Справа № 420/760/24
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2025-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/760/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України, начальника групи віпс (тип А) впс ІНФОРМАЦІЯ_1 лейтенанта ОСОБА_2 про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України, начальника групи віпс (тип А) впс ІНФОРМАЦІЯ_1 лейтенанта ОСОБА_2 , в якому просить:

- визнати протиправними дії начальника групи віпс (тип А) впс ІНФОРМАЦІЯ_1 лейтенанта ОСОБА_2 по винесенню рішення від 10.12.2023 №3727 про відмову в перетинанні Державного кордону України ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення від 10.12.2023 №3727 про відмову в перетинанні Державного кордону України ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в обґрунтування перетину Державного кордону України ним було надано пакет документів, а саме: закордонний паспорт громадянина України, закордонний паспорт громадянина України дружини, довідку про присвоєння дружині інвалідності ІІ групи за загальним захворюванням та свідоцтво про шлюб. Тобто, ним було подано вичерпний перелік документів, необхідних для перетину Державного кордону України, передбачений Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57. Разом з тим, з незрозумілих причин відповідач виніс оскаржуване рішення про відмову у перетині Державного кордону України. Більш того, із оскаржуваного рішення про відмову у перетині Державного кордону України не вбачається, з яких саме підстав винесено таке рішення та якій нормі права не відповідає пакет документів, наданий позивачем для перетину Державного кордону України. Отже, позивач вважав, що він має всі підстави для перетину Державного кордону України, право на яке його протиправно позбавлено винесенням оскаржуваного рішення про відмову у перетині Державного кордону України.

Від представника НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України надійшов відзив, в якому представник відповідача зазначив, що 10.12.2023 року, як стверджує позивач, в пункті пропуску для здійснення прикордонного контролю надав паспорти громадянина України для виїзду за кордон свій та дружини, довідку про присвоєння дружині інваліда ІІ групи за загальним захворюванням та свідоцтво про шлюб. Враховуючи сьогодення, наданий пакет документів та наявних в них записів, не надає право на перетинання державного кордону, як особі чоловічої статі призивного віку. Як зазначив у позові позивач, відповідно абзацу одинадцятого частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи за умови, що такі особи з інвалідністю не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати. Тобто, умову, що дружина позивача, як особа з інвалідністю, не має інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону її утримувати, повинна підтверджуватися відміткою про відстрочку від мобілізації у військовому квитку чи іншому документі, який видається територіальним центром комплектування та соціальної політики, в якому позивач перебуває на відповідному обліку. Тому відповідно до п. 1 ст. 14 ЗУ «Про прикордонний контроль» було прийняте рішення про відмову в перетинанні державного кордону України позивачу.

Ухвалою від 09.01.2024 року позов залишено без руху для усунення недоліків позову.

Ухвалою від 16.01.2023 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши в письмовому провадженні наявні в матеріалах справи докази, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що 10 грудня 2023 року начальником групи віпс (тип А) впс ІНФОРМАЦІЯ_1 лейтенантом ОСОБА_3 прийнято рішення про відмову в перетинанні Державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 на підставі Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правил перетинання Державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 2701.1995 року.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закон України «Про прикордонний контроль».

Згідно ст. 2 Закону України «Про прикордонний контроль» прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів. Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про прикордонний контроль» пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні. Прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем.

Згідно ст. 14 Закону України «Про прикордонний контроль» іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Форма рішення про відмову у перетині державного кордону встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону. Особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право протягом одного місяця з дня прийняття відповідного рішення у передбаченому законом порядку оскаржити його до органу Державної прикордонної служби України вищого рівня або до адміністративного суду за місцем розташування відповідного органу. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері регулює Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. На громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки. За громадянами України зберігаються на її території майно, кошти, цінні папери та інші цінності, що належать їм на праві приватної власності. Будь-яке обмеження їх громадянських, політичних, соціальних, економічних та інших прав не допускається.

Згідно ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 з 5:30 24 лютого 2022 року введений воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації.

Пунктом 2 вказаного Указу постановлено військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.

Згідно ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Відповідно до п. 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 р. № 1455, перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

Порядок та умови перетинання громадянами України державного кордону визначають Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин).

Згідно п. 2 Правил № 57 перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: 1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 2) дипломатичний паспорт; 3) службовий паспорт; 4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий); 5) посвідчення особи моряка; 6) посвідчення члена екіпажу. У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Відповідно до абз. 3 п. 2-1 Правил № 57 у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право, зокрема, особи, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю і супроводжують таких дружину (чоловіка) для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність.

Виїзд за межі України громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, зазначених в абзацах третьому-сьомому, дев`ятому і десятому цього пункту та пункті 2-2цих Правил, може здійснюватися самостійно без осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, осіб, які потребують постійного догляду, чи дітей, визначених пунктом 2-2 цих Правил, на підставі довідки про перебування таких осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, осіб, які потребують постійного догляду, чи дітей, визначених пунктом 2-2 цих Правил, на консульському обліку, документів (їх нотаріально засвідчених копій), що дають право на виїзд, які передбачені відповідно в абзацах третьому - сьомому, дев`ятому і десятому цього пункту та пункті 2-2 цих Правил, та документів, зазначених у пункті 2 цих Правил.

Відповідно до п. 2-6 Правил № 57 у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому і третьому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також пункті 2-14 цих Правил.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до ст.14 Закону №1710 рішення уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону про відмову громадянину у праві перетину кордону в кожному випадку повинно бути обґрунтованим, із зазначенням конкретних причин відмови.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, в графі причин відмови в перетинанні державного кордону зазначено: «Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правила перетинання Державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 2701.1995 року».

При цьому, у спірному рішенні не визначено конкретний пункт вказаних Правил та не конкретизовано, які саме документи на підтвердження підстави для виїзду за кордон позивач не зміг надати на паспортний контроль, та у даному рішенні не надано оцінку поданим позивачем документам на підтвердження підстави для виїзду за кордон.

Крім того, можливість підтвердження позивачем наявності права на перетин кордону України прямо залежить від чіткого визначення відповідачем конкретного та вичерпного переліку необхідних для цього документів, чого зроблено не було.

Що стосується посилань відповідача на приписи ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та визначену ними умову, що дружина позивача, як особа з інвалідністю, не має інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону її утримувати, повинна підтверджуватися відміткою про відстрочку від мобілізації у військовому квитку чи іншому документі, який видається територіальним центром комплектування та соціальної політики, в якому позивач перебуває на відповідному обліку, то суд зазначає, що в оскаржуваному рішенні не зазначено посилань на вказані приписи, як на підставу для прийняття даного рішення. При цьому, порядок та умови перетинання громадянами України державного кордону визначені Правилами перетинання державного кордону громадянами України, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин), а не Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Крім того, оскаржуване рішення не відповідає затвердженій формі, виходячи з наступного.

Так, наказом МВС України від 5.06.2023р. №457 затверджено форму рішення про відмову в перетинанні державного кордону України.

Відповідно до затвердженої форми в рішенні міститься графа «причина відмови іноземцю, особі без громадянства або громадянину України в перетинанні державного кордону України із зазначенням підстав та строків тимчасового обмеження громадянина України у праві на виїзд з України або рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю, особі без громадянства в разі наявності в базах даних Державної прикордонної служби України відомостей про таке обмеження».

У контексті зазначеного суд зауважує, що рішення про відмову в перетинанні державного кордону України є актом індивідуальної дії, головною рисою якого є його конкретність (гранична чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктом адміністративного права, який видає такий акт; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами; чітка відповідність такого акту нормам чинного законодавства.

Також загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Сталою є позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18.09.2019р. у справі №826/6528/18, від 10.04.2020р. у справі №819/330/18, від 10.01.2020р. у справі №2040/6763/18).

Разом з тим, в оскарженому рішенні про відмову позивачу в перетинанні державного кордону відповідач лише послався на Постанову КМУ №57 від 27.01.1995р., проте не зазначив конкретну норму законодавчого акта, на підставі якої позивачу було обмежено виїзд з України.

З урахуванням вищезазначеного та положень вказаної ч.2 ст.2 КАС України, надаючи оцінку оскаржуваному рішенню на предмет його відповідності наведеним критеріям, суд вважає, що таке рішення прийняте без дотримання принципу рівності перед законом, є необґрунтованим та непропорційним.

При цьому, як вбачається з вищевикладеного, протиправність дій відповідача виражається саме в прийнятті рішення від 10.12.2023 №3727.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення від 10.12.2023 №3727 про відмову в перетинанні Держаного кордону України ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

При цьому, вимога позивача про визнання протиправними дій начальника групи віпс (тип А) впс ІНФОРМАЦІЯ_1 лейтенанта ОСОБА_2 по винесенню рішення від 10.12.2023 №3727 про відмову в перетинанні держаного кордону України ОСОБА_1 є неналежним способом захисту порушеного права позивача, оскільки дії під час прийняття рішення є складовою самого рішення та окремому визнанню протиправними не підлягають. Тому в задоволенні цієї вимоги слід відмовити.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають часткоовму задоволенню.

За приписами ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову понесені судові витрати розподіляються між сторонами пропорційно до задоволених позовних вимог.

Позивачем за подання позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн. тому, задовольняючи позов частково, суд стягує на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України, суму сплаченого позивачем судового збору у розмірі 605,60 грн (1211,20 грн /2).

Керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 139, 241-246, 262, 293 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), начальника групи віпс (типу А) впс ІНФОРМАЦІЯ_1 лейтенанта ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення начальника групи віпс (типу А) впс ІНФОРМАЦІЯ_1 НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України лейтенанта ОСОБА_2 від 10.12.2023 №3727 про відмову в перетинанні Державного кордону України ОСОБА_1 .

У решті позову відмовити.

Стягнути з НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 605,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Андрухів