Справа № 460/13017/24
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2025-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/13017/24 пров. № А/857/9067/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень,

суддя у І інстанції Друзенко Н.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складення повного тексту рішення 31 січня 2025 року,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила визнати протиправними і скасувати податкові повідомлення-рішення (далі ППР) Головного управління ДПС у Рівненській області (далі ГУ ДПС) від 18.09.2024:

№13768/, яким ОСОБА_1 визначено грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування (далі ПДФО), на суму 82165,50 грн, у тому числі 65732,40 грн за основним платежем та 16433,10 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

№13764/, яким позивачці визначено грошове зобов`язання з військового збору, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування (далі ВЗ), на суму 6847,13 грн, у тому числі 5477,70 грн за основним платежем та 1369,43 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

№13767/, яким до ОСОБА_1 застосовано штрафні санкції в сумі 340,00 грн за неподання декларації про майновий стан і доходи за 2023 рік;

№13769/ про застосування до позивачки штрафних санкцій у сумі 1020,00 грн за незабезпечення зберігання первинних документів;

№13771/, яким до позивачки застосовано штрафні санкції в сумі 7100,00 грн за ненадання до податкових органів відповіді на письмовий запит.

Окрім того, ОСОБА_1 просила визнати протиправною та скасувати податкову вимогу за №0008911- 1303-1700 від 14.10.2024 на загальну суму штрафних санкцій 8120,00 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31.01.2025 у справі №460/13017/24, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що висновки ГУ ДПС про порушення ОСОБА_1 вимог податкового законодавства зроблені лише на підставі отриманого від ДПС України листа щодо наданої Національним банком України (далі НБУ) інформації про обсяги переказів по її рахунках у 2023 році. При цьому податковий орган не вичинив належних дій з метою перевірки походження вказаних коштів, встановлення осіб, які їх перераховували, не встановив рахунки, з яких надходили ці кошти, та не звертався до банківських установ щодо розкриття банківської таємниці з метою встановлення походження цих коштів

Тому висновок відповідача про отримання позивачкою доходів у вигляді грошових переказів від фізичних осіб на загальну суму 365 180,00 грн, які підлягають декларуванню та які є об`єктом оподаткування ПДФО та ВЗ, є необґрунтованим та безпідставним.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржило ГУ ДПС, яке просило таке скасувати та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що під час проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи ОСОБА_1 було встановлено, що вказана особа отримала у 2023 році дохід у вигляді грошових переказів від фізичних осіб на загальну суму 365 180,00 грн із використанням реквізитів ЕПЗ (р2рплатежі), що є платіжним інструментом при переказі коштів фізичними особами один одному, реалізований на будь-якому носії, що містить в електронній формі дані, необхідні для ініціювання платіжної операції та/або здійснення інших операцій, визначених договором з емітентом, та з суми яких не сплатила ПДФО та ВЗ.

Згідно з інформації, отриманої від НБУ (лист від 20.03.2024 №24-0006/21625/БТ (вх. ДПС 33529/5 від 22.03.2024) у 2023 році на банківські рахунки ОСОБА_1 надходили грошові кошти у вигляді інших доходів у сумі 365 180,00 грн та здійснювались значні обсяги переказів між рахунками фізичних осіб, що може вказувати на схему обходження заборони здійснення діяльності, яка передбачає наявність відповідних дозвільних документів (ліцензії, дозволи, тощо) згідно діючого законодавства.

У відомостях Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору у періоді з 01.01.2023 по 31.12.2023 по платнику податків ОСОБА_1 доходи у вказаній сумі відсутні, ПДФО та ВЗ у джерела виплати не нараховано та не перераховано.

Заперечення та пояснення до складеного за наслідками перевірки акту ОСОБА_1 не подавались.

Наполягає на тому, що позивачкою самостійно встановлено платіжний інструмент на особистому цифровому пристрої та проведено через нього операції, так як остання визнає факт особистого отримання та переказу коштів по вказаних рахунках. Таким чином, позивачка знала про факт проведення операцій безпосередньо після їх здійснення та не могла це помітити в наступному році після проведення перевірки.

Інформація банку щодо зміни фінансового номеру не містить відомостей, що цей номер належав іншій особі, а не позивачці і у ході судового розгляду суд не встановив, що операції по банківських рахунках ОСОБА_1 з використанням ЕПЗ здійснила інша особа. Суд не встановив, що зміна фінансового номеру телефону була здійснена не позивачкою особисто в межах її номерів та пристроїв. Наявність факту переказу позивачкою коштів на банківські рахунки інших осіб не виключає отримання нею доходу, а свідчить про розпорядження доходу, як його власником.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апелянта, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ДПС України листом №8651/7/99-00-24-01-02-07 від 26.03.2024 надіслала ГУ ДПС інформацію, надану листом НБУ №24-0006/21625/БТ від 20.03.2024, щодо значних обсягів переказів між рахунками фізичних осіб із використанням реквізитів ЕПЗ (р2р-платежі) у 2023 році. Зокрема, за такою інформацією по фізичній особі ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , обсяг зарахувань на її рахунок у 2023 році склав 365 180,00 грн.

Відтак, ГУ ДПС надіслало ОСОБА_1 письмовий запит №3357/Ж12/17-00-24-05-25 від 06.05.2024, у якому просило надати пояснення та документальне підтвердження (посвідчені копії документів), що підтверджують отримання вказаного доходу та повноту його оподаткування.

Вказаний запит позивачкою не отримано, рекомендоване повідомлення «Укрпошти» про вручення поштового відправлення від 06.05.2024 №051 повернуто відправнику 23.05.2024 з позначкою «за закінченням терміну зберігання».

Наказом ГУ ДПС №1489-п від 11.06.2024 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 » на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2. пункту 75.1 статті 75, підпунктів 78.1.1., 78.1.2 пункту 78.1 статті 78, статті 79 Податкового кодексу України (далі ПК) вирішено провести документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з 22.07.2024 тривалістю 10 робочих днів. Визначено провести перевірку за період діяльності з 01.01.2023 по 31.12.2023 щодо повноти декларування отриманих за цей період доходів з урахуванням інформації, наданої НБУ.

Водночас ОСОБА_1 підготовлено повідомлення про проведення перевірки за №267/Ж4/17-00-24-05-17, яке разом із копією наказу надіслано на адресу платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення 12.06.2024. Рекомендований лист отриманий адресатом 15.06.2024, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 806.

21.06.2024 ОСОБА_1 подала ГУ ДПС заяву, у якій просила врахувати, що нею 05.06.2024 на адресу відділу протидії кіберзлочинам в Рівненській області подано електронне звернення по факту протиправних дій невідомих осіб з її банківською картою, відкритою в АТ КБ «Приватбанк» (реєстраційний номер 256 від 06.06.2024) з долученням виписки щодо руху коштів по рахунку.

22.07.2024 головним державним інспектором відділу планових та позапланових перевірок оподаткування фізичних осіб управління оподаткування фізичних осіб ГУ ДПС Подлєсною О.М. було розпочато проведення документальної позапланової невиїзної перевірки і сформовано запит №3 про надання позивачкою документів за період з 01.01.2023 по 31.12.2023, а саме платіжних доручень, чеків, банківських виписок, інших розрахункових документів, виписок по всіх відкритих рахунках у банку, документів та пояснень щодо неподання декларації про майновий стан і доходи за 2023 рік та інших наявних документів, що стосуються предмета перевірки.

Доказів вручення та/або надіслання вказаного запиту на адресу платника податків суду не надано.

Актом №668/Ж6/17-00-24-05-19 від 23.07.2024 податковий інспектор зафіксувала ненадання платником податків документів до проведення документальної позапланової невиїзної перевірки.

Списком згрупованих поштових відправлень підтверджено направлення в адресу ОСОБА_1 рекомендованого листа з повідомленням про вручення 23.07.2024, а рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 366 факт повернення листа без вручення адресату.

Актом №710/Ж6/17-00-24-05-19 від 02.08.2024 податковий інспектор повторно засвідчила факт ненадання платником податків документів до проведення документальної позапланової невиїзної перевірки.

Списком згрупованих поштових відправлень підтверджено направлення на адресу ОСОБА_1 рекомендованого листа з повідомленням про вручення 02.08.2024, а рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 418 факт повернення листа без вручення адресату.

09.08.2024 ГУ ДПС сформувало акт №12176/Ж5/17-00-24-05-18/ «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , з питань подання до органів ДПС декларації про майновий стан і доходи за період з 01.01.2023р по 31.12.2023р, повноти декларування отриманих доходів та своєчасності сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб і військового збору», у якому констатовано встановлення порушення позивачкою:

підпункту.16.1.3 пункту16.1 статті 16, пункту 49.1, підпункту 49.18.4 пункту 49.18 статті 49, пункту 179.1 статті 179 ПК з огляду на неподання податкової декларації про майновий стан та доходи за 2023 рік;

підпункту 162.1.1 пункту 162.1, пункту 164.1, підпункту 164.2.20 пункту 164.2 статті 164, підпункту 168.2.1 пункту 168.2 статті 168, пункту 179.7 статті 179 ПК, внаслідок чого встановлено заниження суми податкового зобов`язання з ПДФО у 65732,40 грн;

підпункту 1.2, підпункту 1.3 пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ ПК, внаслідок чого встановлено заниження суми податкового зобов`язання з ВЗ у сумі 5477,70 грн;

пункту 44.1 статті 44, пункту 44.3 статті 44, пункту 85.2 статті 85 ПК з огляду на ненадання контролюючому органу первинних документів;

підпункту 73.3.3 пункту 73.3 статті 73 ПК з огляду на ненадання до податкових органів відповіді на письмовий запит про надання інформації.

Висновки акту обґрунтовані тим, що під час перевірки встановлено отримання ОСОБА_1 дохід у 2023 році у вигляді грошових переказів від фізичних осіб на загальну суму 365 180,00 грн із використанням реквізитів ЕПЗ (р2р-платежі), що є платіжним інструментом, при переказі коштів фізичними особами один одному, реалізований на будь-якому носії, що містить в електронній формі дані, необхідні для ініціювання платіжної операції та/або здійснення інших операцій, визначених договором з емітентом, та з суми яких не сплачено ПДФО та ВЗ.

Акт перевірки №12176/Ж5/17-00-24-05-18/ від 09.08.2024 було направлено на адресу ОСОБА_1 рекомендованим листом з повідомленням про вручення 12.08.2024, однак не було отримано адресатом, що підтверджується трекінгом поштового відправлення 685.

Відтак, на підставі висновків акту перевірки ГУ ДПС 18.09.2024 прийняло ППР:

№13768/, яким ОСОБА_1 визначено грошове зобов`язання з ПДФО на суму 82165,50 грн, з яких 65732,40 грн за основним платежем, 16433,10 грн за штрафними санкціями;

№13764/, яким ОСОБА_1 визначено грошове зобов`язання з ВЗ на суму 6847,13 грн, з яких 5477,70 грн за основним платежем, 1369,43 грн за штрафними санкціями;

№13767/, яким до ОСОБА_1 застосовано штрафні санкції в сумі 340,00 грн за неподання декларації про майновий стан і доходи за 2023 рік;

№13769/, яким до ОСОБА_1 застосовано штрафні санкції в сумі 1020,00 грн за незабезпечення зберігання первинних документів;

№13771/, яким до ОСОБА_1 застосовано штрафні санкції в сумі 7100,00 грн за ненадання до податкових органів відповіді на письмовий запит.

Окрім того, 14.10.2024 ГУ ДПС виставило позивачці податкову вимогу за №0008911- 1303-1700 на загальну суму штрафних санкцій 8120,00 грн.

ОСОБА_1 не погодилася із правомірністю зазначених рішень контролюючого органу та звернувся до адміністративного суду з позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регламентовано приписами ПК.

Як встановлено підпунктом 47.1.2 пункту 47.1 статті 47 ПК, фізичні особи - платники податків та їх законні чи уповноважені представники у випадках, передбачених законом несуть відповідальність за складання податкової звітності.

Підпунктами 163.1.1 та 163.1.2 пункту 163.1 статті 163 ПК передбачено, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

Згідно із пунктом 164.1 статті 164 ПК загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

У відповідності до підпункту 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 ПК дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.

За правилами пункту 167.1 статті 167 ПК що ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Доходи, визначені статтею 163 ПК, є об`єктом оподаткування військовим збором (пп.1.2 п.16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України), зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Ставка військового збору у спірний період становила 1,5 відсотка об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК (підпункт 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК).

Відповідно до підпункту 1.7 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень ПК звільняються від оподаткування збором доходи, що згідно з розділом IV Кодексу не включаються до загального оподатковуваного доходу фізичних осіб (не підлягають оподаткуванню, оподатковуються за нульовою ставкою), крім доходів, зазначених у пп.165.1.2, 165.1.18, 165.1.25, 165.1.52 п.165.1 ст.165 Кодексу.

Згідно із пунктом 59.1 статті 59 ПК у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Як слідує з матеріалів справи, у період, що підлягав перевірці, позивач на податковому обліку у ГУ ДПС як фізична особа-підприємець або самозайнята особа не перебував та не мав статусу суб`єкта господарювання.

Відповідно до пункту 1.24 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" (далі Закон №2346-ІІІ) переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Пунктом 1.30 статті 1 цього Закону встановлено, що платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Також пунктом 3.1. глави 3 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22 (далі Інструкція №22), встановлено, що платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 3 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 9 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків. Банк у договорі з платником - фізичною особою має право передбачати можливість подання цим платником платіжного доручення в довільній формі, яке має містити такі обов`язкові реквізити: назву документа; дату складання і номер; прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), код платника та номер його рахунку; найменування банку платника; найменування/прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), код отримувача та номер його рахунку; найменування банку отримувача; суму цифрами та словами; призначення платежу; підпис платника.

Пунктами 33.2 статті 33 Закону № 2346-ІІІ та 3.8 Інструкції №22 передбачено, що платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним у документі на переказ, у тому числі за дані, зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу", суті операції, щодо якої здійснюється переказ.

Згідно із пунктами 1.7, 1.8 Інструкції № 22 кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Платники та стягувачі оформляють доручення/розпорядження про списання коштів з рахунків на відповідних бланках розрахункових документів, форма та порядок оформлення яких визначаються цією Інструкцією.

Платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платіжні доручення відкликаються лише в повній сумі (пункт 2.29 Інструкції № 22).

Право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику, тобто особі, що здійснює відповідний платіж. У випадку ж, якщо грошові кошти вже були списані з рахунку платника та зараховані на рахунок отримувача, переказ набуває статусу завершеного (пункт 30.1 сттті 30 Закону №2346-ІІІ).

Відтак, з моменту списання платежу з рахунку внесення змін до призначення платежу такого платіжного доручення є неможливим. Питання уточнення інформації, вказаної у реквізиті "Призначення платежу" виконаного платіжного доручення, вирішується сторонами у порядку, узгодженому між ними, без участі банку.

Зазначене підтверджується листом Національного Банку України від 09.06.2011 року №25-111/1438-7141 "Про заміну інформації у реквізиті "Призначення платежу", яким встановлено, що після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті "Призначення платежу", вирішується між сторонами без участі банку.

Визначальним у змісті наведених законодавчих норм, якими регулюються правильність заповнення платіжного доручення, є те, що вони регулюють правовідносини між банком та платником, у той час економічний зміст тієї чи іншої господарської операції визначається платниками податків самостійно та на власний розсуд, а не контролюючим органом.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №809/34/17 та від 01.07.2020 у справі №824/74/19-а, яка в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.

При цьому єдиним джерелом інформації про те, що гроші на електронному платіжному засобі є доходом міститься лише в листі НБУ, на який покликається відповідач.

Разом із тим, апеляційний суд наголошує на тому, у відповідача відсутня інформація про перерахування від конкретних фізичних осіб коштів позивачці, оскільки жодної фізичної особи не зазначено. Відсутня жодна конкретика про транзакції, про їх призначення, зміст та обсяг.

При цьому банківські виписки про рух коштів на рахунках позивачки, на які покликається відповідач, не є первинним документом, який складається в момент отримання доходу.

Зазначена контролюючим органом в акті перевірки інформація не містить жодної конкретики, не містить причинного зв`язку між коштами на платіжних картках позивачки та описаної діяльності, що унеможливлює ідентифікувати перекази, як доходи у розумінні ПК, що підлягають декларуванню та в подальшому оподаткуванню ПДФО і ВЗ.

Окрім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на Порядок оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків, затверджений наказом Міністерства фінансів України 20 серпня 2015 року № 727, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26 жовтня 2015 року за №1300/27745 (далі - Порядок №727).

Згідно з підпунктом 1 розділу ІІ вказаного Порядку результати документальних перевірок оформлюються у формі акта або довідки документальної перевірки. У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт документальної перевірки, а в разі відсутності порушень - довідка документальної перевірки.

Пунктами 3-5 зазначеного розділу Порядку №727 передбачено, що акт документальної перевірки має містити систематизований виклад виявлених під час перевірки фактів порушень норм податкового, валютного законодавства, законодавства з єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. У ньому викладаються всі суттєві обставини фінансово-господарської діяльності платника податків, які стосуються фактів виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших суб`єктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів, а також податкову інформацію, що підтверджує наявність зазначених фактів. Обов`язково наводиться в акті документальної перевірки інформація щодо фактів та обставин, які підтверджують та доводять наявність вини платника податків (з детальним їх описом; дослідженням, яке доводить, що платник податків мав можливість для дотримання правил та норм, встановлених Податковим кодексом, проте не вжив достатніх заходів для їх дотримання; документами та інформацією, яка підтверджує наявність вини платника податків), а також інформація щодо пом`якшуючих обставин або обставин, що звільняють від фінансової відповідальності платника податків.

При цьому суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що незважаючи на те, що акт податкової перевірки не є самостійним предметом судового оскарження, він є одним із доказів в адміністративній справі про визнання протиправним рішення контролюючого органу, прийнятого за наслідками проведеної перевірки. Текст акта перевірки повинен деталізовано відображати зміст та суть встановлених контролюючим органом порушень та відповідати встановленим висновкам про вчинене платником податків порушення. Описова частина акта перевірки повинна бути сформульована таким чином, щоб платник податків міг зрозуміти в чому, на думку податкового органу, полягає склад вчиненого правопорушення та, заперечуючи проти встановлених у висновках акта перевірки порушень, на підставі яких прийнято податкове повідомлення-рішення, мав змогу подати заперечення проти акта перевірки чи звернутися до суду з позовом про оскарження прийнятих за наслідками такої перевірки рішень контролюючого органу.

Про обов`язок деталізувати зміст виявлених порушень та необхідність відповідності такого опису вказаним висновкам про вчинене в акті перевірки акцентує увагу в численних рішеннях і Верховний Суд, зокрема в постанові від 26.06.2023 у справі №815/6819/14.

З урахуванням наведеного, на переконання апеляційного суду, у ході судового розгляду не було встановлено обов`язку ОСОБА_1 декларувати суми, визначені контролюючим органом за наслідками проведеної перевірки, а відтак сплачувати з таких сум, як отриманого доходу, ПДФО та ВЗ.

Водночас за таких обставин позивачка не може вважатися платником податків у контексті спірних правовідносин з урахування відсутності її реєстрації як фізичною особою-підприємцем, так і самозайнятою особою, а відтак притягуватися контролюючим органом до відповідальності за неподання податкової декларації про майновий стан та доходи за 2023 рік, ненадання контролюючому органу первинних документів та відповіді на письмовий запит про надання інформації.

Згідно із приписами частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 110 рішення ЄСПЛ від 23.07.2002 у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію ЄСПЛ, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20.09.2012, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

У пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 ЄСПЛ Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, № 303-A, п. 29).

У Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

З урахуванням наведеного, на думку апеляційного суду, з огляду на встановлені фактичні обставини та наведене правове регулювання у ГУ ДПС були відсутні належні підстави для прийняття оспорюваних ППР від 18.09.2024 №13768/, №13764/, №13767/, №13769/, №13771/, а також для формування податкової вимоги за №0-1700 від 14.10.2024, а відтак суд першої інстанції обґрунтовано визнав їх протиправними і скасував.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року у справі №460/13017/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар