Справа № 640/24438/19
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Грибан І.О., Карпушової О.В.,

при секретарі судового засідання Харечко Ю.В.,

за участі представника відповідача - Прутенського К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби м. Києві, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасного не нарахованого єдиного внеску № від 10 жовтня 2019 року Головного управління ДПС у м. Києві на суму 5591,42 гривень, прийняте щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № від 10 жовтня 2019 року Головного управління ДПС у м. Києві на суму 340,00 гривень, прийняте щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-56 від 10 жовтня 2019 року Головного управління ДПС у м. Києві на суму 55914,06 гривень, прийняте щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що не перевищив 5 000 000,00 грн ліміт доходів, оскільки частина з доходів отримана за договором комісії. Позивач зазначає, що кошти отримані від реалізації товарів, надання послуг за договорами комісії вважаються доходом комісіонера (агента) лише в частині отриманої винагороди. Наголошує, що контролюючий орган в акті перевірки ігнорує комісійні операції, і вважає всі доходи фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , які той отримав по договору комісії його особистими доходами.

Також в обґрунтування своїх вимог позивач наголошує, що за договором еквайрингу електронні кошти клієнтів після проведення операції із застосуванням реєстратора розрахункових операцій (РРО) потрапляють на транзитні рахунки банку позивача. З отриманих коштів банк відраховує свою комісію. Враховуючи договір доручення з банком, висновки інспектора про віднесення до доходів суми плати за послуги еквайрингу в розмірі 108 219,95 грн є необґрунтованими.

Тому, на думку позивача, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 не перевищував ліміт в 5 000 000,00 грн, контролюючий орган не врахував первинні документи, надані позивачем і зміст господарських операцій, а тому дійшов хибного висновку, який викладений в акті перевірки.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 червня 2025 року адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасного не нарахованого єдиного внеску № від 10.10.2019 року Головного управління ДПС у м. Києві на суму 5591,42 гривень, прийняте щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № від 10.10.2019 року Головного управління ДПС у м. Києві на суму 340,00 гривень, прийняте щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-56 від 10.10.2019 року Головного управління ДПС у м. Києві на суму 55914,06 гривень, прийняту щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Головне управління Державної податкової служби у м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки, викладені в оскаржуваному рішенні не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать нормам матеріального та процесуального права.

Зокрема, в апеляційній скарзі зазначається, що позивачем для визначення загального обсягу доходу та розмежування його на реалізацію спортивного інвентаря та реалізацію товару по договору комісії, не надано контрольні стрічки по всім розрахунковим операціям.

Також апелянт стверджує, що інформація про підсумки розрахункових операцій, проведених із застосуванням РРО є доходом підприємця, на який зареєстровано реєстратор розрахункових операцій.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2025 та від 02.12.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду у відкритому судового засіданні.

Від фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до суду 02.10.2025 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник зазначає, що основним об`єктом уваги цієї справи є встановлення факту перевищення ФОП ОСОБА_1 ліміту доходу платника єдиного податку. Представник вважає, що ліміт доходу в 5 000 000,00 гривень платником податку не перевищено.

У судове засідання на розгляд справи судом апеляційної інстанції з`явився представник апелянта. Представник позивача в судове засідання не з`явився та явку свого представника не забезпечив. Про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином.

З урахуванням належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу без його участі.

У судовому засіданні апелянт вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу ГУ ДФС у м. Києві від 23 серпня 2019 року № 11835 проведено документальну позапланову невиїзну податкову перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року, дотримання законодавства щодо укладання трудова договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальна страхування за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року, за результатами чого складено акт від 09 вересня 2019 року № 22/26-15-42-03-30/ НОМЕР_1 .

За висновками акту позивач допустив зокрема наступні порушення:

- п.291.4 статті 291, п. 292.1 ст. 292, п.293.3, п.293.4 статті 293, пп. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 Податкового кодексу України - не нараховано та не сплачено до бюджету суму єдиного податку за 9 місяців 2017 року в розмірі 7 844,60 гривень та не здійснено перехід на загальну систему оподаткування з 01 жовтня 2017 року;

- пп.177.5.2 п.177.5 ст. 177, пп. 49.18.2, п.49.18, ст.49, пп.49.18.5, п.49.18, ст.49 Податкового кодексу України - не подано до контролюючого органу податкові декларації про майновий стан і доходи за четвертий квартал 2017 року та за 2018 рік;

- п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України - занижено податок з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на суму 267,41 гривень за 2017 рік та на суму 262 365,39 гривень за 2018 рік;

- п.16 прим.1 підр.10 розд. XX Податкового кодексу України - не нараховано та не сплачено військового збору у розмірі 22,28 гривень за 2017 рік та розмірі 21 863,78 гривень 2018 рік;

- ст.6 п.2 пп.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» - звіт щодо сум нарахованого єдиного внеску за 2018 рік подано за невстановленою формою;

- абз.3, п.8, ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» - не нараховано та не сплачено суму єдиного внеску, нарахованого з чистого оподаткованого доходу у розмірі 55 914,06 гривень за 2018 рік;

- п.181.1 ст.181, п.183.2, п.183.4 ст.183, ст.187, п.201.8 ст.201 Податкового кодексу України - не визначено суму ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету у розмірі 724 428,00 гривень, а саме по періодах: жовтень 2017 - 437 грн; листопад 2017 - 0 грн; грудень 2017 - 0 грн; січень 2018 - 0 грн; лютий 2018 - 0 грн; березень 2018 - 0 грн; квітень 2018 - 0 грн; травень 2018 - 44130 грн; червень 2018 - 191377 грн; липень 2018 - 130549 грн; серпень 2018 - 177417 грн; вересень 2018 - 171029 грн; жовтень - 9489 грн; листопад - 0 грн; грудень 2018 - 0 грн.

Не погоджуючись із висновками акту перевірки, позивачем подано заперечення від 30.09.2019 №2-182/19. За результатами розгляду заперечення, контролюючим органом прийнято рішення, яким висновки акту від 09.09.2019 №22/26-15-42-03-30/ НОМЕР_1 залишено без змін, а заперечення без задоволення.

На підставі висновків акту перевірки контролюючим органом винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10.10.2019 №Ф-56, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 10.10.2019 №, рішення про застосування штрафних санкцій за не подання, не своєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язквое державне соціальне страхування» відповідно до вимог чинного законодавства.

Позивачем у позовній заяві зазначено, що до даного позову мають відношення лише пункти 5 та 6 висновку акту, оскільки саме на підставі цих висновків прийнято оскаржувані рішення та вимогу.

Всі «порушення», про які зазначає відповідач в акті, походять від висновку останнього про те, що позивач перевищив 5 000 000 гривневий ліміт доходів, який встановлений для платників єдиного податку 3 групи і, відповідно, перевищення ліміту доходів має наслідком: втрату права ФОП перебувати на єдиному податку; нарахування ПДВ; неврахування податкового кредиту з ЦДВ (бо ФОП не зареєстрований); необхідність сплати податку на доходи фізичних осіб (ПДФО), єдиного соціального внеску (ЄВС); подання декларацій по формі відмінній, від тієї, яку має подавати ФОП на загальній системі оподаткування тощо.

Рішення і вимогу позивач вважає необґрунтованими та безпідставними, у зв`язку з чим звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до п. 291.2 ст. 291 Податкового кодексу України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Згідно з частиною третьою п.291.4 статті 291 Податкового кодексу України до третьої групи єдиного податку належать фізичні особи - підприємці, які не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, не обмежена та юридичні особи - суб`єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми, у яких протягом календарного року обсяг доходу не перевищує 5000000 гривень.

Відповідно до частини першої п.292.1 статті 292 Податкового кодексу України доходом платника єдиного податку для фізичної особи - підприємця - дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначеній пунктом 292.3 цієї статті. При цьому до доходу не включаються отримані такою фізичною особою пасивні доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті, страхові виплати і відшкодування, а також доходи, отримані від продажу рухомого та нерухомого майна, яке належить на праві власності фізичній особі та використовується в її господарській діяльності.

Згідно п.292.6 статті 296 Податкового кодексу України датою отримання доходу платника єдиного податку є дата надходження коштів платнику єдиного податку у грошовій (готівковій або безготівковій) формі, дата підписання платником єдиного податку акта приймання-передачі безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг).

Щодо доводів апелянта про наявність повноважень проведення перевірки, оскільки Розпорядження Уряду від 21.08.2019 №682-Р про початок роботи Державної податкової служби України опубліковане на Урядовому порталі 28.08.2019, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до фактичних обставин справи, перевірка проведена на підставі наказу Головного управління ДФС у м. Києві №11835 від 23.08.2019.

Так, 21 серпня 2019 року Кабінет Міністрів України передав Державній податковій службі України функції з реалізації державної податкової політики замість Державної фіскальної служби України. Таке функціональне правонаступництво відбулося після прийняття Кабінетом Міністрів України Розпорядження від 21 серпня 2019 року № 682-р «Питання Державної податкової служби».

Відповідно до вимог частини другої статті 52 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» розпорядження Кабінету Міністрів України набирають чинності з моменту їх прийняття, якщо цими розпорядженнями не встановлено пізніший термін набрання ними чинності.

Згідно частини першої та п`ятої статті 52 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» лише постанови Кабінету Міністрів України набирають чинності після їх оприлюднення.

Розпорядження Кабінету Міністрів України не є нормативним актом або регуляторним актом, а отже, на нього не поширюються вимоги щодо обов`язкового оприлюднення як до нормативного акту.

На підтвердження того, що Розпорядження № 682-р від 21 серпня 2019 року набрало чинності 21 серпня 2019 року судом першої інстанції звернуто увагу на інформаційну карту цього розпорядження на офіційному сайті «Законодавство України» Верховної Ради України за адресою https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/682-2019-p/card4.

Таким чином, проаналізувавши вищевказані норми, суд дійшов висновку, що наказ на проведення податкової перевірки від 23 серпня 2019 року виданий органом, який не мав повноважень податкового органу.

Щодо взаємовідносин позивача з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (договір комісії від 08.04.2017 №08/04), колегія суддів зазначає таке.

Під час проведення перевірки фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 на аналіз відповідачу подані всі документи за договорами комісії та проведено зустрічну звірку з контрагентом-комітентом. Позивач зазначає, що в результаті перевірки подані документи описані в акті, але по суті проігноровані та винесено акт від 09 вересня 2019 року № 22/26-15-42-03-30/ НОМЕР_1 . Крім того стверджує, що на акт подано заперечення, доводи якого не були враховані ГУ ДПС у м. Києві, про що податковий орган повідомив листом № 5848/ФОП/26- 15-42-03-27 від 07 жовтня 2019 року.

Згідно статті 1011 Цивільного кодексу України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії (ст. 1013 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір комісії № 08/04 від 08 квітня 2017 року на здійснення за плату реалізації (продаж) непродовольчих товарів народного споживання (одяг, взуття, шкіргалантерея, аксесуари тощо), що передаються Комітентом на комісію Комісіонеру, шляхом їх роздрібного продажу споживачам в приміщенні магазину.

Позивач є суб`єктом господарювання і перебуває на спрощеній системі оподаткування, обліку і звітності шляхом сплати сум єдиного податку, визначених самостійно за відповідною ставкою платником III групи.

Підпунктом 3 п. 291.4. Податкового кодексу України передбачено, що до третьої групи включаються суб`єкти господарювання, обсяг доходу яких не перевищує 5 000 000,00 гривень.

Статтею 292 Податкового кодексу України передбачено порядок визначення доходів та їх склад для платників єдиного податку першої - третьої груп. Пунктом 292.4. статті 292 Податкового кодексу України передбачено, що у разі надання послуг, виконання робіт за договорами доручення, комісії, транспортного експедирування або за агентськими договорами доходом є сума отриманої винагороди повіреного (агента).

Отже, Податковий кодекс України передбачає надання суб`єктами господарювання (як юридичною особою так і фізичною особою-підприємцем), платниками єдиного податку першої - третьої груп, послуг за договорами комісії.

З акту перевірки від 09.09.2019 №22/26-15-42-03-30/ НОМЕР_1 вбачається, що інспектором в акті не взято до уваги комісійні операції, а тому останній вважає всі доходи позивача, які той отримав по договору комісії його особистими доходами.

Однак, вищевказані висновки контролюючого органу суперечать нормам п. 292.4 статті 292 Податкового кодексу України та статті 1011 Цивільного кодексу України.

Щодо доводів апелянта про те, що для визначення загального обсягу доходу та розмежування його на реалізацію спортивного інвентаря та реалізацію товару по договору комісії, позивачем не надано контрольні стрічки по всім розрахунковим операціям, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з підпунктом 16.1.7 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний подавати контролюючим органам інформацію в порядку, у строки та в обсягах, встановлених податковим законодавством.

У пунктах 44.1, 44.7 статті 44 Податкового кодексу України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

В акті перевірки від 09.09.2019 №22/26-15-42-03-30/ НОМЕР_1 зазначається, що ФОП ОСОБА_1 не надано контрольовані стрічки для підтвердження реалізації товару, переданого на комісію, що унеможливлює підтвердження факту реалізації саме того товару, який був наданий згідно договору комісії (т.1, а.с. зв.49).

З цього приводу колегія суддів зазначає, що для усунення будь-яких сумнівів у проведенні операцій і їх змісті разом з запереченням на акт позивачем надано інспектору копії контрольних стрічок РРО, які містять інформацію про операції за договором комісії з ФОП ОСОБА_2 на 40 арк (т.1., а.с.61-64).

Однак, контролюючим органом в листі за результатами розгляду заперечення на акт № № 5848/ФОП/26-15-42-03-27 від 07 жовтня 2019 року зазначено, що ФОП ОСОБА_1 до заперечення на акт документальної позапланової невиїзної перевірки від 09 вересня 2019 року № 22/26-15-42-03-30/ додано лише копії фіскальних чеків, які містять інформацію про реалізацію товарів за договором комісії з ФОП ОСОБА_2 , але для визначення загального обсягу доходу та розмежування його на реалізацію спортивного інвентаря та реалізацію товару по договору комісії не надано контрольні стрічки по всім розрахунковим операціям.

Таким чином, контролюючий орган не врахував надані позивачем копії контрольованих стрічок, які стосуються комісійних операцій між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 .

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що відповідно до статті 2 та абз. 4 п. 7 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» через модем реєстратора розрахункових операцій (РРО) здійснюється передача копій сформованих РРО розрахункових документів і фіскальних звітних чеків в електронній формі по дротових або бездротових каналах зв`язку до податкового органу. Порядок передачі інформації до органів доходів і зборів по дротових або бездротових каналах зв`язку встановлюється органами доходів і зборів на базі технології, розробленої Національним банком України та погодженої центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику.

Відповідно до Порядку передачі електронних копій розрахункових документів і фіскальних звітних чеків реєстраторів розрахункових операцій дротовими або бездротовими каналами зв`язку до органів державної податкової служби, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 08 жовтня 2012 року № 1057, суб`єкти господарювання, які використовують РРО, що створюють КСЕФ, та/або електронні контрольно-касові реєстратори, що створюють контрольну стрічку в друкованому вигляді, повинні забезпечити передачу до сервера обробки інформації електронні копії розрахункових документів і фіскальних звітних чеків, які містяться на контрольній стрічці у пам`яті РРО або в пам`яті модемів, які до них приєднані (п. 1.5 Порядку).

Вказаний порядок передбачає передання від суб`єкта господарювання, який використовує РРО, через інформаційного еквайєра даних РРО до баз даних податкового органу.

Отже, твердження позивача, що дані РРО ФОП ОСОБА_1 наявні у ГУ ДПС у м. Києві в повному об`ємі в електронній формі приймаються судом до уваги.

Більше того, в п.2.1.2 акту перевірки від 09.09.2019 №22/26-15-42-03-30/ НОМЕР_1 зазначено, що при перевірці достовірності визначення суми доходу фізичної особи-підприємця - платника єдиного податку ОСОБА_1 використано дані показників звітів, що подані по дротових та бездротових каналах зв`язку, електронних копій розрахункових документів і фіскальних чеків, які містяться на контрольній стрічці в пам`яті реєстраторів розрахункових операцій або в пам`яті модемів, які до них приєднані коштами які надійшли на розрахунковий рахунок від контрагентів.

Отже, інспектором контролюючого органу підтверджено, що останній мав доступ до інформації контрольних стрічок РРО платника ОСОБА_1 .

Крім цього, судова колегія звертає увагу, що позивачем до перевірки надано Книгу доходів і витрат, в якій записані доходи від комісійних операцій та яка ведеться з 06 травня 2014 року, про що зазначено в акту перевірки.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що при співставленні контрольних стрічок РРО, Книги обліку доходів і витрат, первинних документів про господарські операції, а також маючи матеріали зустрічної звірки від комітента ФОП ОСОБА_2 , відповідач мав можливість перевірити господарські операції позивача за договором комісії з ФОП ОСОБА_2 .

Щодо доводів апелянта про віднесення до доходів суми плати за послуги еквайрингу в розмірі 108 219, 95 гривень, колегія суддів зазначає таке.

З акту перевірки вбачається, що контролюючий орган дійшов висновку про те, що дохід з використанням РРО є доходом підприємця. Такі висновки зроблено на підставі п.1 статті 3 Закону України «Про застосуванння реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» і п.1.4 гл. 1 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції із загальнодоступного джерела - Єдиного державного реєстру судових рішень отримано інформацію про те, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.07.2025 у справі №640/672/20, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.12.2020 та набрало законної сили 08.12.2020, адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено повністю.

Так, у вказаному судовому рішенні встановлено, що вказана сума 108 219,95 грн не є доходом позивача в розумінні приписів податкового законодавства, а є сумою коштів, які були утримані банківськими установами на умовах еквайрингу. Тобто, за договором еквайрингу електронні кошти клієнтів після проведення операції із застосуванням РРО потрапляли на транзитні рахунки банків позивача (а не самого позивача), з яких банк відраховував комісію, а залишок коштів направлявся вже безпосередньо на банківський рахунок позивача.

Таким чином, на рахунок позивача не надходила повна сума за продаж товару, яка зазначалась у фіскальних касових чеках, а надходили кошти в сумі ціни товару з вирахуванням комісії банку за використання послуг еквайрингу.

Отже, доходом позивача є решта суми, що була ним фактично отримана за відповідним договором комісії (після вирахування послуг еквайрингу).

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи із зазначеного, ФОП ОСОБА_1 не перевищував ліміт в 5 000 000,00 гривень, в підтвердження чого надав всі належні докази. В той же час відповідач не врахував первинні документи позивача і зміст господарських операцій, дійшовши хибних висновків в акті перевірки.

На підставі незаконного акту винесено протиправні рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасного не нарахованого єдиного внеску № від 10.10.2019 року Головного управління ДПС у м. Києві на суму 5591,42 гривень, рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № від 10.10.2019 року Головного управління ДПС у м. Києві на суму 340,00 гривень, а також вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-56 від 10.10.2019 року на суму 55 914,06 гривень.

Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Оцінюючи наведені аргументи, суд апеляційної інстанції виходить з такого, що всі доводи Головного управління ДПС у м. Києві, наведені в апеляційній скарзі, ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм була надана належна правова оцінка.

Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у апеляційній скарзі не зазначено.

Колегія суддів наголошує, що апеляційна скарга відповідача повністю дублює відзив на позовну заяву, а також містить цитування акту перевірки, тобто в ній не наведено норм законодавства, які порушені чи не враховані судом першої інстанції, не спростовано викладену у рішенні суду правову позицію та не спростовано доводів позивача, які стали підставою для задоволення позову.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За правилами статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 червня 2025 року у справі №640/24438/19 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач О.М.Кузьмишина

Судді І.О.Грибан

О.В.Карпушова