-1.2 статті 125-1 ПК України ТОВ «ТК «КТЛ» збільшено суму грошового зобов`язання за платежем з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 94779,08 грн та нараховано пеню в розмірі 26444,14 грн (далі - рішення-3) (а.с.245-248 т.ІІ);

- №2564/Ж10/31-00-07-04-01-25, яким за порушенням підпунктів 1.1 - 1.6 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, підпункту 162.1.1 пункту 162.1 статті 162, підпункту 163.1.1 пункту 163.1 статті 163, статті 168, підпунктів (а), (б) пункту 176.2 статті 176 ПК України, керуючись підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пунктом 58.1 статті 58 та пунктом 125-1.2 статті 125.1 ПК України збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір на суму 6476,63 грн та нараховано пеню в сумі 1807,03 грн (далі - рішення-4) (а.с.232-235 т.ІІ);

- №2565/Ж10/31-00-07-04-02-25, яким за порушення пункту 188.1 статті 188, пунктів 201.1, 201.4, 201.10 статті 201 ПК України, керуючись підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пунктом 58.1 статті 58 та пунктом 120-1.2 статті 120-1 ПК України до ТОВ «ТК «КТЛ» застосовано штрафні санкції в сумі 214179, 65 грн (далі - рішення-5) (а.с.236-244 т.ІІ).

Вважаючи оспорювані податкові повідомлення-рішення відповідача протиправними та такими, що підлягають скасуванню, ТОВ "ТК "КТЛ" звернулося до суду з позовом за захистом своїх охоронюваних законом прав та інтересів.

Відповідно до вимог частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема щодо порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються ПК України.

Як вбачається зі змісту акту перевірки від 18 листопада 2024 року №2679/Ж5/31-00-07-04-02-20/40876567 при оприбуткуванні колісних пар невідомого походження, на операції з якими ТОВ «ІНФОБІЗТОВ» (стара назва - ТОВ «КРИВОРІЗЬКА ПРОМИСЛОВА КОМПАНІЯ» () було складено паперові носії за формою первинних документів, занижено інший дохід та фінансовий результат від діяльності за 2018 рік в розмірі 2685416,67 грн та завищено податковий кредит всього на суму ПДВ 537083,33 грн.

Перевіркою встановлено неналежність ТОВ «ІНФОБІЗТОВ» та його "постачальників" по ланцюгу проходження товару (колісні пари), ніби поставленого на ТОВ «ТК «КТЛ», до суб`єктів реальної економічної діяльності у зв`язку з:

- відповідністю контрагентів ТОВ «ІНФОБІЗТОВ» по ланцюгу постачання критеріям ризиковості платника податків;

- відсутністю у ТОВ «ІНФОБІЗТОВ» та контрагентів по ланцюгу постачання персоналу та матеріально-технічних можливостей для реального ведення господарської діяльності в задекларованих обсягах;

- неможливістю підтвердження того, що ТОВ «ІНФОБІЗТОВ» чи його контрагенти по ланцюгу постачання могли бути реальними постачальниками колісних пар, що ймовірно були реалізовані на адресу ТОВ «ТК «КТЛ», що підтверджується листом АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» (вх. №10612/6 від 03 вересня 2024 року), в якому серед попередніх власників колісних пар відсутні ТОВ «ІНФОБІЗТОВ», ТОВ «МК ДРАЙВ», ТОВ «ДІЛОС ГРУП» (нова назва ТОВ «ВІРАВІДА»);

- неналежністю постачальників ТОВ «ІНФОБІЗТОВ» до суб`єктів реальної економічної діяльності та встановлення обривів по ланцюгах постачання колісних пар;

- недостовірністю даних, відображених в паперових носіях за формою первинних документів (товарно-транспортні накладні), оформлених ТОВ «ІНФОБІЗТОВ» для ТОВ «ТК «КТЛ», формальний підхід до їх оформлення, та як наслідок - їх юридичну дефектність.

До перевірки не надано паспортів якості, сертифікатів відповідності та інших документів, які б підтверджували походження колісних пар.

Контролюючим органом було направлено запит на адресу АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» від 13 серпня 2024 року №10207/6/31-00-07-04-02-06 з проханням надати наступну інформацію щодо придбаних Товариством протягом лютого - березня 2018 року колісних пар з вищенаведеними заводськими номерами:

- код ЄДРПОУ та назву попереднього власника колісних пар, які були підкочені під вагони Товариства;

- місце проведення підкочування та назву підрозділу АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ», або іншого підприємства, яким проведено відповідне підкочування, та внесені дані до відповідних журналів та паспортів;

- копії актів підкочування, на підставі яких зроблені зміни у відповідних журналах та паспортах.

На зазначений запит надано відповідь, в якій зазначено, що в АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» відсутні дані щодо попереднього власника 45 колісних пар, що були встановлені на вагони ТОВ «ТК «КТЛ», та які ніби-то були придбані у ТОВ «ІНФОБІЗТОВ» (стара назва - ТОВ «КРИВОРІЗЬКА ПРОМИСЛОВА КОМПАНІЯ»), що унеможливлює реальність такого придбання.

Щодо інших 19 колісних пар встановлено, що зазначені у листі АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» попередні власники вагонів (ТДВ «ПХЗ «КОАГУЛЯНТ», ТОВ «КОМПАНІЯ «ЮТАЛТРАНС», Філія «РВК» АТ «Укрзалізниця», ТОВ «ТЕК «ЕНЕРГОТРАНС»), з яких було знято колісні пари та які в подальшому встановлено на вагони ТОВ «ТК «КТЛ», відсутні в ланцюгу ймовірного постачання колісних пар від ТОВ «ІНФОБІЗОВ», що підтверджується даними ЄРПН.

Також, доводячи відсутність реального характеру господарських операцій ТОВ «ТК «КТЛ» з ТОВ «Криворізька промислова компанія», податковий орган зазначає, що на користь такого висновку свідчать наступні обставини: недостатня кількість трудових ресурсів у постачальників по ланцюгу постачання (згідно з інформацією з ЄРПН ланцюг поставок включав ТОВ «Криворізька промислова компанія» - ТОВ «MK ДРАЙВ», ТОВ «ДІЛОС ГРУП»); відсутність матеріально-технічних та трудових ресурсів, необхідних для виробництва, або факту імпорту продукції; відсутнє реальне джерело походження товару (на рівні постачальників ланцюг поставок обривався, оскільки ці суб`єкти господарювання не придбавали зазначені запасні частини і не могли бути їх виробниками); в товарно-транспортних накладних на перевезення колісних пар зазначені перевізники, з якими ТОВ «ТК «КТЛ» не укладав угоди.

У той же час, на 25 аркуші акту перевірки від 18 листопада 2024 року №2679/Ж5/31-00-07-04-02-20/40876567, формуючи висновки про наявність порушень позивачем податкового законодавства, контролюючий орган зазначає про те, що заниження іншого доходу та фінансового результату мало місце внаслідок оприбуткування ТОВ «ТК «КТЛ» колісних пар невідомого походження, на операції з якими паперові носії за формою первинних документів було складено ТОВ «ІНФОБІЗТОВ» (стара назва - ТОВ «Криворізька промислова компанія») (а.с.101 т.І).

На переконання контролюючого органу, в ході проведення перевірки було встановлено лише документальне оформлення операцій з придбання запасних запчастин (колісних пар) у ТОВ «ІНФОБІЗТОВ» (стара назва - ТОВ «Криворізька промислова компанія») (18 аркуш акту перевірки) (а.с.94 т.І).

Відповідач вважає, що метою взаємовідносин ТОВ «ІНФОБІЗТОВ» (стара назва - ТОВ «Криворізька промислова компанія») з ТОВ «ТК «КТЛ» було введення в товарообіг (легалізацію) товару невідомого походження та товаровиробника і, як наслідок, формування витрат кінцевому споживачу - позивачу на загальну суму без ПДВ 2685416,67 грн.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, і це правильно встановлено судом першої інстанції, що між позивачем та ТОВ «Криворізька промислова компанія» (постачальник) укладено договір поставки №10/2017 від 06 жовтня 2017 року, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити товар покупцеві відповідно до узгоджених сторонами кількості, строки та по цінах, зазначених у Специфікаціях, які є невід`ємними частинами цього договору, а покупець (ТОВ «ТК «КТЛ») зобов`язується прийняти та оплатити товар відповідно до умов цього договору (далі - Договір) (а.с.66-68 т.ІІІ).

Відповідно до пункту 3.3 статті 3 Договору, дата поставки є датою переходу права власності на товар від постачальника до покупця і вважається дата підписання сторонами акту приймання-передачі та/або видаткової накладної на товар.

Згідно з пунктом 3.6 статті 3 Договору, разом із товаром постачальник зобов`язаний надати покупцеві оригінали наступних документів: рахунок-фактура, видаткова накладна, документи, що підтверджують походження товару (сертифікати), товарно-транспортну накладну на товар, акт приймання-передачі на товар.

Відповідно до пункту 2.1 статті 2 Договору, ціна та кількість товару визначається у специфікаціях, і може бути змінена тільки за письмовим погодженням сторін.

Загальна вартість товару по Договору визначається у специфікаціях (пункт 2.2 статті 2 Договору).

За правилами, визначеними в пункті 3.1 статті 3 Договору, постачальник постачає товар покупцеві узгодженими партіями самостійно та за власний рахунок за адресою, вказаною у заявці покупця, яка надається постачальнику по факсу або електронній пошті за десять календарних діб до запланованої дати постачання товару.

Відповідно до пункту 4.1 статті 4 Договору, якість товару повинна відповідати нормативній документації, затвердженій ПАТ "Укрзалізниця".

Покупець зобов`язаний оплатити вартість кожної партії товару на умовах, обумовлених у специфікаціях до даного Договору (пункт 5.1 статті 5 Договору).

В межах виконання Договору сторонами складено та підписано наступні Специфікації: №1 від 06 жовтня 2017 року, №2 від 30 січня 2018 року, №3 від 15 лютого 2018 року, №4 від 16 березня 2018 року, №5 від 16 березня 2018 року, якими визначалися: перелік товару, що постачався постачальником, загальна вартість такого товару, умови поставки та розрахунку за поставлений товару (а.с.69-73 т.ІІІ).

Поставка товару здійснювалась наступними перевізниками: ФОП ОСОБА_1 (товарно-транспортні накладні (далі - ТТН) від 05 лютого 2018 року) (а.с.74 т.ІІІ); ФОП Борисов ТТН від 21 лютого 2018 року) (а.с.75 т.ІІІ); ФОП ОСОБА_2 (ТТН від 15 березня 2018 року) (а.с.76-77 т.ІІІ).

Поставлений товар прийнятий СП «Покровське вагоноремонтне депо» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», що підтверджується актами: №14 ВЧД від 12 лютого 2018 року, №16 ВЧД від 21 лютого 2018 року, №29 ВЧД від 16 березня 2018 року, №30 ВЧД від 16 березня 2018 року (а.с.78-81 т.ІІІ).

В межах виконання Договору постачальником та покупцем складено та підписано акти прийому-передачі до договору поставки №10/2017 від 06 жовтня 2017 року: №2 від 12 лютого 2018 року; №3 від 21 лютого 2018 року; №4 від 16 березня 2018 року; №5 від 16 березня 2018 року, згідно яких загальна вартість поставки склала 829000,00 грн, 733000,00 грн, 804500,00 грн, 856000,00 грн відповідно, з урахуванням ПДВ 20% (а.с.82-85 т.ІІІ).

На кожну поставку товару ТОВ «Криворізька промислова компанія» виставлено ТОВ «ТК «КТЛ» рахунки на оплату товару, а саме: рахунок №2 від 07 лютого 2018 року на загальну суму 829000,00 грн (а.с.86 т.ІІІ), №3 від 15 лютого 2018 року на загальну суму 733000,00 грн (а.с.87 т.ІІІ), №5 від 05 березня 2018 року на загальну суму 804500,00 грн (а.с.88 т.ІІІ), №6 від 16 березня 2018 року на загальну суму 856000,00 грн (а.с.89 т.ІІІ).

Судом першої інстанції встановлено, а відповідачем не заперечується, факт оплати за поставлений товар.

Також, в матеріалах справи наявні копії видаткових накладних: №1 від 12 лютого 2018 року, №2 від 21 лютого 2018 року, №4 від 16 березня 2018 року, №5 від 16 березня 2018 року (а.с.90-93 т.ІІІ) та повідомлення про приймання вантажних (пасажирських) вагонів, про ремонт або технічне обслуговування вагонів, листки обліку комплектації вантажного вагона під час ремонту та технічного обслуговування з відчепленням, дефектні відомості (а.с.94-233 т.ІІІ).

За правилами, визначеними в пункті 44.1 статті 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Між тим, правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року №996-XIV (далі - Закон №996-XIV).

Згідно з положеннями статті 1 Закону №996-XIV, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №996-XIV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частиною другою статті 9 Закону №996-XIV регламентовано, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (пункт 198.2 статті 198 ПК України).

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 ПК України, відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/ послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Між тим, приписами пункту 201.10 статті 201 ПК України встановлено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/ послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, єдиною підставою документального підтвердження отримання активу та сум податкового кредиту мають бути належним чином складені та підписані повноважними особами первинні документи в розумінні наведених норм законодавства.

При вирішенні адміністративної справи №809/1337/17 у постанові від 04 вересня 2018 року Верховним Судом сформовано позицію, згідно з якою презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об`єктивно відтворюють господарські операції, що є об`єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов`язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом. У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов`язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного. У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов`язку. За змістом наведених норм, право платника податків на збільшення в податковому обліку сум податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання платником податку у інших платників цього податку товарів (послуг), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям господарської діяльності платника податку; підтвердження податковою накладною, виписаною постачальником-платником податку, митною декларацією (іншими подібними документами згідно пункту 201.11 статті 201 ПК України) суми нарахованого (сплаченого) податку в ціні придбання товару (послуг). Оцінюючи докази, надані сторонами, суди повинні мати на увазі, що сам факт наявності у позивача податкових накладних та інших облікових документів, виписаних від імені постачальника, не є безумовним доказом реальності господарських операцій з ним, якщо інші обставини свідчать про недостовірність інформації в цих документах, а також те, що для податкового обліку значення має саме факт поставки тим постачальником, який вказаний в первинних документах, наданих платником податків на підтвердження задекларованих сум податкового кредиту.

З метою підтвердження реального характеру наведених вище правочинів, що мали місце між позивачем та ТОВ «КРИВОРІЗЬКА ПРОМИСЛОВА КОМПАНІЯ», товариство надало суду копії таких документів, у тому числі первинних: договору та додатків до нього, видаткових та податкових накладних, товарно-транспортних накладних (ТТН), виписок з банківських рахунків, актів приймання-передачі майна, специфікацій.

Як вже було вказано судом вище, в акті перевірки контролюючий орган дійшов висновку, що здійснені позивачем операції по отриманню колісних пар від

ТОВ «КРИВОРІЗЬКА ПРОМИСЛОВА КОМПАНІЯ» не мали реального характеру, оскільки вказаній контрагент не задекларував взаємовідносини з ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5 , що згідно ТТН здійснювали перевозку колісних пар. Крім того, контролюючим органом здійснено аналіз взаємовідносин ТОВ "КРИВОРІЗЬКА ПРОМИСЛОВА КОМПАНІЯ" з його контрагентами.

Суд звертає увагу, що відповідно до пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 року за №168/704 (далі - Положення №88), первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у грошовому та за можливості у натуральних вимірниках), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом №996-XIV.

При цьому, з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Тобто, якщо контрагент не виконав свого зобов`язання щодо сплати податку до бюджету або подання податкової звітності, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а тому сама по собі несплата податку контрагентом чи неподання ним звітності (у тому числі внаслідок ухилення) не може бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит за наявності факту здійснення господарської операції.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим пункту 44.1 статті 44 ПК України.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При цьому, наявність належним чином оформлених податкових накладних є обов`язковою, але не вичерпною обставиною для віднесення відповідних сум до складу ПДВ. Зокрема, якщо наведені у договорах товари чи послуги фактично не поставлялися, то, відповідно, придбання таких товарів або послуг не відбулося, право на податковий кредит у такого платника податків не виникає, оскільки при цьому не дотримано обов`язкових умов для виникнення такого права на придбання товарів (послуг) з метою їх використання у господарській діяльності.

У постанові Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №400/987/19 сформовано правову позицію за якою, наявність податкової накладної та факт реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних не є єдиною та достатньою підставою, яка надає право платнику податку на додану вартість на віднесення сум сплаченого (нарахованого) податку на додану вартість до податкового кредиту, оскільки таке право виникає за правилами приписів підпунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 ПК України, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Відтак, наявність зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної є однією із обов`язкових, але не єдиних умов, які надають право відносити суми податку на додану вартість до складу податкового кредиту.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Зміст господарської операції може встановлюватися з урахуванням змісту цивільно-правових чи господарсько-правових зобов`язань сторін, але не вичерпується останнім. Господарська операція може мати місце навіть за відсутності цивільно-правових чи господарсько-правових відносин між платниками податків.

Із наведеного слідує, що господарські операції є самостійним поняттям, відмінним від правочинів або господарських зобов`язань. Наслідки в податковому обліку створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто ті, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника податків.

Презумпція дійсності, притаманна цивільним правочинам, не може бути автоматично поширена на реальність господарських операцій.

Крім того, в основі будь-якої реальної господарської операції має лежати економічна мета, тобто бажання платника податків приростити активи за допомогою досягнення господарського ефекту.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 липня 2022 року у справі №160/3364/19 фактично підтвердила такі висновки, зазначивши, що визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. Самі по собі такі обставини, як-от: лише наявність вироку щодо контрагента платника податків; лише факт порушення кримінального провадження відносно контрагента та отримання під час таких свідчень особи щодо не прийняття участі у створенні і діяльності підприємства; лише податкова інформація щодо контрагентів по ланцюгу постачання; лише незначні помилки в оформленні первинних документів чи відсутність деяких із них - не є самостійними та достатніми підставами для висновку про нереальність господарських операцій. Водночас, у сукупності з іншими обставинами справи наявність або відсутність таких документів чи обставин можуть свідчити на спростування або підтвердження позиції контролюючого органу.

Крім того, зробивши акцент на реальному здійсненні господарської операції як складової юридичного факту, що породжує у платника податків право на податковий кредит та на збільшення витрат, Велика Палата в вказаній постанові акцентувала увагу також на тому, що платник податків не може бути обмежений у використанні первинного документа для цілей податкового обліку в тому разі, якщо безпосередньо він не вносив до такого документа неправдиві (недостовірні) відомості. Всі негативні наслідки, пов`язані з недостовірністю даних, зазначених у первинному документі, мають покладатися виключно на ту особу, яка їх внесла. Якщо іншою особою були внесені до документа відомості щодо учасника господарської операції, який має дефекти правового статусу, то добросовісний платник податків, який скористався відповідним документом для підтвердження даних свого податкового обліку, не може зазнавати жодних негативних наслідків у тому разі, якщо інші обставини, зазначені в первинному документі, зокрема рух відповідних активів, мали місце. При цьому має враховуватися реальна можливість платника податків пересвідчитися у тому, чи були достовірними відомості, що внесені до первинного документа його контрагентом.

Таким чином, сам собою факт використання первинних документів з недостовірними даними для підтвердження обставин здійснення господарської операції не повинен автоматично вказувати на безпідставність даних податкового обліку. Натомість контролюючий орган має довести, що платник податків, приймаючи від контрагентів та використовуючи певні документи для цілей податкового обліку, діяв нерозумно, недобросовісно або без належної обачності. А це також пов`язано з фактичною можливістю й економічною доцільністю перевірки самим платником податків достовірності відомостей, які були включені до первинних документів. Мають бути наявні докази того, що розумними заходами добросовісний платник податків міг перевірити правдивість відповідних документів, а також мав достатні підстави, діючи з належною обачністю, для обґрунтованих сумнівів у їх змісті.

При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2022 року у справі №160/3364/19 також зроблено висновки про те, що під час вирішення спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема, якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, наявність у платника податків первинних документів в підтвердження задекларованих сум податкового кредиту, є підставою для врахування таких при одержанні податкової вигоди у вигляді податкового кредиту, якщо контролюючий орган не встановив і не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні, суперечливі або ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків сформував дані податкового обліку, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду та з огляду на положення статті 90 КАС України, вказані обставини підлягають встановленню адміністративними судами під час розгляду відповідних спорів по суті на підставі всіх належних і допустимих доказів, причому жоден з доказів не має наперед установленої сили, у тому числі будь-які дані, отримані в межах кримінальних проваджень. Ці дані підлягають ретельній перевірці безпосередньо судом, що розглядає справу, в силу офіційності з`ясування обставин справи, а також якщо платник податків обґрунтовано заперечує достовірність відповідних даних.

Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, враховуючи специфіку таких операцій та договорів, що їх регламентують, позивач платник податку повинен мати відповідні належно оформлені первинні документи, які в сукупності з встановленими обставинами мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що є підставою для формування платником податкового обліку.

Суд звертає увагу, що під час проведення перевірки контролюючий орган перевіряв не тільки правильність і правомірність формування податкового кредиту під час здійснення фінансово-господарських відносин з контрагентами, а й здійснив перевірки операцій з придбання та зберігання товарно-матеріальних цінностей, не реалізованих на час проведення перевірки.

Суд зазначає, що про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, зокрема, наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

Надаючи оцінку доводам контролюючого органу щодо відсутності у контрагента позивача необхідної кількості штатних та найманих працівників і власного та/або орендованого спеціального обладнання та техніки для виконання такого об`єму поставок, суд враховує неодноразово висловлену позицію Верховного Суду, що чинне законодавство не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, наявності чи відсутності у останніх основних фондів, тощо.

У постанові Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №810/3790/17 зазначено, що висновки про відсутність у контрагентів (по ланцюгу постачання) трудових та матеріально - технічних ресурсів контролюючим органом зроблено виключно на підставі аналізу зібраної та опрацьованої узагальненої податкової інформації, наявної в базі даних ДФС, проте податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів позивача по ланцюгах постачання, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону. Крім того, така інформація сама по собі не доводить наявності податкових правопорушень, на які посилається контролюючий орган.

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду звертає увагу на те, що наявна в контролюючого органу податкова інформація про контрагентів позивача не є належним доказом безтоварності спірних господарських операцій, оскільки податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку-покупця від перебування його контрагента за юридичною адресою, дотримання ним податкової дисципліни та правильності ведення податкового або бухгалтерського обліку. Тобто, у разі підтвердження реального характеру здійснених поставок/надання послуг, як у дослідженому судом випадку, платник не може відповідати за порушення, допущені постачальником, якщо не буде доведено його безпосередню участь у зловживанні цієї особи.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26 березня 2019 року по справі №804/13206/13, від 02 квітня 2019 року по справі №804/1444/14, від 09 квітня 2019 року по справі №822/1602/13-а, від 27 квітня 2022 року по справі №520/6607/21, від 25 січня 2024 року по справі №640/8979/21.

Податкове законодавство не ставить в залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, від фактичної сплати контрагентами податку до бюджету, від господарських та виробничих можливостей, якщо цей платник (покупець, орендар тощо) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності.

Порушення певними постачальниками товарів (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товарів (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків не повинен зазнавати негативних наслідків за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Вказана позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема у постановах від 20 березня 2020 року у справі №813/5407/15, від 16 квітня 2020 року у справі №810/3443/18, від 01 жовтня 2020 року у справі №814/2202/16.

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач жодним чином не стверджує про неправильність здійснених розрахунків податкового кредиту у Деклараціях, а у наслідку, розрахунку від`ємного значення з податку на додану вартість, помилки (описки) у Декларації, а лише не погоджується з сформованим позивачем ТОВ «ТК «КТЛ» податковим кредитом внаслідок, з його позиції, нереальних та сумнівних господарських операцій позивача з його контрагентами.

Разом з цим контролюючим органом не надано доказів на підтвердження того, що позивачем було порушено податкове законодавство, а також не доведено інших обставин, які могли б свідчити про порушення позивачем ТОВ «ТК «КТЛ» законодавства України.

Висновки акту перевірки не демонструють обставин, які б давали підстави вважати, що позивач був обізнаний (або міг бути обізнаний) щодо неправомірної, на думку контролюючого органу, поведінки контрагентів та постачальників безпосередніх контрагентів позивача, а вивчати майбутніх перевізників у позивача ТОВ «ТК «КТЛ» не було підстав, так як перевезення відбувались за рахунок і силами постачальників.

Що ж стосується висновків контролюючого органу в частині відсутності джерела походження товару (робіт, послуг) у постачальників, суд зазначає, що предметом доказування у відповідній категорії спорів є реальність господарських операцій, що є підставою для виникнення права формування податкового кредиту; добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій, а також реальність усіх даних, наведених у документах, що надають право на формування податкового кредиту.

З матеріалів справи вбачається, і це правильно встановлено судом першої інстанції, що всі господарські операції позивача ТОВ «ТК «КТЛ» проведені в бухгалтерському та податковому обліку, з якого вбачається реальне отримання товару та його використання в господарській діяльності.

Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини. Так, в пункті 71 рішення у справі №3991/03 Булвес А.Д. проти Болгарії Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов`язаним зі сплатою податку на додану вартість, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної податком на додану вартість поставки, який повністю виконав свої зобов`язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

Європейський суд з прав людини в пункті 38 рішення від 09 січня 2007 року у справі Інтерсплав проти України зазначив, що коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною компанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань.

При цьому, слід наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі Федорченко та Лозенко проти України, відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом.

У даній справі відповідач не надав доказів, які б беззаперечно спростовували зафіксовані в первинних документах господарські операції; фактично його висновки ґрунтуються на припущеннях, а не на фактах, встановлених допустимими доказами.

На думку колегії суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, суд першої інстанції правильно відхилив твердження відповідача про нереальність господарських операцій позивача ТОВ «ТК «КТЛ» та його контрагентів з огляду лише на податкову інформацію щодо його контрагентів (відсутність достатніх трудових ресурсів осіб з відповідною спеціальною освітою, відсутність основних засобів, необхідних складських, виробничих приміщень та обладнання у періоді, що перевірявся тощо; дослідження ланцюга постачання), оскільки відомості, наявні в інформаційно-аналітичних базах як відносно контрагентів позивача, так і за ланцюгами постачання товаро-матеріальних цінностей (далі-ТМЦ) (виконання робіт, надання послуг), носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального закону. Крім того, така інформація сама по собі не доводить наявності податкових правопорушень, на які посилається контролюючий орган, з урахуванням того, що надані платником податку документи повною мірою спростовують це.

Аналогічна позиція міститься в постановах Верховного Суду від 06 грудня 2023 року по справі №520/19070/21, від 08 грудня 2021 року у справі №810/3514/17, від 05 серпня 2021 року у справі №813/5824/15, від 16 вересня 2020 року у справі №520/4150/19.

Отже, в акті перевірки не наведено обставин та не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про невідповідність господарських операцій із вказаними вище контрагентами цілям та завданням статутної діяльності позивача ТОВ «ТК «КТЛ», збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про не пов`язаність операцій з господарською діяльністю позивача, фіктивність вчинених операцій, а також про те, що вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру), а дії ТОВ «ТК «КТЛ» були спрямовані на отримання необґрунтованої податкової вигоди.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем під час перевірки виявлено, що ТОВ «ТК «КТЛ» завищено витрати, які відображено у вигляді відсотків за користування позиковими коштами наданими ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ЗАКРИТИЙ НЕДИВЕРСИФІКОВАНИЙ ВЕНЧУРНИЙ КОРПОРАТИВНИЙ ІНВЕСТИЦІЙНИЙ ФОНД «ГРАТІС» відповідно до договору позики №06-П-17 від 18 липня 2017 року, операції за яким здійснені за відсутності розумної економічної причини (ділової мети) визначеної підпунктом 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 ПК України, а лише з метою отримання податкової вигоди у вигляді зменшення фінансового результату до оподаткування на суму таких витрат.

Під час проведення перевірки на запит відповідача від 30 липня 2024 року №4/07-04, від 03 вересня 2024 року №16, ТОВ «ТК «КТЛ» було надано договір позики №06-П-17 від 18 липня 2017 року з ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ЗАКРИТИЙ НЕДИВЕРСИФІКОВАНИЙ ВЕНЧУРНИЙ КОРПОРАТИВНИЙ ІНВЕСТИЦІЙНИЙ ФОНД «ГРАТІС», додатковий договір №1 від 18 липня 2017 року.

Відповідачем було зазначено, що ТОВ «ТК «КТЛ» знижено фінансовий результат до оподаткування (прибуток), визначений у фінансовій звітності відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку та об`єкт оподаткування податком на прибуток на 130673,2 тис. грн через завищення витрат, які відображено у вигляді відсотків за: користування позиковими коштами наданими ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ЗАКРИТИЙ НЕДИВЕРСИФІКОВАНИЙ ВЕНЧУРНИЙ КОРПОРАТИВНИЙ ІНВЕСТИЦІЙНИЙ ФОНД «ГРАТІС» відповідно до договорів позики №06-П-17 від 18 липня 2017 року, №13-П-18 від 21 листопада 2018 року та №01-П-23 від 15 лютого 2023 року операції за якими здійснені за відсутності розумної економічної причини (ділової мети), а з метою отримання податкової вигоди у вигляді зменшення фінансового результату до оподаткування на суму таких витрат, в рядку 2270 "Інші витрати" за 2018, 2019 роки та в рядку 2250 "Фінансові витрати" за періоди 2020, 2021, 2022 роки в загальній сумі 130673184 грн.

Суд зазначає, що на дату укладення договору позики №06-П-17 від 18 липня 2017 року (далі - Договір позики) ТОВ «ТК «КТЛ» із своїм засновником ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ЗАКРИТИЙ НЕДИВЕРСИФІКОВАНИЙ ВЕНЧУРНИЙ КОРПОРАТИВНИЙ ІНВЕСТИЦІЙНИЙ ФОНД «ГРАТІС» (далі - Сторони) з часткою 11%, з 20 березня 2018 року з часткою 99%, з 10 липня 2018 року з часткою 11%, кінцевим бенефіціарним власником, якого є ОСОБА_6 , який одночасно з 10 липня 2018 року володіє часткою ТОВ «ТК «КТЛ» у розмірі 24,9%. Сторони вказаного договору в періоді, який перевіряється, є пов`язаними особами відповідно згідно підпунктом 14.1.159 пункту 14.1 статті 14 ПК України.

За висновком відповідача, Сторонами свідомо укладено Договір позики згідно з яким передбачено нарахування відсотків у розмірі 35% річних та окремо з виплатою ще 8% від загальної суми позики одноразово, що більш ніж вдвічі перевищує облікову ставку НБУ 12,5% на дату Договору позики.

З акту перевірки прослідковується, що відповідачем встановлено факти та обставини, що на думку представника Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, свідчать про відсутність розумної економічної причини (ділової мети) за здійсненими ТОВ «ТК «КТЛ» операціями, а саме:

- на дату укладання договору позики №06-П-17 від 18 липня 2017 року ТОВ «ТК «КТЛ» із ПАТ «ЗАКРИТИЙ НЕДИВЕРСИФІКОВАНИЙ ВЕНЧУРНИЙ КОРПОРАТИВНИЙ ІНВЕСТИЦІЙНИЙ ФОНД «ГРАТІС» є пов`язаними особами відповідно до підпункту 14.1.159 пункту 14.1 статті 14 ПК України;

- ТОВ «ТК «КТЛ» та ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ЗАКРИТИЙ НЕДИВЕРСИФІКОВАНИЙ ВЕНЧУРНИЙ КОРПОРАТИВНИЙ ІНВЕСТИЦІЙНИЙ ФОНД «ГРАТІС» свідомо укладено Договір позики, згідно якого передбачено нарахування відсотків, що більш ніж вдвічі перевищує облікову ставку НБУ;

- ТОВ «ТК «КТЛ», володіючи вільними коштами у розмірі 103605192,71 грн., умисно не здійснювало погашення кредиторської заборгованості перед ПАТ «ЗАКРИТИЙ НЕДИВЕРСИФІКОВАНИЙ ВЕНЧУРНИЙ КОРПОРАТИВНИЙ ІНВЕСТИЦІЙНИЙ ФОНД «ГРАТІС» заради нарахування відсотків, нарахованих за такими борговими зобов`язаннями, з метою отримання податкової вигоди - формування у фінансовій звітності витрат в розмірі 129862255,65 грн;

- ТОВ «ТК «КТЛ» за період від дати отримання позики за договором №06-П-17 від 18 липня 2017 року не використовувало позикові кошти в межах своєї господарської діяльності;

- ТОВ «ТК «КТЛ» надано безвідсоткову фінансову допомогу на суму 103605192,71 грн., у тому числі безповоротна допомога у сумі 21375192,71 грн.

Отримання позивачем від пов`язаної особи коштів у позику для забезпечення власної господарської діяльності, на переконання відповідача, не призвело до приросту або збереження активів чи їх вартості, а обумовило виключно збільшення ТОВ «ТК «КТЛ» витрат з метою мінімізації податкових зобов`язань з податку на прибуток, отже, неправомірно відображено такі витрати у податковому обліку.

Відповідно до частини першої статті 3 Господарського кодексу (далі - ГК) України, під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Згідно з підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

З урахуванням того, що позивач ТОВ «ТК «КТЛ» застосовує національні положення (стандарти) бухгалтерського обліку, у межах спірних правовідносин необхідно враховувати норми Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 31 "Фінансові витрати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28 квітня 2006 року №415.

Відповідно до пункту 3 зазначеного Положення, фінансові витрати - це витрати на проценти та інші витрати підприємства, пов`язані із запозиченнями.

Згідно з підпунктом 14.1.206 пункту 14.1 статті 14 ПК України, проценти - дохід, який сплачується (нараховується) позичальником на користь кредитора як плата за використання залучених на визначений або невизначений строк коштів або майна.

До процентів включаються: а) платіж за використання коштів або товарів (робіт, послуг), отриманих у кредит; б) платіж за використання коштів, залучених у депозит; в) платіж за придбання товарів у розстрочку; г) платіж за володіння та користування майном згідно з договорами фінансового лізингу (фінансової оренди) (без урахування частини лізингового платежу, що надається в рахунок компенсації частини вартості об`єкта фінансового лізингу); ґ) винагорода (дохід) орендодавця як частина орендного платежу за договором оренди житла з викупом, сплачена фізичною особою платнику податку, на користь якого відступлено право на отримання таких платежів.

Проценти нараховуються у вигляді відсотків на основну суму заборгованості чи вартості майна або у вигляді фіксованих сум. У разі якщо залучення коштів здійснюється шляхом продажу облігацій, казначейських зобов`язань чи ощадних (депозитних) сертифікатів, емітованих позичальником, або шляхом врахування векселів та здійснення операцій з придбання цінних паперів із зворотним викупом, сума процентів визначається шляхом нарахування їх на номінал такого цінного паперу, виплати фіксованої премії чи виграшу або шляхом визначення різниці між ціною розміщення (продажу) та ціною погашення (зворотного викупу) такого цінного паперу.

Платежі за іншими цивільно-правовими договорами, незалежно від того встановлені вони в абсолютних (фіксованих) цінах або у відсотках суми договору або іншої вартісної бази, не є процентами.

Згідно з підпунктом 14.1.267 пункту 14.1 статті 14 ПК України, позика - грошові кошти, що надаються резидентами, які є фінансовими установами, або нерезидентами, крім нерезидентів, які мають офшорний статус, позичальнику на визначений строк із зобов`язанням їх повернення та сплатою процентів за користування сумою позики.

Таким чином, законодавство прямо передбачає право суб`єкта господарювання на включення витрат на проценти, що пов`язані з запозиченнями, до фінансових витрат, внаслідок чого зменшується об`єкт оподаткування податком на прибуток.

Згідно підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України, мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує вимоги щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку (які є формою здійснення його господарської діяльності), то розумна економічна причина має бути наявною в кожній з господарських операцій. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатись вчиненою в межах господарської діяльності платника податків. І лише за таких умов платник податків набуває права на врахування у податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій.

За таких обставини лише господарські операції, здійснені за наявності розумних економічних причин (ділової мети), є такими, що визнаються вчиненими в межах господарської діяльності.

Отже, зміст поняття розумної економічної причини (ділової мети) передбачає обов`язкову спрямованість будь-якої операції платника податків на отримання позитивного економічного ефекту. Із загального розуміння характеру економічної діяльності можна дійти висновку, що економічний ефект - це приріст (збереження) активів платника податків та/або їх вартості, а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому.

Відтак, із визначеного у ПК України поняття ділової мети випливає, що обов`язковим елементом господарської операції, яка підлягає включенню під час визначення об`єкта оподаткування, є намір платника податків отримати відповідний економічний ефект, тобто господарська операція (за умови досягнення поставлених завдань) має передбачати можливість приросту або збереження активів чи їх вартості.

Відповідно до підпункту 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 ПК України, розумна економічна причина (ділова мета) - це причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Разом з тим частина перша статті 42 ГК України визначає, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно з абзацом шостим підпункту 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 ПК України цей підпункт застосовується для цілей статті 39 цього Кодексу, в тому числі при доведенні обставин, що свідчать про відсутність ділової мети, у випадках, визначених пунктом 140.5 статті 140 цього Кодексу, які передбачають застосування відповідних положень статті 39 цього Кодексу.

З урахування наведеного, необхідність застосування принципу ділової мети виникає тільки по операціях які підпадають під норми трансферного ціноутворення.

Між тим, підпунктом 14.1.86 пункту 14.1 статті 14 ПК України регламентовано, що інститути спільного інвестування (далі - ІСІ) - інвестиційні фонди та взаємні фонди інвестиційних компаній, корпоративні інвестиційні фонди та пайові інвестиційні фонди, створені відповідно до законодавства.

Правові та організаційні основи створення, діяльності, припинення суб`єктів спільного інвестування, особливості управління активами зазначених суб`єктів, встановлює вимоги до складу, структури та зберігання таких активів, особливості емісії, обігу, обліку та викупу цінних паперів інститутів спільного інвестування, а також порядок розкриття інформації про їх діяльність визначає Закон України "Про інститути спільного інвестування" від 05 липня 2012 року №5080-VI (далі - Закон №5080-VI).

Згідно з частиною першою статті 48 Закону №5080-VI, активи інституту спільного інвестування можуть складатися з цінних паперів, коштів, у тому числі в іноземній валюті, банківських металів та інших активів, передбачених законодавством.

Відповідно до частини четвертої статті 48 Закону №5080-VI, до складу активів венчурного фонду можуть входити боргові зобов`язання. Такі зобов`язання можуть бути оформлені векселями, заставними, договорами відступлення прав вимоги, позики та в інший спосіб, не заборонений законодавством.

Венчурний фонд має право надавати кошти у позику. Позики за рахунок коштів венчурного фонду можуть надаватися тільки юридичним особам, за умови що не менш як 10 відсотків статутного капіталу відповідної юридичної особи належить такому венчурному фонду.

Так, в постанові від 13 грудня 2023 року у справі №440/11552/21 Верховний Суд сформував висновки про те, що компанія управління активами, яка є юридичною особою, здійснюючи управління активами пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду в інтересах останнього, у спірних правовідносинах фактично виступала кредитором. Виходячи з вищевикладеного, проценти, сплачені позивачем за укладеним договором позики з компанією з управління активами на користь венчурного інвестиційного фонду, активами якого вона управляє, правомірно віднесено до фінансових витрат при визначенні об`єкту оподаткування податком на прибуток підприємств.

Відповідно до пункту 2 Положення про основи процентної політики Національного банку України, затвердженого постановою Правління Національного банку України 21 квітня 2016 року №277 (далі - Положення №277), термін "процентна політика Національного банку" у цьому Положенні вживається в такому значенні - установлення та застосування Національним банком облікової (ключової) процентної ставки та інших процентних ставок за його операціями з метою досягнення цілей грошово-кредитної політики.

Згідно з пунктом 6 розділу ІІ Положення №277, операційна ціль процентної політики Національного банку полягає в утриманні гривневих короткострокових міжбанківських ставок на рівні, близькому до рівня облікової (ключової) ставки, у межах коридору процентних ставок за інструментами постійного доступу.

Облікова (ключова) ставка Національного банку (далі - облікова ставка) застосовується в значенні, визначеному Законом України "Про Національний банк України" та є основним інструментом грошово-кредитної політики, за допомогою якого Національний банк досягає її цілей. Облікова ставка є основним індикатором змін у грошово-кредитній політиці (пункт 9 розділу ІІІ Положення №277).

У той же час, як зазначає позивач ТОВ "ТК "КТЛ", основною метою отримання кредитних коштів було придбання основних засобів (піввагонів).

Згідно даних бухгалтерської звітності вартість основних засобів ТОВ "ТК "КТЛ" збільшилась після отримання кредитних коштів на 249 млн. грн., що відповідно призвело до збільшення доходів.

Таким чином, кредитні кошти були використані для збільшення (приросту) вартості активів, що не заперечується матеріалами перевірки та підтверджується первинними документами.

Одночасно, на думку відповідача, доказом відсутності ділової мети при здійснені кредитування є наявність у ТОВ «ТК «КТЛ» операцій, які відповідач кваліфікує як "не пов`язані з господарською діяльністю".

Судом першої інстанції правильно встановлено, що згідно даних бухгалтерського обліку по Договору №06-П-17 від 18 липня 2017 року за користування кредитними коштами нараховано та віднесено до складу витрат відсотків на суму 158567724,25 грн, в той же час не прийнято в якості витрат відсотків на суму 130673184 грн.

Отже, відповідач фактично визнає, що складання Договору №06-П-17 від 18 липня 2017 року було здійснено з ділової метою.

Проаналізувавши норми права та дослідивши матеріали справи, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду вважає правильним висновок суду першої інстанції, що в акті перевірки від 18 листопада 2024 року №2679/Ж5/31-00-07-04-02-20/40876567 не наведено обставин, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що операції по нарахуванню відсотків по Договору №06-П-17 від 18 липня 2017 року не відповідають цілям та завданням статутної діяльності позивача ТОВ «ТК «КТЛ» або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про фіктивність вчинених операцій, а також про те, що вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру), а дії товариства були спрямовані на отримання необґрунтованої податкової вигоди.

Під час перевірки контролюючий орган дійшов до висновку про порушення позивачем пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пунктів 201.4, 201.10 статті 201 ПК України, за наслідком чого в рядках 1 (колонка Б) "Операції на митній території України, що оподатковуються за основною ставкою та ставками 7% і 14%, крім ввезення товарів на митну територію України", в тому числі у рядку 1.1 "операції, що оподатковуються за основною ставкою" декларацій з ПДВ занижено базу оподаткування з податку на додану вартість у розмірі 99332985,0 грн, внаслідок чого занижено податкові зобов`язання з ПДВ на загальну суму 19866597,00 грн, на підставі не здійснення нарахування (декларування) податкових зобов`язань з ПДВ з перевищення звичайної ціни над фактичною ціною поставки та не складання і не реєстрації в ЄРПН зведених податкових накладних, з урахуванням сум податку, визначених окремо по кожній поставці за операціями зі здійснення надання послуг з користування рухомим складом (вагонами) ТОВ «ТК «КТЛ» замовникам, в тому числі занижено податкові зобов`язання з ПДВ.

З матеріалів справи вбачається, і це правильно встановлено судом першої інстанції, та не заперечувалось відповідачем, що до перевірки були надані договори транспортного експедирування, додаткові угоди до них, додаткові угоди до додатків, акти наданих послуг, які підтверджують господарські операції. Вказані господарські операції належним чином відображені у бухгалтерському обліку ТОВ «ТК «КТЛ», що знайшло своє підтвердження у регістрах аналітичного та синтетичного обліку позивача. Також до перевірки було надано договори оренди вагонів, акти наданих послуг, звіти з номерами вагонів та кількістю днів користування у місяці. Вказані господарські операції належним чином відображені у бухгалтерському обліку ТОВ «ТК «КТЛ», що знайшло своє підтвердження у регістрах аналітичного та синтетичного обліку позивача.

На думку податкового органу, ТОВ «ТК «КТЛ», в порушення пункту 188.1 статті 188 ПК України, занизив базу оподаткування не збільшивши базу оподаткування ПДВ до рівня "звичайних цін". Згідно акту перевірки контролюючий орган для встановлення звичайної ціни використовував дані інтернет ресурсу сайту Укрзалізниці.

Відповідно до підпункту 14.1.71 пункту 14.1 статті 14 ПК України, звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін. Це визначення не поширюється на операції, що визнаються контрольованими відповідно до статті 39 цього Кодексу.

Проте, підпунктом 14.1.219 пункту 14.1 статті 14 ПК України регламентовано, що ринкова ціна - ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати на добровільній основі, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах.

За правилами, визначеними пунктом 188.1 статті 188 ПК України, база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку, який нараховується відповідно до підпунктів 213.1.9 і 213.1.14 пункту 213.1 статті 213 цього Кодексу, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

При цьому, база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), за винятком: товарів (послуг), ціни на які підлягають державному регулюванню; газу, який постачається для потреб населення; електричної енергії, ціна на яку склалася на ринку електричної енергії.

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних від простроченої суми та інфляційні витрати, відшкодування шкоди, у тому числі відшкодування упущеної вигоди за рішеннями міжнародних комерційних та інвестиційних арбітражів або іноземних судів, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.

Верховний Суд у постанові від 28 березня 2024 року у справі №200/773/20-а сформував наступні висновки: "…Поняття "звичайна ціна", установлене підпунктом 14.1.71 пункту 14.1 статті 14 ПК України як ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін. Це визначення не поширюється на операції, що визнаються контрольованими відповідно до статті 39 цього Кодексу. Згідно з підпунктом 14.1.219 пункту 14.1 статті 14 ПК України ринкова ціна - ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати на добровільній основі, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах. Отже, ціна господарської операції, яка визначена сторонами у договорі, за загальним правилом та допоки не доведено зворотне, уважається такою, що відповідає рівню ринкових цін. Зі свого боку, ринковою ціною може бути: (1) договірна ціна за умови, що правочин відбувся на добровільній основі та обидві сторони є взаємно незалежними; (2) ціна, яка склалася на ринку ідентичних товарів у подібних економічних умовах. Тому, особа, яка уважає, що платник податків здійснював продаж самостійно виробленої продукції за цінами, нижчими за рівень ринкових цін, має право довести цю обставину, зважаючи на рівень ціни, яка склалася на ринку ідентичних товарів у подібних економічних умовах.

У практиці Верховного Суду сформований підхід, що мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує вимозі щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку, які є формою ведення господарської діяльності, то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатись вчиненою в межах господарської діяльності платника та лише за таких умов платник податку має право на врахування у податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій.

Проте, варто зазначити, що у справі, що розглядається, особливо важливе значення має факт доведення реалізації самостійно виготовлених товарів за цінами, які не відповідають ринковим, й цей факт має доводити особа, яка вважає, що ціна товарів, визначена сторонами договору, не відповідає ринковим.

Проаналізувавши положення пункту підпункту 14.1.71 пункту 14.1 статті 14 ПК України, де ключовим для правильного тлумачення та застосування є речення: "Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін".

Отже, перед тим як досліджувати наявність чи відсутність у спірних операціях ділової мети, насамперед необхідно дослідити питання доведеності контролюючим органом того факту, що ціна реалізації платником податків самостійно виготовлених товарів не відповідає звичайним/ринковим цінам, що, своєю чергою, може бути підставою для донарахування бази оподаткування і, як наслідок, підставою висновків про заниження платником податкових зобов`язань.

Саме на цьому і наголошувалося у постановах Верховного Суду від 05 січня 2021 року у справі №200/1718/20-а, від 05 січня 2021 року у справі №160/6018/19, від 14 вересня 2022 року у справі №200/12446/19-а, від 28 вересня 2022 року у справі №200/14542/19-а, у справі від 13 грудня 2022 року у справі №200/4957/20-а, від 25 травня 2023 року у справі №200/465/21-а від висновків у яких пропонувалося відступити.

Якщо узагальнити правовий висновок, сформований у зазначених постановах, то факт доведення реалізації самостійно виготовлених товарів/послуг за цінами, які не відповідають ринковим, покладається на особу, яка вважає, що ціна товарів (рoбіт, пoслуг), визначена сторонами договору, не відповідає ринковим. Тобто, oбoв`язoк доведення невідповідності ціни договору рівню звичайних цін покладається на контролюючий орган. Відсутність доказів звернення податкового органу до уповноваженого державного органу про отримання необхідної інформації свідчить про порушення відповідачем визначеної процедури з`ясування рівня звичайних цін.

Отже, ключовою проблемою цього спору є питання доведення відповідності рівня договірних цін рівню ринкових цін та визначення суб`єкта, який несе тягар доказування факту невідповідності цін.

У податковому законодавстві сформовано так звану "презумпцію ринкової ціни угоди", відповідно до якої сформована договірними сторонами ціна буде вважатися ринковою, допоки її невідповідність не буде доведено у встановленому порядку.

Отже, сформульована у підпункті 14.1.71 пункту 14.1 статті 14 ПК України презумпція ринкової ціни угоди може бути спростована особою, яка вважає рівень договірної ціни нижчим за ринковий, і саме ця особа (у спірному випадку - контролюючий орган) має довести невідповідність ціни договору рівню ринкових цін.

Єдиним винятком, що виключає правило презумпції ринкової ціни угоди відповідно до підпункту 14.1.71 пункту 14.1 статті 14 ПК України, є операції, що визнаються контрольованими відповідно до статті 39 цього Кодексу.

Згідно з критеріями контрольованих операцій (підпункт 39.2.1 пункту 39.2 статті 39 ПК України) такими операціями є операції виключно з нерезидентами, тоді як спірні у цій справі правочини відбулися між резидентами України.

При цьому, з`ясування рівня звичайних цін має відбуватись відповідно до визначеної процедури, а необхідна інформація - надаватись уповноваженим державним органом.

Відсутність доказів звернення податкового органу до уповноваженого державного органу про отримання необхідної інформації свідчить про порушення відповідачем процедури з`ясування рівня звичайних цін.

Процедура встановлення контролюючим органом не визначена окремими нормами податкового законодавства. Водночас, відповідно до пункту 13 Указу Президента України від 23 липня 1998 року №817/98 "Про деякі заходи з дерегулювання підприємницької діяльності", індикативні або звичайні ціни на товари (роботи, послуги) для застосування їх у податкових або митних цілях установлюються на підставі статистичної оцінки рівня цін реалізації таких товарів (робіт, послуг) на внутрішньому ринку України, яка проводиться уповноваженим державним органом у визначеному ним порядку. Індикативні або звичайні ціни не можуть встановлюватися органами виконавчої влади, які використовують їх для нарахування та стягнення податків і зборів (обов`язкових платежів) та неподаткових платежів, крім випадків відсутності статистичних даних про рівень цін на окремі види товарів (робіт, послуг).

Зазначений Указ був чинним на час виникнення спірних правовідносин (втратив чинність 08 жовтня 2022 року).

Це також підтверджується і самим податковим органом.

«…Так, у листі Державної фіскальної служби України від 13 жовтня 2016 року №22286/6/99-99-15-03-02-15 зазначено, що для отримання переліку офіційних джерел, які містять інформацію про ринкові ціни (ціни, що склалися на ринку товарів/послуг), контролюючому органу необхідно звертатися до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, як до головного органу у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує, зокрема, формування та реалізацію державної цінової політики та формування державної політики з контролю за цінами та державних органів статистики. Необхідність урахування саме офіційної інформації можна пояснити тим, що органи державної влади, які проводять статистичні дослідження та аналіз ринку, можуть надати узагальнену інформацію щодо середньої ціни продажу тих чи інших товарів усіма учасниками ринку…»,- про що вказано Верховним Судом в постанові від 09 квітня 2025 року по справі №320/3406/19.

Тобто, платник податку повинен довести причини формування цін, які не відповідають рівню ринкових, надаючи відповідні докази на підтвердження визначеної цінової політики у контексті наявності певних екoнoмічних вигoд лише після того, коли податковий орган у належний спосіб встановить, що договірна ціна дійсно не відповідає ринковій.

Матеріалами справи підтверджено, що з метою встановлення рівня звичайної ціни податковий орган звертався з запитами до: AT «Укрзалізниця», Міністерства економіки України, Торгово-промислової палати України, Державної служби статистики України, Міністерства розвитку громад i територій України, але вказані організації не надали інформацію про звичайні ціни на вказаний вид послуг.

В якості бази для визначення звичайної ціни в акті перевірки використовуються дані розміщені на сайті AT "Укрзалізниця" відповідно "Порядку визначення та перегляду ставок плати за використання власних вагонів перевізника AT «Укрзалізниця» в процесі надання послуг з перевезення вантажів".

Вказаний порядок затверджено рішенням правління AT «Укрзалізниця» 30 грудня 2020 року №Ц-45/125, але, не дивлячись на це, розміщена на сайті інформація використовується податковим органом для розрахунку звичайних цін, починаючи з січня 2019 року.

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, шо відповідачем не надано належних та допустимих доказів, що інформація, яка розміщена на сайті АТ «Укрзалізниця», відповідає дійсності та відображає реальну господарську діяльність ТОВ «ТК «КТЛ».

При цьому, за відомостями, наведеними у акті перевірки, відповідач порівнював ставки плати за використання власних вагонів АТ «Укрзалізниця», які розміщені на сайті, зі ставками за договорами надання послуг з перевезень вантажів та оренди вагонів ТОВ «ТК «КТЛ».

Інформація, наведена відповідачем у акті перевірки, не містить у собі даних відносно того, чи є проаналізовані податковим органом послуги ідентичними чи однорідними, чи умови надання послуг є співставними чи ні, відсутні дані про обсяг послуг, строки виконання зобов`язань, умови платежів, звичайних для такої операції, чи стосуються послуги нових вагонів чи тих, що були у користуванні, здійснюється надання таких послуг державним чи приватним суб`єктом господарювання, а також інші об`єктивні умови, що можуть вплинути на ціну, тощо. Тобто, податковим органом не було здійснено аналізу достатнього спектру показників господарських операцій, які впливають чи можуть впливати на ціну послуги.

Подібні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 05 січня 2021 року у справі №160/6018/19, від 29 липня 2021 року у справі №460/87/20, від 16 серпня 2023 року у справі №240/2634/21.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду вважає правильним висновок суду першої інстанції, що відповідачем безпідставно зазначено про заниження бази оподаткування ПДВ та не реєстрації податкових накладних не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Крім цього, зі змісту акту перевірки, відповідач дійшов до висновку про завищення податкового кредиту у лютому та березні 2022 року по взаємовідносинах з ТОВ «ШАХТАРСЬКТРАНС» () та ТОВ «ПCMK OPIC» () внаслідок включення до складу податкового кредиту сум ПДВ в розмірі 586635 грн та 141420 грн, які не підтверджено податковими накладними, що зареєстровані в ЄРПН у відповідному порядку.

До такого висновку контролюючий орган дійшов, вважаючи, що в порушення підпункту 69.1-1 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України позивачем ТОВ «ТК «КТЛ» не приведено у відповідність податковий кредит, задекларований в деклараціях за лютий-березень 2022 року на підставі наявних у платника первинних (розрахункових) документів, з урахуванням даних податкових накладних та/або розрахунків коригування, зареєстрованих в ЄРПН.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо особливостей податкового адміністрування податків, зборів та єдиного внеску під час дії воєнного, надзвичайного стану" від 12 травня 2022 року №2260-IX (далі - Закон №2260-IX) у розділі ХХ "Перехідні положення" пункт 32-2 підрозділу 2 викладено в такій редакції:

«Тимчасово, за податкові періоди лютий, березень, квітень, травень 2022 року за операціями з придбання товарів/послуг, за якими в Єдиному реєстрі податкових накладних постачальниками не зареєстровано податкові накладні та/або розрахунки коригування до них, платники податку:

включають до складу податкового кредиту звітного (податкового) періоду суми податку на додану вартість, сплачені (нараховані) у складі вартості придбаних товарів/послуг, на підставі наявних у платника первинних (розрахункових) документів, складених (отриманих) платником податку за операціями з придбання товарів/послуг відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні";

отримувачі послуг, що постачаються нерезидентами, місце постачання яких розташоване на митній території України, у разі нарахування таким отримувачем послуг податку на додану вартість у складі податкових зобов`язань, визначених у податковій декларації за відповідний звітний (податковий) період, такі платники податку мають право на віднесення таких сум податку до податкового кредиту відповідного звітного (податкового) періоду, на підставі наявних у платника первинних (розрахункових) документів, складених (отриманих) платником податку за операціями з придбання послуг, відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"».

Отже, окресленими положеннями передбачено право платника податків включати до складу податкового кредиту звітного (податкового) періоду суми податку на додану вартість, сплачені (нараховані) у складі вартості придбаних товарів/послуг, на підставі наявних у платника первинних (розрахункових) документів, складених (отриманих) платником податку за операціями з придбання товарів/послуг відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" за податкові періоди лютий, березень, квітень, травень 2022 року за операціями з придбання товарів/послуг, за якими в Єдиному реєстрі податкових накладних постачальниками не зареєстровано податкові накладні та/або розрахунки коригування до них.

При цьому, пункт 32-2 підрозділу 2 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України не передбачає зобов`язання такого платника податків зареєструвати відповідні податкові накладні.

У той же час підпунктом 69.1-1 пункту 69-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, з урахуванням Закону №2260-IX, регламентовано, що платники податку на додану вартість зобов`язані забезпечити у строки, встановлені підпунктом 69.1 цього пункту, реєстрацію податкових накладних та розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, граничний термін реєстрації яких припадає на періоди, зазначені у підпункті 69.1 цього пункту, та уточнити (привести у відповідність) податковий кредит, задекларований платниками на підставі наявних у платника первинних (розрахункових) документів, з урахуванням даних податкових накладних та/або розрахунків коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Отже, цей пункт не містить обов`язку коригування податкового кредиту у випадку відсутності реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування, а лише покладає на платника обов`язок звірити раніше задекларований на підставі первинних податкових документів податковий кредит з даними зареєстрованих податкових накладних/розрахунків коригування.

Висновок контролюючого органу щодо права на податковий кредит у лютому-березні 2022 року, який сформований на підставі первинних документів, зберігається тільки якщо у липні 2022 року контрагент зареєстрував податкові накладні, суперечить конституційному принципу неможливості зворотної дії нормативно-правового акта у часі.

Згідно акту перевірки контролюючий орган не має зауважень щодо будь якого первинного документу, на підставі якого позивачем ТОВ «ТК «КТЛ» були включені суми ПДВ до складу податкового кредиту за лютий, березень 2022 року.

При цьому, слід зауважити наявність взаємовідносин між TOB «ТК «КТЛ», ТОВ «ШАХТАРСЬКТРАНС» та ТОВ «ПCMK OPIC» підтверджується наданими до перевірки актами здачі-прийняття робіт, платіжними дорученнями та оборотно-сальдовою відомістю по рахунку 63.

У зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", в Україні введено воєнний стан із 5 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указами Президента України воєнний стан неодноразово безперервно продовжувався і станом на час розгляду даної справи продовжує діяти в Україні.

Абзацом другим пункту 198.1 статті 198 ПК України передбачено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в ЄРПН податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних/розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в ЄРПН з порушенням строку реєстрації, включаються до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні/розрахунки коригування до таких податкових накладних в ЄРПН, але не пізніше ніж через 365 календарних днів з дати складення податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних.

Згідно з пунктом 201.10 статті 201 ПК України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в ЄРПН та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в ЄРПН платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в ЄРПН не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов`язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період.

Законом України від 03 березня 2022 року №2118-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей оподаткування та подання звітності у період дії воєнного стану", який набрав чинності 7 березня 2022 року, внесено зміни до ПК України, а саме підрозділ 10 розділу ХХ "Перехідні положення" кодексу доповнено пунктом 69, згідно із яким: тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, справляння податків і зборів здійснюється з урахуванням особливостей, визначених у цьому пункті.

Підпунктом 69.1 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України передбачено, що у разі відсутності у платника податків можливості реєстрації у відповідних реєстрах податкових або акцизних накладних, розрахунків коригування, платники податків звільняються від передбаченої цим Кодексом відповідальності з обов`язковим виконанням таких обов`язків протягом трьох місяців після припинення або скасування воєнного стану в Україні.

Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", який набрав чинності 17 березня 2022 року, підрозділ 2 "Особливості справляння податку на додану вартість" розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України був доповнений пунктом 32-2, згідно із яким тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, платники податку за операціями з придбання товарів/послуг, за якими в ЄРПН постачальниками не зареєстровано податкові накладні та/або розрахунки коригування до них, включають до складу податкового кредиту звітного періоду суми податку на додану вартість, сплачені (нараховані) у складі вартості придбаних товарів/послуг, на підставі наявних у платника первинних (розрахункових) документів, складених (отриманих) платником податку за операціями з придбання товарів/послуг відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Протягом шести місяців після припинення або скасування дії воєнного стану платники зобов`язані забезпечити реєстрацію в ЄРПН всіх податкових накладних та розрахунків коригування, реєстрація яких відстрочена на період дії воєнного стану, а податковий кредит, задекларований платниками під час дії воєнного стану на підставі наявних у платника первинних (розрахункових) документів, підлягає обов`язковому уточненню (приведенню у відповідність) з урахуванням даних податкових накладних та розрахунків коригування, зареєстрованих у ЄРПН.

Законом України від 12 травня 2022 року №2260-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо особливостей податкового адміністрування податків, зборів та єдиного внеску під час дії воєнного, надзвичайного стану" (далі- Закон №2260-ІХ), який набрав чинності 27 травня 2022 року, внесені зміни до розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України, зокрема, пункт 32-2 підрозділу 2 викладено в редакції, згідно із якою тимчасово, за податкові періоди лютий, березень, квітень, травень 2022 року за операціями з придбання товарів/послуг, за якими в ЄРПН постачальниками не зареєстровано податкові накладні та/або розрахунки коригування до них, платники податку: включають до складу податкового кредиту звітного (податкового) періоду суми податку на додану вартість, сплачені (нараховані) у складі вартості придбаних товарів/послуг, на підставі наявних у платника первинних (розрахункових) документів, складених (отриманих) платником податку за операціями з придбання товарів/послуг відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"; отримувачі послуг, що постачаються нерезидентами, місце постачання яких розташоване на митній території України, у разі нарахування таким отримувачем послуг податку на додану вартість у складі податкових зобов`язань, визначених у податковій декларації за відповідний звітний (податковий) період, такі платники податку мають право на віднесення таких сум податку до податкового кредиту відповідного звітного (податкового) періоду, на підставі наявних у платника первинних (розрахункових) документів, складених (отриманих) платником податку за операціями з придбання послуг, відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Законом №2260-ІХ викладені в новій редакції норми пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України, згідно із якою тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, справляння податків і зборів здійснюється з урахуванням особливостей, визначених у цьому пункті.

Також, пунктом 69 підрозділу 10 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України доповнено підпунктом 69.1-1 наступного змісту: «Платники податку на додану вартість зобов`язані забезпечити у строки, встановлені підпунктом 69.1 цього пункту, реєстрацію податкових накладних та розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, граничний термін реєстрації яких припадає на періоди, зазначені у підпункті 69.1 цього пункту, та уточнити (привести у відповідність) податковий кредит, задекларований платниками на підставі наявних у платника первинних (розрахункових) документів, з урахуванням даних податкових накладних та/або розрахунків коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних».

Наказом Міністерства фінансів України від 29 липня 2022 року №225 затверджено «Порядок підтвердження можливості чи неможливості виконанням платником податків обов`язків, визначених у підпункті 69.1 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, та переліків документів на підтвердження», який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2022 року №967/38303 (далі - Порядок №225).

Згідно з пунктом 1 розділу І цього Порядку він розроблений з метою тимчасового, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, підтвердження платниками податків можливості чи неможливості своєчасного виконання податкового обов`язку щодо дотримання термінів сплати податків та зборів, подання звітності, у тому числі звітності, передбаченої пунктом 46.2 статті 46 глави 2 розділу ІІ Кодексу, реєстрації у відповідних реєстрах податкових або акцизних накладних, розрахунків коригування, подання електронних документів, що містять дані про фактичні залишки пального та обсяг обігу пального або спирту етилового тощо.

Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Порядку №225, до платників податків/податкових агентів, які не можуть виконувати податкові обов`язки, передбачені Кодексом або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, застосовуються правила для підтвердження можливості чи неможливості виконання платником такого обов`язку передбачені цим Порядком.

Пунктом 3 розділу ІІ Порядку №225 передбачено: у разі неможливості виконання платником податків податкового обов`язку, платник податків подає не пізніше 30 вересня 2022 року заяву про відсутність такої можливості.

За нормами пункту 7 розділу ІІ Порядку №225 вважаються такими, що мають можливість своєчасно виконати податкові обов`язки у терміни, визначені Кодексом або іншим законодавством, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи, - платники податків, які не подали у строки, встановлені пунктами 3 та 4 цього розділу, заяви у довільній формі та відповідних документів (копії документів), що підтверджують неможливість виконання податкового обов`язку, передбаченого Кодексом або іншим законодавством, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи або щодо яких контролюючий орган прийняв вмотивоване рішення щодо можливості своєчасного виконання таким платником податків свого податкового обов`язку.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІІ Порядку №225, у разі прийняття контролюючим органом рішення про неможливість своєчасного виконання платником податків податкового обов`язку, визначеного цим Порядком, до такого платника податків не застосовується відповідальність, передбачена Кодексом або іншим законодавством, контроль за яким покладено на контролюючі органи, за його невиконання/несвоєчасне виконання.

Проаналізувавши наведені норми права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що приписи підпункту 69.1-1 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України не встановлюють обов`язку платника податків (покупця товарів/послуг) коригувати податковий кредит у випадку не здійснення платником податків (продавцем/постачальником) реєстрації відповідної податкової накладної/розрахунку коригування, а лише покладає на такого платника (покупця товарів/послуг) обов`язок звірити раніше задекларований податковий кредит на підставі первинних (розрахункових) документів з даними зареєстрованих в ЄРПН податкових накладних/розрахунків коригування.

Діючим законодавством не передбачені вимоги до платника податку, який задекларував податковий кредит на підставі первинних документів, провести коригування податкового кредиту, виключивши з його складу суму ПДВ по незареєстрованим податковим накладним.

Щодо посилань відповідача на приписи пункту 201.10 статті 201, пункту 200.4 статті 200, пункту 198.6 статті 198 ПК України, що спірні в межах цієї справи правовідносини виникли в умовах воєнного стану, отже, норми підрозділу 2 "Особливості справляння податку на додану вартість" розділу ХХ Податкового кодексу є спеціальними відносно норм розділу V цього кодексу, а тому є пріоритетними у спірних правовідносинах.

У постанові Верховного Суду від 28 лютого 2024 року у справі №200/466/23 сформовано висновки про те, що позивач виконував зобов`язання з декларування сум податку на додану вартість згідно первинних документів та не може впливати на своїх контрагентів або нести відповідальність за реєстрацію своїми контрагентами податкових накладних з незалежних від нього обставин.

Проаналізувавши норми права та дослідивши матеріали справи, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду вважає правильним висновок суду першої інстанції, що у контексті обставин цієї справи, позивач ТОВ «ТК «КТЛ» набув право на застосування наведеного спеціального податкового режиму, регламентованого пунктом 32-2 підрозділу 2 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України.

Разом з цим, у вказаному рішенні суду колегія суддів Верховного Суду прийняла до уваги, що праву платника на формування податкового кредиту фактично кореспондує обов`язок його контрагента щодо здійснення реєстрації відповідних податкових накладних в ЄРПН, для реалізації якого податковим законодавством, зокрема пунктом 69.1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, також визначено спеціальний правовий режим на період дії воєнного стану.

Суд першої інстанції дійшов висновку, і це є правильним, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували протиправність поведінки контрагентів позивача за оспорюваними операціями, які б безумовно свідчили про наявність правових підстав для позбавлення позивача ТОВ «ТК «КТЛ» права на податковий кредит за такими операціями, а отже контролюючим органом не доведено наявність порушення товариством норм податкового законодавства у оціненій судом вище частині.

З приводу порушення ТОВ «ТК «КТЛ» пункту 163.1 статті 163, підпункту 164.1.1 статті 164, підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164, підпунктів 168.1.1, 168.1.4 пункту 168.1 статті 168, підпункту 168.4.7 пункту 168.4 статті 168, пункту 176.2 (а) (б) статті 176, з урахуванням вимог пункту 164.5 статті 164, пункту 167.1 статті 167, пункту 171.2 (а) статті 171, пунктів 173.3 статті 173 ПК України, а саме заниження податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 94779,08 грн, в тому числі: не нарахування i несплата до бюджету податку на доходи фізичних осіб в розмірі 83458,31 грн з доходу ОСОБА_7 , як додаткового блага від придбання легкового автомобіля із знижкою від звичайної ціни; не нарахування i несплата до бюджету податку на доходи фізичних осіб в розмірі 11320,77 грн з доходу ОСОБА_8 , як додаткового блага від придбання легкового автомобіля із знижкою від звичайної ціни та заниження військового збору на загальну суму 6476,63 гривень, а саме: не нарахування та несплата до бюджету військового збору в сумі 5703,04 грн із додаткового доходу ОСОБА_7 у вигляді транспортного засобу марки «MERCEDES - BENZ», модель GLE250, 2017 року випуску у сумі знижки від звичайної ціни на 380202,79 грн; не нарахування та несплата до бюджет військового збору в сумі 773,59 грн із додаткового доходу ОСОБА_8 у вигляді транспортного засобу марки «VOLKSVAGEN», модель GOLF, 2012 року випуску, від придбання автомобілю із знижкою від звичайної ціни на суму 51572,93 грн, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, і це є правильним, що 27 лютого 2020 року між позивачем (продавець) та гр. ОСОБА_7 (покупець) було укладено договір №8048/2020/1959470 купівлі-продажу транспортного засобу.

За умовами договору позивач продав, а гр. ОСОБА_7 придбала транспортний засіб марки «MERCEDES-BEHZ», модель GLE 250, 2017 року випуску, колір чорний, державний номерний знак НОМЕР_1 . Ціну транспортного засобу сторони визначили в розмірі 748500,00 грн. (в тому числі ПДВ 124750,00 грн.), при цьому балансова вартість станом на 27 лютого 2020 року (на дату реалізації авто фізичній особі) складала 594937,52 грн.

Між позивачем (продавець) та гр. ОСОБА_8 (покупець) 22 грудня 2020 року укладено договір №8048/2020/2353100 купівлі-продажу транспортного засобу.

За умовами договору позивач продав, а гр. ОСОБА_8 придбав транспортний засіб марки «VOLKSVAGEN», модель GOLF, 2012 року випуску, колір білий, державний номер НОМЕР_2 . Ціну транспортного засобу сторони визначили в розмірі 188450,00 грн (в тому числі ПДВ 31408,33 грн), при цьому балансова вартість станом на 22 грудня 2020 року (на дату реалізації авто фізичній особі) складає 149624,00 грн.

Використовуючи Порядок визначення середньо ринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, затверджений постановою Кабінету міністрів України від 10 квітня 2013 №403 (далі - Порядок №403), відповідач в акті перевірки визначив середню ринкову вартість автомобіля марки «MERCEDES-BENZ» на рівні 1128702,79 грн (з ПДВ). Середню вартість автомобіля марки «VOLKSVAGEN» відповідач визначив на підставі листа Міністерства економіки України від 26 вересня 2024 року №3822-06/70736-06 в розмірі 240022,93 грн (з ПДВ).

У подальшому відповідач робить висновок, що ТОВ «ТК «КТЛ» надало ОСОБА_7 додаткове благо у сумі 463657,30 грн. та ОСОБА_8 у сумі 62893,19 грн у вигляді знижки (яка розрахована як різниця між договірною вартістю придбаних автомобілів та середньою ринковою вартістю, визначеною згідно Порядку №403.

Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частиною першою статті 627 ЦК України).

Частиною першою статті 632 ЦК України регламентовано, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Отже, визначення ціни за договором є істотною умовою купівлі-продажу, і ці умови визначаються сторонами угоди.

Як вже було згадано вище, підпункт 14.1.71 пункту 14.1 статті 14 ПК України регламентує, що звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що встановлювати ціни, які не підлягають державному регулюванню, на продукцію або товари, належить виключно самим суб`єктам підприємницької діяльності, тобто учасникам договірних відносин.

Відповідно до підпункту 14.1.219 пункту 14.1 статті 14 ПК України, ринкова ціна - ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати на добровільній основі, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах.

Отже, суд зазначає, що нормами ПК України встановлюються окремі випадки, передбачені цим Кодексом, за яких при здійсненні операцій по реалізації товарів (робіт, послуг) та подальшому обчисленню доходу за такими операціями повинні застосовуватися звичайні ціни, визначені згідно законодавства.

Згідно абзаців третього та четвертого пункту 173.1 статті 173 ПК України, дохід від продажу (обміну) легкового автомобіля, мотоцикла, мопеда визначається виходячи з ціни, зазначеної у договорі купівлі-продажу (міни), але не нижче середньоринкової вартості відповідного транспортного засобу або не нижче його оціночної, ринкової вартості, визначеної згідно із законом (за вибором платника податку). Середньоринкова вартість легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів визначається щокварталу центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері економічного розвитку, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (для кожної марки, моделі таких транспортних засобів з урахуванням року випуску та пробігу, на підставі аналізу фактичних цін продажу відповідних транспортних засобів), і оприлюднюється на офіційному веб-сайті цього органу в режимі вільного доступу до 10 числа місяця, наступного за звітним кварталом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2013 року №403 затверджено Порядок визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, який встановлює механізм визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів (далі - транспортні засоби) з метою визначення доходу від їх продажу (обміну) для цілей обкладення податком на доходи фізичних осіб (далі - Порядок №403).

У постановах Верховного Суду від 19 жовтня 2023 року по справі №640/11862/20, від 09 липня 2019 року у справі №826/15481/18 суд дійшов висновку, що контролюючим органом не була розрахована середньоринкова вартість легкового автомобіля з урахуванням його технічного стану та Порядок №403 підлягає застосуванню продавцями фізичними особами, а не юридичними.

При цьому, Верховний Суд в постанові від 09 липня 2019 року у справі №826/15481/18 звернув увагу, що юридична особа виступає податковим агентом у разі виплати фізичній особі доходу (у грошовій або не грошовій формі), а у разі продажу юридичною особою власного транспортного засобу таке товариство не є податковим агентом.

Відповідно до пункту 163.1 статті 163 ПК України, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України. Абзацом другим пункту 164.1 статті 164 ПК України визначено, що загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Згідно підпункту 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 ПК України, дохід з джерелом походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.

Згідно з підпунктом 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу).

Відповідно до підпункту 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 ПК України, додаткові блага - це кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Перелік додаткових благ, які включаються до оподатковуваного доходу, встановлений як вичерпний і включає, серед інших, додаткове благо у вигляді вартості безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг), визначеної за правилами звичайної ціни, а також суми знижки звичайної ціни (вартості) товарів (робіт, послуг), індивідуально призначеної для такого платника податку, окрім сум, зазначених у підпункті 165.1.53 пункту 165.1 статті 165 цього Кодексу.

Проаналізувавши норми права, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що у разі отримання платником податку доходу у вигляді знижки від звичайної ціни (вартості) товарів виключно у випадку, якщо така знижка має індивідуальний (персональний) характер, сума такої знижки включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу такого платника як додаткове благо.

Судом першої інстанції встановлено, і це є правильним, що умовами договорів купівлі-продажу автомобілів не передбачено надання будь-яких знижок.

Позивач ТОВ «ТК «КТЛ» не здійснює діяльність з продажу автомобілів, вказані автомобілі були придбані як основні засоби та використовувались у господарській діяльності підприємства, що підтверджено даними бухгалтерського обліку та не спростовується матеріалами перевірки. В акті перевірки відсутні докази, що вказана знижка має індивідуальний характер.

Отже, продаж автомобілів ТОВ «ТК «КТЛ» було здійснено за ціною не нижче балансової вартості автомобілів, що підтверджується даними бухгалтерського обліку, видатковими накладними №КТЛ1 від 27 лютого 2020 року та №КТЛ2 від 22 грудня 2020 року, та не спростовується результатами перевірки.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду вважає правильним висновок суду першої інстанції, що відповідачем не доведено належними та достатніми доказам наявність обставин заниження ТОВ «ТК «КТЛ» податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 94779,08 грн і, як наслідок, заниження ним військового збору в сумі 6476,63 грн.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені відповідачем в апеляційній скарзі доводи висновки суду першої інстанції не спростовують.

Судовою колегією враховується, що згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи статті 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 липня 2025 року у справі №320/14257/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені статтями 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Штульман

Судді: М.І. Кобаль

Ю.К. Черпак