Справа № 420/22687/25
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2025-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 , про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить суд:

визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у компенсації витрат на лікування;

стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 вартість витрат на лікування в розмірі 205 633 (Двісті п`ять тисяч шістсот тридцять три). грн. 16 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 25.12.2024 року військовою частиною НОМЕР_1 ОСОБА_1 було видано направлення №182/1/5432 на стаціонарне лікування до «Медичний дім Odrex» ТОВ «ДІМ МЕДИЦИНИ» за підписом командира військової частини НОМЕР_1 та начальника медичної служби військової частини НОМЕР_1 .

Позивач вказує, що за період лікування, що підтверджується виписками з медичної картки стаціонарного хворого, так як це приватний медичний заклад, в протиріччя гарантіям права військовослужбовцю на безоплатну медичну допомогу, позивач був змушений витрачати кошти на лікування, придбання препаратів, ліків, здачу аналізів, у зв`язку з чим 15.05.2025 року звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 із рапортом у якому просив: провести перевірку вказаних фактів компенсувати позивачу витрати пов`язані з лікуванням, обстеження у медичному закладі ТОВ «Медичний дім Odrex» на загальну суму 205633,16 грн. 21.06.2025 року Відповідач у відповіді № 182/2/1649 відмовив у компенсації витрат на лікування та повідомив, що чинним законодавством не передбачено порядок компенсації витрат на лікування військовослужбовців у медичних установах приватної форми власності.

Позивач вважає таку відмову протиправною.

Ухвалою суду від 15.07.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , відмовлено в задоволенні клопотань представника позивача про залучення до участі у справі третьої особи ТОВ «Дім Медицини» та про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

До суду від відповідача військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача зазначає, що вимоги, викладені в позовній заяві позивачем, військова частина НОМЕР_1 вважає безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають чинному законодавству.

Представник відповідача вказує, що згідно договору фінансові зобов`язання щодо оплати медичних послуг ТОВ «ДІМ МЕДИЦИНИ» за пацієнта ОСОБА_1 повністю покладені на ОСОБА_2 , тобто, усі рахунки щодо лікування ОСОБА_1 повинна була оплатити саме ОСОБА_2 . Отже, у наданих Позивачем доказах можна побачити виключно правовідносини, які виникли між ОСОБА_2 та ТОВ «ДІМ МЕДИЦИНИ», жодні інші правовідносини відсутні, що у свою чергу позбавляє права Позивача на звернення із даним позовом, оскільки жодні фінансові зобов`язання за Договором у нього відсутні.

Більше того, вказує представник відповідача у відзиві, у Договорі відсутні жодні підтвердження факту лікування ОСОБА_1 у медичному центрі ТОВ «ДІМ МЕДИЦИНИ» на підставі медичного направлення від військової частини НОМЕР_1 . ОСОБА_2 не є військовослужбовцем та не проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , отже жодні зобов`язання у військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України перед ОСОБА_2 відсутні.

До суду від відповідача Міністерства оборони України надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача зазначає, що жодною нормою Закону не передбачено обов`язку Міністерства оборони України здійснювати оплату лікування позивача. Залишається не зрозумілим той факт, що Позивач обрав приватну клініку для лікування.

Крім того, вказує представник відповідача, до матеріалів судової справи № 420/22687/25 Позивачем надано договір № 464999 від 25.12.2024 про постачання послуг з охорони здоров`я, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «ДІМ МЕДИЦИНИ», відповідно до даного договору Позивачу було надано послуги лікування та інші медичні послуги. Згідно Договору фінансові зобов`язання щодо оплати медичних послуг ТОВ «ДІМ МЕДИЦИНИ» за пацієнта ОСОБА_1 повністю покладені на ОСОБА_2 , тобто, усі рахунки щодо лікування ОСОБА_1 повинна була оплатити саме ОСОБА_2 . Отже, у наданих Позивачем доказах можна побачити виключно правовідносини, які виникли між ОСОБА_2 та ТОВ «ДІМ МЕДИЦИНИ», жодні інші правовідносини відсутні, що у свою чергу позбавляє права Позивача на звернення із даним позовом, оскільки жодні фінансові зобов`язання за Договором у нього відсутні. Більше того, у Договорі відсутні жодні підтвердження факту лікування ОСОБА_1 у медичному центрі ТОВ «ДІМ МЕДИЦИНИ» на підставі медичного направлення від військової частини НОМЕР_1 .

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд зазначає таке.

ОСОБА_1 проходив військову службу за призовом по мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 з 24.02.2022 року відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №40.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 155 від 30.05.2025 року молодшого сержанта військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_1 , колишнього командира автомобільного відділення взводу забезпечення зенітного ракетно-артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 22 травня 2025 року № 127-РС у відставку за підпунктом "б" (за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби) відповідно до пункту третього частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", 30 травня 2025 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

25.12.2024 року ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_1 видано направлення № 182/1/5432 на стаціонарне лікування в ТОВ МЕДИЧНИЙ ДІМ ОДРЕКС.

06.06.2025 року представник позивача звернувся до військової частини НОМЕР_1 із зверненням щодо отримання компенсації витрат на лікування у ТОВ «ДІМ МЕДИЦИНИ», у відповідь на яке отримав лист від 21.06.2025 року №182/2/1649, в якому з посиланням на абз. 3, 4 ч. 1 статті 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зазначено, що чинним законодавством не передбачено порядок компенсації витрат на лікування військовослужбовців у медичних установах приватної форми власності, та що військовою частиною НОМЕР_1 вживались відповідні заходи щодо направлення молодшого сержанта ОСОБА_1 на лікування до медичних установ державної форми власності.

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон №2011) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статті першої Закону №2011 соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 1-2 Закону №2011 військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

За правилами підпункту 1 пункту 1 статті 3 Закону №2011 дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

Частиною 1 статті 11 Закону №2011 (у редакції Закону № 3621-IX від 21.03.2024) передбачено, що охорона здоров`я військовослужбовців забезпечується створенням сприятливих санітарно-гігієнічних умов проходження військової служби, побуту та системою заходів з обмеження дії небезпечних факторів військової служби, з урахуванням її специфіки та екологічної обстановки, які здійснюються командирами (начальниками) у взаємодії з місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Турбота про збереження та зміцнення здоров`я військовослужбовців - обов`язок командирів (начальників). На них покладається забезпечення вимог безпеки при проведенні навчань, інших заходів бойової підготовки, під час експлуатації озброєння і військової техніки, проведення робіт та виконання інших обов`язків військової служби.

Військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці, резервісти під час служби у військовому резерві щорічно проходять медичний огляд, стосовно них проводяться лікувально-профілактичні заходи.

У разі відсутності за місцем проходження військової служби, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів або за місцем проживання військовослужбовців військово-медичних закладів охорони здоров`я, відповідних відділень або ліжко-місць чи спеціального медичного обладнання, а також у невідкладних випадках медична допомога військовослужбовцям надається державними або комунальними закладами охорони здоров`я за рахунок програми державних гарантій медичного обслуговування населення або інших бюджетних програм, розпорядниками яких є органи управління такими закладами. Військовослужбовці під час лікування у закладах охорони здоров`я всіх форм власності та підпорядкування забезпечуються покращеним харчуванням відповідно до норм, які застосовуються у військово-медичних закладах, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Отже, з викладеного вбачається, що приписами Закону № 2011-ХІІ не передбачено лікування військовослужбовців в приватних закладах охорони здоров`я.

Відповідно до статті 23 Закону № 2011-XII фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом.

Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

Механізм надання лікувально-профілактичної допомоги, проведення санаторно-курортного лікування, військово-лікарської, лікарсько-льотної, судово-медичної, судово-психіатричної експертиз, патолого-анатомічних досліджень, забезпечення лікарськими і протезними засобами (далі - медична допомога) осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців, які проходять строкову військову службу та військову службу за контрактом, Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, СБУ, Служби зовнішньої розвідки та інших військових формувань, Держспецтрансслужби, у тому числі курсантів і слухачів військово-навчальних закладів (далі - військовослужбовці) у військово-медичних закладах інших військових формувань та надання установами, закладами і підрозділами державної санітарно-епідеміологічної служби Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, СБУ, Головного управління Національної гвардії, інших центральних органів виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування (далі - центральні органи виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування) послуг щодо забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя визначений Порядком надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 року №1923 (далі Порядок №1923, у редакції чинній з 29.08.2024 року)

Відповідно до пункту 3-2 Порядку № 1923, на період дії правового режиму воєнного стану та протягом року з дня припинення або скасування дії воєнного стану на території України витрати на надання військовослужбовцям медичної допомоги військово-медичними закладами, зазначеними у пункті 1 цього Порядку, здійснюються за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті на утримання відповідних закладів.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено в України воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на 30 діб у подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався та діє до тепер. Окрім того цим Указом Кабінет Міністрів (зобов`язано) невідкладно забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.

Враховуючи викладене Кабінет Міністрів України на період дії воєнного стану визначив, що витрати на надання військовослужбовцям медичної допомоги військово-медичними закладами здійснюються за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті на утримання відповідних закладів.

Так, з матеріалів справи вбачається, що єдиною підставою для відмови позивачу в компенсації витрат на лікування у приватному медичному закладі є те, що чинним законодавством не передбачено порядок компенсації витрат на лікування військовослужбовців у медичних установах приватної форми власності.

Щодо такої підстави для відмови суд зазначає, що позивача на лікування у приватний медичний заклад було направлено саме військовою частиною НОМЕР_1 .

Тобто, суд вважає, що у разі якщо проходження військовослужбовцем лікування в медичному закладі, який не входить до структури Міністерства оборони України, відбулось з незалежних від нього обставин та саме за направленням військової частини, суд вважає, що такий військовослужбовець має право на отримання компенсації витрат на лікування, гарантованих статтею 11 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Аналогічна правова позиція щодо права отримання компенсації витрат на лікування, гарантованих статтею 11 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", викладена у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 808/887/17 та від 30 вересня 2020 року у справі № 808/1486/16.

Суд також акцентує увагу на тому, що за змістом статей 17, 65 Конституції України громадяни України, які захищають Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України, виконують конституційно значущі функції, тож держава повинна надавати їм і членам їхніх сімей особливий статус та забезпечувати їх додатковими гарантіями соціального захисту відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України як під час проходження служби, так і після її закінчення; щодо осіб, на яких покладено обов`язок захищати Україну, її незалежність та територіальну цілісність, та членів їхніх сімей частиною п`ятою статті 17 Конституції України встановлено особливий соціальний захист, який не обмежено умовами й рівнем, визначеними у статті 46 Основного Закону України (абзаци другий, третій пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 18 грудня 2018 року № 12-р/2018, абзац одинадцятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2019 року № 1-р(II)/2019).

Розвиваючи зазначені юридичні позиції, Конституційний Суд України у рішенні від 12 жовтня 2022 року № 7-р(II)/2022 вказав на те, що зі змісту частин першої, другої, п`ятої статті 17 Конституції України у їх взаємозв`язку з частиною першою статті 46, частиною першою статті 65 Основного Закону України випливає конституційний обов`язок держави надати спеціальний юридичний статус громадянам України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, членам їхніх сімей, а також особам, що збройно захищають суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність України під час агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у лютому 2014 року, із забезпеченням відповідно до цього статусу соціальних гарантій високого рівня.

В умовах воєнного стану держава зобов`язана мобілізувати всі доступні їй ресурси для посилення своєї обороноздатності та відсічі збройної агресії Російської Федерації проти України. Відтак усебічна підтримка військовослужбовців Збройних Сил України та ветеранів війни, які брали участь у захисті Батьківщини та в бойових діях є найвищим державним інтересом і однією з найбільш захищених конституційних цінностей України.

Як наголосив Верховний Суд у постанові від 13 червня 2023 року у справі № 560/8064/22, усвідомлюючи та високо цінуючи внесок ветеранів у безпеку й оборону України, захист розвитку й існування її громадянського суспільства, держава покладає на себе зобов`язання забезпечити гідну систему підтримки ветеранів, їхніх сімей та членів сімей загиблих (померлих) захисників України. Державна система підтримки ветеранів повинна бути спрямована на ефективну адаптацію ветеранів до мирного життя після завершення військової служби, максимальне відновлення здоров`я та благополуччя осіб, які під час здійснення обов`язків військової служби постійно перебували у середовищі підвищеного ризику, утвердження всебічної поваги до ветеранів, їхніх сімей та сімей загиблих ветеранів в суспільстві, а також на ефективну реалізацію системи пільг та соціальних гарантій на рівні органів державної влади.

Відтак, суд вважає таку підставу для відмови позивачу у компенсації витрат на лікування протиправною, а вимоги позивача щодо визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови, викладеної у листі 21.06.2025 року №182/2/1649 у компенсації витрат на лікування - такими, що підлягають задоволенню.

Водночас, щодо вимог позивача в частині стягнення з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 вартість витрат на лікування в розмірі 205 633 (Двісті п`ять тисяч шістсот тридцять три). грн. 16 коп суд вважає їх передчасними зважаючи на те, що відповідачем не відмовлялось позивачу у виплаті такої компенсації з підстав ненадання ним доказів на їх підтвердження, тощо, а відмова стосувалась виключно того, що витрати на лікування військовослужбовців у приватних медичних закладах не компенсуються.

Разом з тим, керуючись ч. 2 ст. 9 КАС України, для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача, суд дійшов висновку про доцільність виходу за межі позовних вимог позивача шляхом зобов`язання військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути заяву від 17.06.2025 року про компенсацію ОСОБА_1 витрат на лікування з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно статті 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні та оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Керуючись статтями 9, 12, 139, 242-246, 251, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 , про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови, викладеної у листі 21.06.2025 року №182/2/1649, у компенсації ОСОБА_1 витрат на лікування.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути заяву від 17.06.2025 року про компенсацію ОСОБА_1 витрат на лікування з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Відповідно до ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ).

Відповідач - військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ).

Відповіда - Міністерство оборони України (, адреса: проспект Повітряних Сил, буд. 6, м. Київ, 03168).

Суддя П.П. Марин