Справа № 600/2375/25-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2025-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Чернівці Справа № 600/2375/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради, Чернівецької міської ради про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради, Чернівецької міської ради про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії.

Позивач, згідно позовної заяви у новій редакції, просить суд:

- визнати протиправною відмову Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради, викладену в листі №Ф-1339/0-24/01/760 від 22 квітня 2025 року щодо відмови ОСОБА_1 в отриманні дозвільних документів на право користування земельною ділянкою під металевим гаражем по АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати Чернівецьку міську раду повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 25 березня 2025 року щодо надання йому земельної ділянки у власність або оренду під металевим гаражем по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказано про те, що позивач є інвалідом 2 групи внаслідок війни, ветераном праці та військової служби, більше 20 років використовує металевий гараж по АДРЕСА_1 в прохідному дворику, який з`єднує АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . У 2005 році він звертався до Чернівецької міської ради з проханням надати йому дозвільні документи на право користування землею під вказаним гаражем. За результатами вказаного звернення, комісія при Чернівецькій міській раді, хоч і не надала позивачу земельну ділянку під гаражем у користування, чи будь-якого іншого документу дозвільного характеру, однак не вживала жодних дій, які б перешкоджали позивачу використовувати вказаний гараж. У березні 2025 року до позивача звернулися представники відповідача з вимогою надати дозвільні документи щодо законності користування вказаним гаражем. 25.03.2025р. позивач звернувся до відповідача з заявою в якій просив надати йому можливість і в подальшому користуватися гаражем, так як це не порушує права жодної особи. Однак Департамент урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради листом №Ф-1339/0-24/01/760 від 22.04.2025 р. відмовив позивачу в його проханні, посилаючись на те, земельна ділянка під гаражем може бути надана виключно на конкурсних засадах. Крім того, у вказаному листі зазначено, що 02.05.2025р. Комісією з демонтажу тимчасових споруд відповідача прийнято рішення про демонтаж вказаного гаражу та встановлено позивачу строк до 20.05.2025р. добровільно здійснити демонтаж. В іншому випадку відповідач здійснить демонтаж власними силами та засобами. На думку позивача, відмова відповідача у наданні йому земельної ділянки у платне користування або у власність під гаражем, яким він більше 20 років користується, є необґрунтованою та незаконною.

Ухвалою суду від 23.05.2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у даній справі.

Ухвалою суду від 30.05.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Ухвалою суду від 30.05.2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цій справі відмовлено вдруге.

Відповідачі подали до суду відзиви на позовну заяву, у яких просили суд у задоволені позову відмовити, вказуючи про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. При цьому зауважили, що заява позивача від 25.03.2025 року, адресована Чернівецькому міському голові, містила прохання надання можливості оформити правовстановчі документи на гараж. Такий лист міським головою був скерований до Департаменту урбаністики та архітектури для належного розгляду. Розглянувши звернення позивача, Департамент урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради направив йому лист з інформацією щодо порядку оформлення правовстановчих документів щодо користування земельної ділянки під будівлями, спорудами та рекомендацією здійснити демонтаж самовільно встановленого гаража. Також указано, що позивач жодних звернень до Чернівецької міської ради чи Департаменту урбаністики та архітектури міської ради щодо отримання у власність чи користування земельної ділянки під металевим гаражем по АДРЕСА_1 не направляв.

Правом подати відповідь на відзиви позивач не скористався.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи відсутність клопотань учасників справи про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні за їх участю, суд вважає за можливе розглянути дану справу за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши подані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звертався до Чернівецького міського голови із заявою від 25.03.2025 р., у якій просив допомоги у вирішенні питання надання можливості оформити гараж, яким він користується, та який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в прохідному дворику, який з`єднує АДРЕСА_2 , у відповідності до існуючого законодавства.

Розглянувши вказану заяву, листом Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради за №Ф-1339/0-24/01/760 від 22.04.2025 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що гараж встановлено на землях комунальної власності громади без дозвільних документів, при цьому з посиланням на частину першу статті 134 Земельного кодексу України вказано про неможливість надання заявнику в тимчасове платне користування або у власність земельну ділянку для встановлення металевого збірно-розбірного гаражу.

Крім цього, у листі №Ф-1339/0-24/01/760 від 22.04.2025 року повідомлено заявника про прийняття Комісією з демонтажу тимчасових споруд, пересувних тимчасових споруд, малих архітектурних форм, літніх торгових майданчиків, тимчасових металевих гаражів, стаціонарних рекламних засобів, опор ЛЕП та інших елементів благоустрою на території Чернівецької міської територіальної громади, засідання якої відбулося 02.05.2024 року, рішення про демонтаж гаражу за адресою: м. Чернівці, вул. Поштова, 1. При цьому рекомендовано ОСОБА_1 здійснити демонтаж гаражу власними силами до 20.05.2025 року.

За таких обставин позивач звернувся до суду з цим позовом.

З огляду на встановлені обставини справи та предмет позову суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні та конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року N 19 рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Згідно із частиною третьою статті 124 Основного Закону України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року N 18 рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 1 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Пунктом 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до визначення, наведеного у пункті 18 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

У пункті 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України вказано, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних та юридичних осіб з органом державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), органом місцевого самоврядування, їх посадовою чи службовою особою, іншим суб`єктом при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій або наданні адміністративних послуг. Адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень. При цьому рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути оскаржено, у контексті положень Кодексу адміністративного судочинства України необхідно розуміти як нормативно-правові акти, так і правові акти індивідуальної дії. Під рішенням розуміється владне волевиявлення суб`єкта владних повноважень, викладене за встановленою формою, спрямоване на врегулювання тих чи інших суспільних відносин, що має обов`язковий характер та породжує певні правові наслідки.

Як вбачається з обставин справи, звернення позивача до адміністративного суду з цим позовом обумовлене отриманням ним листа від Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради за №Ф-1339/0-24/01/760 від 22.04.2025 року.

Проаналізувавши зміст указаного, суд зазначає, що такий не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, адже не є актом правозастосування. Цей лист не створює конкретних правових наслідків для позивача, а носить лише інформаційний та рекомендаційний характер (зокрема, містить повідомлення про те, що гараж за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено на землях комунальної власності громади без дозвільних документів, при цьому проінформовано про зміст частини першої статті 134 Земельного кодексу України, а також про наявність рішення про демонтаж гаражу з одночасною рекомендацією здійснити демонтаж гаражу власними силами), оскільки не породжує виникнення, зміну або припинення прав, обов`язків позивача.

Враховуючи наведене, помилковою є позиція позивача щодо оскарження листа Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради за №Ф-1339/0-24/01/760 від 22.04.2025 року як рішення суб`єкта владних повноважень.

При цьому позивачем помилково кваліфіковано такий лист як відмову в отриманні дозвільних документів на право користування земельною ділянкою під металевим гаражем по АДРЕСА_1 , оскільки, як вбачається з наявних матеріалів, повідомлено відповідачами у відзивах та не спростовано позивачем, ОСОБА_1 не звертався до Чернівецької міської ради саме із заявою про отримання у власність чи користування земельної ділянки під металевим гаражем по АДРЕСА_1 .

До цього суд зауважує, що статтею 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях міської ради.

Згідно обставин цієї справи, органом місцевого самоврядування, тобто Чернівецькою міською радою, не приймалося рішення з питання надання ОСОБА_1 у користування чи у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 . При цьому, як указано вище, з відповідною заявою до Чернівецької міської ради ОСОБА_1 не звертався, а заява від 25.03.2025 року, адресована Чернівецькому міському голові, таких вимог не містить.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про передчасність, безпідставність та необґрунтованість вимог даного позову, а тому такий задоволенню не підлягає.

Крім цього, суд зазначає, що відсутність порушеного права та/чи обрання позивачем неправильного способу захисту порушених, на його думку, прав є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Як указано, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 року у справі №826/4406/16, від 15.08.2019 року у справі №1340/4630/18, відсутність порушеного права чи невідповідності обраного позивачем способу його захисту способом, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для відмові в позові.

З огляду на викладене та керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 10.12.2025 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ), відповідачі: Департамент урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради (вул. Богдана Хмельницького, буд. 64-А, м. Чернівці), Чернівецька міська рада (Площа Центральна, буд. 1, м. Чернівці).

Суддя О.П. Лелюк