Справа № 520/7375/25
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2025-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 р. Справа № 520/7375/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Макаренко Я.М. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.06.2025 (суддя: Волошин Д.А., м. Харків) по справі № 520/7375/25

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі по тексту - відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_3 ), в якому просив суд:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо взяття на військовий облік та призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 повторно розглянути документи ОСОБА_1 щодо виключення з військового обліку з застосуванням редакції Закону №2232-ХІІ від 04.05.2024.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що його було знято з військового обліку з виключенням на підставі пп. "6" п.6 ст.37 Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу" (у редакції Закону від 08.04.2025), однак 24.12.2024, після проходження ВЛК, позивача було визнано придатним до військової служби та видано наказ про призов.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.06.2025 адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.06.2025 та прийняти рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт зазначає, що відповідач діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, визначені чинним законодавством, а дії відповідача щодо протиправного та без законних на це підстав вилучення в позивача військово-облікового документу, не відповідають критеріям правомірності, визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України, а, отже, є протиправними, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Відповідач не реалізував своє процесуальне право подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до ч. 4ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку письмового (спрощеного позивного) провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вислухавши суддю доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши письмові докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивач 05.10.2015 був засуджений за ч. 2 ст. 146 КК України, ч. 4 ст. 296 КК України та останньому призначено покарання у виді позбавлення волі за ч.1 ст. 70 КК України - 3 роки 6 місяців позбавлення волі, що підтверджується Вироком Апеляційного суду Харківської області, який набрав законної сили 05.10.2015 (а.с.14-16).

Відповідно до тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 , позивача було виключено з військового обліку 08.05.2024 на підставі п.п. "6" п.6 ст.37 Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу" (у редакції Закону від 08.04.2025) (а.с.12-13).

Позивач зазначив, що 24.12.2024 на вимогу поліцейського він зупинив транспортний засіб, після чого підійшов представник ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою надати документи на ознайомлення, після чого його було направлено на проходження військово-лікарської комісії (далі - ВЛК), внаслідок якої позивача було визнано придатним до військової служби.

ІНФОРМАЦІЯ_4 видано наказ про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації №495 від 24.12.2024 (а.с.10).

Представником позивача 20.01.2025 (вх. №1725 від 23.01.2025) було подано адвокатський запит до відповідача щодо надання інформації та копій документів в інтересах позивача, а саме: надати належним чином завірену копію наказу про призов на військову службу та надати інформацію та класифікацію дій представників ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо незаконного призову на військову службу.

Відповідач листом від 29.01.2025 №1562 повідомив позивача про те, що в ході проведення мобілізаційних заходів відносно ОСОБА_1 представники ІНФОРМАЦІЯ_2 діяли в межах норм чинного законодавства (а.с.11).

Не погоджуючись із такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з правомірності дій відповідача.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Згідно зі ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлені Законом України від 21.10.93 № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»:

мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу; Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України № 2232-XII від 25.03.92 "Про військовий обов`язок і військову службу".

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 9 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлено, що початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Згідно з ч. 1 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом № 3543-XII.

Статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації. Громадяни зобов`язані, зокрема, з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки).

При цьому, статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено вичерпний перелік осіб, яким надається відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації та перелік осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

У свою чергу, відповідно до п. 6 ч. 6 ст. 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України - у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України, які:

1) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими;

2) припинили громадянство України;

3) визнані непридатними до військової служби;

4) досягли граничного віку перебування в запасі.

Із матеріалів справи встановлено, що на момент проходження позивачем ВЛК (24.12.2024), внаслідок якої останнього було визнано придатним до військової служби та видано наказ про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації №495 від 24.12.2024, діяла редакція ст. 37 Закону №2232-ХІІ від 29.11.2024, проте в зазначеній статті відсутня норма, яка дозволяє виключати з військового обліку громадян, які були раніше засуджені.

Отже, станом на момент проходження ВЛК та видання наказу про призов на військову службу, частина 6 статті 37 Закону №2232-ХІІ не містила такої підстави для виключення з військового обліку осіб, як раніше засуджений до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Вироком Апеляційного суду Харківської області, який набрав законної сили 05.10.2015 року, позивач був засуджений за ч. 2 ст. 146 КК України, ч. 4 ст. 296 КК України та останньому призначено покарання у виді позбавлення волі за ч. 1 ст. 70 КК України - 3 роки 6 місяців позбавлення волі.

Вказаним вироком передбачено, що відбування покарання, зокрема, ОСОБА_1 обчислювати, починаючи з дня його фактичного затримання.

Починаючи відлік строку з моменту набрання вироком законної сили (05.10.2015), з огляду на те, що суду не відома дата фактичного затримання позивача, строк відбуття покарання завершився 04.04.2019.

Отже, станом на 03.04.2025 (після спливу шести років з дня відбуття покарання), з огляду на положення пунктів 8 та 9 частини 1 статті 89 Кримінального кодексу України (в редакції від 19.12.2024), позивач вважається таким, що не має судимості, за умови відсутності нових кримінальних правопорушень.

08.05.2024 ОСОБА_1 був виключений з військового обліку військовозобов`язаних на підставі п. 6 ч. 6 ст. 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

З урахуванням зазначених обставин позивач вважав, що в силу п. 6 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» він підлягає виключенню з військового обліку як громадян України, який був раніше засуджений до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що, починаючи з 18.05.2024, п. 6 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» діє в редакції Закону України від 11.04.2024 № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», який має наступний зміст:

«Виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України - у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України, які:

1) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими;

2) припинили громадянство України;

3) визнані непридатними до військової служби;

4) досягли граничного віку перебування в запасі.

У громадянина, якого виключено з військового обліку відповідно до пунктів 3 та 4 цієї частини, військово-обліковий документ не вилучається. До військово-облікового документа громадянина вносяться дані про виключення із військового обліку.».

Позивач обґрунтовує своє право на виключення з військового обліку у зв`язку з наявністю у нього обвинувального вироку на підставі ч. 2 ст. 146 КК України, ч. 4 ст. 296 КК України.

Вироком Апеляційного суду Харківської області, який набрав законної сили 05.10.2015, позивач був засуджений за ч. 2 ст. 146 КК України, ч. 4 ст. 296 КК України та останньому призначено покарання у виді позбавлення волі за ч. 1 ст. 70 КК України - 3 роки 6 місяців позбавлення волі.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 № 16 «Про практику застосування судами України законодавства про погашення і зняття судимості», при вирішенні питання про погашення судимості правове значення має не тільки наявність вироку суду, яким особу визнано винною у вчиненні злочину, а й підстави та час її звільнення від відбування покарання, оскільки саме з цього часу в передбачених законом випадках особа вважається такою, що не має судимості, або починає обчислюватися строк, протягом якого вона вважатиметься такою, що має судимість.

У постанові Верховного Суду від 27.09.2018 у справі № 647/1831/15-к наведено висновок, згідно з яким припинення судимості анулює всі кримінально-правові й загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості під час вирішення будь-яких питань, у тому числі й для характеристики особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості та є неприпустимим.

Так, відповідно до пунктів 8 та 9 частини 1 статті 89 Кримінального кодексу України (в редакції від 19.12.2024), такими, що не мають судимості, визнаються:

особи, засуджені до позбавлення волі або основного покарання у виді штрафу за тяжкий злочин, якщо вони протягом шести років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового кримінального правопорушення;

особи, засуджені до позбавлення волі або основного покарання у виді штрафу за особливо тяжкий злочин, якщо вони протягом восьми років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового кримінального правопорушення.

Строки погашення судимості обчислюються з дня відбуття основного і додаткового покарання (частина 1 статті 90 КК України).

Отже, як вже зазначалося вище, відлік строку починає обчислюватися з моменту набрання вироком законної сили (05.10.2015). З огляду на те, що суду невідома дата фактичного затримання позивача, строк відбуття покарання завершився 04.04.2019.

Тобто, станом на 03.04.2025 (після спливу шести років з дня відбуття покарання), з огляду на положення пунктів 8 та 9 частини 1 статті 89 Кримінального кодексу України (в редакції від 19.12.2024), позивач вважається таким, що не має судимості, за умови відсутності нових кримінальних правопорушень. Протилежного позивачем не доведено, а судом не встановлено.

Крім того, з прийняттям Закону України від 11.04.2024 № 3633-IX виключено таку підставу виключення з військового обліку для громадян України, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, з огляду на що поновлення позивача на військовому обліку є правомірним.

Інші підстави виключення з військового обліку станом на дату взяття позивача на військовий облік у ОСОБА_1 були відсутні.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 правомірно взятий на військовий облік як військовозобов`язаний.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого обґрунтованого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи та не спростовують правильність висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.06.2025 по справі № 520/7375/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)С.П. Жигилій
Судді(підпис) (підпис) Я.М. Макаренко Т.С. Перцова