Справа № 520/3574/25
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2025-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 р. Справа № 520/3574/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , П`янової Я.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2025, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., м. Харків, повний текст складено 03.06.25 по справі № 520/3574/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (далі по тексту ГУ ДПС у Харківській області, відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 18.09.2024 за № 2-2030- НОМЕР_1 про нарахування земельного податку за 2021 рік у сумі 172 262,89 грн, № 2-2030- НОМЕР_1 про нарахування земельного податку за 2023 рік у сумі 217 912,55 грн, № 2-2030- НОМЕР_1 про нарахування земельного податку за 2024 рік у сумі 57 099,66 грн.

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) понесені судові витрати в справі, зокрема витрати на правничу (правову) допомогу адвоката у сумі 30 000 гривень 00 копійок та суму сплаченого судового збору - 3 578 гривень 20 копійок.

В обґрунтування позовних вимог послалась на протиправність винесених контролюючим органом податкових повідомлень-рішень від 18.09.2024 № 2-2030- НОМЕР_1 про нарахування земельного податку за 2021 рік у сумі 172 262,89 грн, № 2-2030- НОМЕР_1 про нарахування земельного податку за 2023 рік у сумі 217 912,55 грн, № 2-2030- НОМЕР_1 про нарахування земельного податку за 2024 рік у сумі 57 099,66 грн (далі ППР), оскільки у розумінні приписів підпункту 297.1.4 пункту 297.1 статті 297 ПК України, ОСОБА_1 звільняється від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно в частині земельного податку за земельні ділянки, які використовуються нею для провадження господарської діяльності.

Повідомила, що окрім використання земельної ділянки та нежитлової будівлі, розташованої на ній, у своїй господарській діяльності у якості складських приміщень та місць зберігання верстаків та транспортних засобів, позивач надає частину нежитлової будівлі в оренду за наступними договорами: № 0101001 від 01.01.2017 між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 у розмірі 7 м2; № 0101005 від 01.01.2017 між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1 у розмірі 5 м2; № 0101003 від 01.01.2017 між ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_1 у розмірі 5 м2; № 0103001 від 01.03.2017 між ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_1 у розмірі 5 м2; № 0112001 від 01.12.2017 між ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_1 у розмірі 5 м2. При цьому, загальна площа приміщень, переданих в оренду за даними договорами становить 25 м2, що є 4,56% від загальної площі нежитлової будівлі (загальна площа нежитлової будівлі 548 м2, що є 100%; площа приміщень, переданих в оренду за даними договорами 25 м2; отже, 548 м2 * 25 м2 / 100% = 4,56% - відсоток площі приміщень, переданих в оренду).

З огляду на те, що законом закріплено принцип невіддільності нежитлової будівлі від земельної ділянки, на якій вона розташована, та з урахуванням принципу пропорційності надання земельної ділянки в оренду, стверджує, що ОСОБА_1 має сплатити земельний податок виключно за 4,56% від загальної площі земельної ділянки, що становить 52,24 м2.

А відтак, податкові повідомлення-рішення від 18.09.2024 № 2-2030-UA0028556, № 2-2030-UA0028556, № 2-2030-UA0028556, № 2-2030-UA0028556, за якими позивачу було визначено суму податкового зобов`язання із сплати земельного податку з фізичних осіб, підлягають скасуванню з мотивів неправильного розрахунку за даними договорами.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2025 по справі № 520/3574/25 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (вул. Григорія Сковороди, буд. 46,м. Харків,Харківська обл., Харківський р-н,61057) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задоволено у повному обсязі.

Скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 18.09.2024 за № 2-2030- НОМЕР_1 про нарахування земельного податку за 2021 рік у сумі 172 262,89 грн, № 2-2030- НОМЕР_1 про нарахування земельного податку за 2023 рік у сумі 217 912,55 грн, № 2-2030- НОМЕР_1 про нарахування земельного податку за 2024 рік у сумі 57 099,66 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 3578 (три тисячі п`ятсот сімдесят вісім) грн. 20 коп.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2025 у справі № 520/3574/25 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована твердженнями про прийняття оскаржуваного рішення із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, із неповним та частковим дослідженням наданих доказів, що в силу приписів статті 317 КАС України є підставою для його скасування.

Наполягав, що оскільки за інформацією щодо реєстрації податкових накладних Нікітіною О. Г. отримано дохід виключно від оренди складського приміщення, а не земельної ділянки, позивач у розумінні приписів пункту 297.1 статті 297 ПК України, як суб`єкт господарювання платник єдиного податку, що є власником земельних ділянок, відповідно є платником земельного податку, а тому ГУ ДПС у Харківській області цілком правомірно винесено спірні ППР.

Аналізуючи приписи підпункту 297.1.4 пункту 297.1 статті 297 ПК України у різних редакціях, звернув увагу, що як у 2019 так і у 2020 роках вже існувала правова підстава для оподаткування, якщо ділянка не використовувалась у власній господарській діяльності. У свою чергу, право на пільгу має лише той платник єдиного податку, який фактично використовує земельну ділянку у своїй господарській діяльності.

Вважав безпідставним висновок суду першої інстанції про те, що лише 4,56% загальної площі земельної ділянки було передано в оренду, що є її незначною часткою, оскільки податкове законодавство не встановлює граничного порогу площі, яка використовується для надання в оренду, щоб платник податку міг скористатися пільгою.

На переконання апелянта, сам по собі факт здачі в оренду будь-якої частини земельної ділянки свідчить про необхідність сплати земельного податку.

Позивач, у надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу заперечувала проти викладених у ній доводів, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Просила врахувати, що звертаючись із позовом, позивачем було надано всі підтверджуючі документи використання належної їй земельної ділянки у власній господарській діяльності, а тому за приписами підпункту 297.1.4 пункту 297.1 статті 297 ПК України ОСОБА_1 звільнена від плати за землю.

Заперечуючи проти викладених в апеляційній скарзі доводів про те, що надання нерухомості в оренду не є підставою для застосування податкової пільги, вказувала, що позивач з 11.05.2010 зареєстрована як суб`єкт господарювання та має статус фізичної особи-підприємця, а за інформацією, наявною в ЄДРПОУ, основним видом діяльності позивача (КВЕД) є 52.10 Складське господарство. Іншими видами діяльності є: 77.33 Надання в оренду офісних машин і устаткування, у тому числі комп`ютерів; 77.39 Надання в оренду інших машин, устаткування та товарів, н.в.і.у.; 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля.

Тобто, здавання в оренду приміщень, машин, устаткувань, техніки, а також здійснення діяльності щодо складського господарства (у даному випадку відповідальне зберігання майна третіх осіб) і є суттю та змістом здійснення господарської діяльності позивачем, за наслідками якої нею отримано прибуток.

Зазначила, що до внесення змін до підпункту 297.1.4 пункту 297.1 статті 297 ПК України позивач надавала частину складських приміщень в оренду, однак після внесення змін до податкового законодавства економічна доцільність надання в оренду таких приміщень була втрачена, а тому позивач здавала лише незначну частину приміщень загальною площею 25 м. кв, що математично підтверджується сумою площ усіх приміщень, які здаються в оренду згідно з договорами оренди, наданими позивачем в додатках до позову та відношенням цієї площі до усієї площі нерухомого майна (548 м2). Отже, відсоток приміщень позивача, які нею здаються в оренду становить - 4,56%.

Інша частина складського приміщення, яка не передається позивачем третім особам в оренду, використовуються для розміщення електроштабелера SWE140, лазерної установки, офісних меблів, верстату, офісної техніки, вантажопасажирського автомобіля марки Volkswagen Transporter, які також використовуються в господарської діяльності позивача. Більш того, автомобіль марки VolkswagenTransporter відображено позивачем у звіті за формою 20-ОПП, що не заперечується відповідачем.

Відтак, з посиланням на висновок Верховного Суду у справі № 560/2530/22 від 22.04.2024 вказала, що суб`єкт господарювання незалежно від факту передавання ним нежитлових приміщень в оренду іншим суб`єктам господарювання, може самостійно, у власній господарській діяльності, використовувати належну йому земельну ділянку.

У клопотанні від 30.07.2025 позивач просила долучити до матеріалів справи додаткові угоди до договорів оренди та акти приймання-передачі.

Контролюючий орган надав до суду апеляційної інстанції додаткові пояснення від 01.08.2025, в яких повідомив, що покликаючись на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 22.04.2024 по справі № 560/2530/22, ОСОБА_1 залишила поза увагою той факт, що у вказаній справі № 560/2530/22 позивач надав документи, які засвідчують факт використання ним земельної ділянки у господарській діяльності, що не мало місця у спірних правовідносинах.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач - ОСОБА_1 , зареєстрована у Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб-підприємців як фізична особа-підприємець з 11 травня 2010 року, номер запису: 0121236, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Позивач є платником єдиного податку та відповідно до свідоцтва серії НОМЕР_3 та зареєстрованих кодів видів економічної діяльності має право та здійснює господарську діяльність у наступних напрямках: 52.10 Складське господарство, 77.33 Надання в оренду офісних машин і устатковання, у тому числі комп`ютерів, 77.39 Надання в оренду інших машин, устатковання та товарів, 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля, 49.41 Вантажний автомобільний транспорт, 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, 77.11 Надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів.

На підставі рішення Господарського суду Харківської області по справі № 5023/2008/11 від 12 квітня 2011 року за позивачем було визнано право власності на нежитлову будівлю літ. «Д-1», що розташована по АДРЕСА_3 .

29 жовтня 2012 року між позивачем та Харківською міською радою Харківської області в особі Харківського міського голови Кернеса Г. А. був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки № 72/12.

Земельна ділянка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :02:016:003, загальна площа якої становить 0,1145 га. Призначення - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Належну земельну ділянку та нежитлову будівлю позивач в період 2019 та 2020 років використовувала у своїй господарській діяльності шляхом надання в оренду частини складських приміщень (до внесення змін до законодавства та до моменту втрати економічної доцільності), надання в оренду офісних меблів, верстаків, транспортних засобів та іншого устаткування.

Також судом встановлено, що у 2021 2024 роках частина складського приміщення за вищенаведеною адресою також здавалась в оренду, а інша частина, яка не передавалась позивачем третім особам в оренду, використовувалась для розміщення електроштабелера SWE140, лазерної установки, офісних меблів, верстату, офісної техніки, вантажопасажирського автомобіля марки Volkswagen Transporter, що використовуються в господарської діяльності.

09.10.2024 позивач засобами поштового зв`язку отримала податкові повідомлення-рішення від 18.09.2024 за № 2-2030-UA0028556, № 2408125- 2405-2030-UA0028556, № 2-2030-UA0028556, за якими їй було визначено суму податкового зобов`язання із сплати земельного податку з фізичних осіб: - за 2021 рік 172 262,89 грн; - за 2023 рік 217 912,55 грн; - за 2024 рік 57 099,66 грн.

Представником позивача був направлений адвокатський запит до ГУ ДПС у Харківській області стосовно підстав виникнення податкових зобов`язань та надання детального розрахунку до ППР по земельному податку, винесеного позивачу.

22.10.2024 засобами електронної пошти представником позивача було отримано відповідь на адвокатський запит, де наведено розрахунок податкового зобов`язання зі сплати земельного податку з фізичних осіб та зазначено наступне зокрема, що: «Відповідно до інформаційних ресурсів, які є у розпорядженні ГУ ДПС Нікітіна О.Г. перебуває на обліку в контролюючому органі, як платник земельного податку з фізичних осіб за земельну ділянку, розташовану за адресою: пров. Сімферопольський, б, м. Харків, кадастровий номер :02:016:0039, загальною площею 0,1145 гектар. Також ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, перебуває на спрощеній системі оподаткування (3 група), одним з видів діяльності якої є 66.20 - Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Не погодившись з зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернулася зі скаргою № б/н від 24.10.2024 до Державної податкової служби України.

30.12.2024 ДПС України надіслала Рішення про результати розгляду скарги № 39421/6/99-00-06-01-02-06, у якому відмовила у задоволенні скарги з наступних підстав: «В ході розгляду скарги встановлено, що Скаржник зареєстрований як фізична особа підприємець платник єдиного податку (3 група) з видами діяльності, зокрема, (52.10) - складське господарство; (68.20) - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, дохід від якого декларує у податкових деклараціях платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця. Проте, відсутнє підтвердження, що земельна ділянка площею 0,1145 га, з кадастровим номером :02:016:0039, використовувалась скаржником протягом 2021-2024 років у господарській діяльності, оскільки, відповідно до повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою № 20-0ПП, зазначено лише автомобіль Volkswagen Transporter, який здається в оренду».

Позивач, вбачаючи у зазначеному порушення своїх прав, звернувся за їх захистом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржувані позивачем податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 18.09.2024 за № 2-2030- НОМЕР_1 про нарахування земельного податку за 2021 рік у сумі 172 262,89 грн, № 2-2030- НОМЕР_1 про нарахування земельного податку за 2023 рік у сумі 217 912,55 грн, № 2-2030- НОМЕР_1 про нарахування земельного податку за 2024 рік у сумі 57 099,66 грн. є такими, що винесені з порушенням норм чинного законодавства України, а тому підлягають скасуванню, оскільки вважав, що ОСОБА_1 має сплатити земельний податок виключно за 4,56% від загальної площі земельної ділянки, що становить 52,24 м2, що свідчить про необґрунтованість здійсненого відповідачем розрахунку.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає ПК України.

Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно з підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень розділу ХIII ПК України.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні (підпункт 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України).

Таким чином, обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

Згідно з пунктом 291.2 статті 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності полягає в запровадженні особливого механізму справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Крім цього, пунктом 269.2 статті 269 ПК України передбачено, що суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу ХІV цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).

Відповідно до пункту 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України в редакції, чинній до 30 червня 2020 року, платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів, а саме податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Законом України від 16 січня 2020 року № 466-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» до цієї норми внесено зміни. Ці зміни відповідно до Перехідних положень означеного Закону набрали чинності 1 липня 2020 року

Отже, з цієї дати пункт 4 пункт 297.1 статті 297 ПК України викладений в редакції, відповідно до якої платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податку на майно в частині земельного податку за земельні ділянки, що використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності (крім діяльності з надання земельних ділянок та/або нерухомого майна, що знаходиться на таких земельних ділянках, в оренду (найм, позичку) та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва).

У постанові від 21 листопада 2023 року у справі № 813/4324/16, Верховний Суд, аналізуючи положенням ПК в редакції, чинній до 1 липня 2020 року, вказав, що спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 статті 297 ПК України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2015 року у справі № 21-2352а15 (№ 826/14703/13-а), який в подальшому був підтриманий і Верховним Судом у постановах від 15 лютого 2019 року (справа №826/9948/16), від 9 квітня 2019 року (справа №826/12960/16), від 21 травня 2020 року (справа №826/10983/18) тощо.

У постанові від 5 лютого 2021 року у справі № 826/16051/16 Верховний Суд вказав, що надання нежилих приміщень в найм не вважається використанням земельної ділянки у господарській діяльності, а тому і не є підставою для звільнення від сплати земельного податку.

Верховний Суд на підставі аналізу норми підпункту 4 пункту 297.1 статті 294 ПК України в редакції, чинній з 1 липня 2020 року, у постанові від 30 травня 2023 року у справі № 927/135/22 вказав, що умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності.

Колегією суддів встановлено, що покликаючись на наявність обставин для звільнення позивача від сплати земельного податку ОСОБА_1 до матеріалів справи долучено, зокрема, договори та податкові накладні щодо передачі в оренду нежитлових приміщень, а також документи щодо здачі в оренду рухомого майна, зокрема електроштабелера SWE140, лазерної установки, офісних меблів, верстата, офісної техніки та вантажопасажирського автомобіля Volkswagen Transporter, план земельної ділянки та технічний паспорт на нежитлове приміщення з метою наочного підтвердження його розташування, а також майна, переданого в оренду, відносно меж земельної ділянки.

Дослідивши вказані документи, судом апеляційної інстанції встановлено, що ФОП ОСОБА_1 надає в оренду іншим суб`єктам господарювання нерухоме майно нежитлові будівлі за адресою: АДРЕСА_3 за договорами оренди, а саме: №0101001 від 01.01.2017 між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 у розмірі 10 м2; №0101005 від 01.01.2017 між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1 у розмірі 10 м2; №0101003 від 01.01.2017 між ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_1 у розмірі 10 м2; №0103001 від 01.03.2017 між ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_1 у розмірі 10 м2 та №0112001 від 01.12.2017 між ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_1 у розмірі 10 м2.

Інша частина складського приміщення за вищевказаною адресою використовуються для розміщення електроштабелера SWE140, лазерної установки, офісних меблів, верстату, офісної техніки, вантажопасажирського автомобіля марки Volkswagen Transporter.

Як зазначає відповідач, а також не спростовує позивач, за інформацією щодо реєстрації податкових накладних дохід ОСОБА_1 отримано саме від оренди складського приміщення, а відповідно до наданої інформації за формою 20-ОПП зазначено лише автомобіль Volkswagen Transporter, який здається в оренду, а об`єктом оподаткування земельну ділянку за адресою АДРЕСА_3 не зазначено взагалі.

Таким чином, з аналізу вказаних документів вбачається, що ОСОБА_1 фактично використовує у господарській діяльності лише належні їй приміщення (нежитлові будівлі), транспортні засоби та устаткування, однак, не земельні ділянки.

Відтак, колегія суддів констатує, що надані позивачем до матеріалів справи документи не підтверджують використання належної їй земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 у здійсненні господарської діяльності.

Колегія суддів не приймає до уваги долучені під час апеляційного перегляду даної справи додаткові угоди до договорів оренди та акти-приймання-передачі до договорів оренди, оскільки у розумінні частин 4, 5 статті 308 КАС України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції. Всупереч наведеному, позивачем не обґрунтовано причин, що унеможливили подання таких доказів до суду першої інстанції. Викладені у клопотанні від 30.07.2025 доводи про організаційні ускладнення, спричинені об`єктивними причинами, жодним чином не пояснюють причин подання таких доказів лише на етапі апеляційного перегляду даної справи.

При цьому, слід зауважити, що відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі" оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Приписами статті 17 Закону України "Про оренду землі" об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Однак, позивачем не надано будь-яких доказів того, що передача у оренду земельної ділянки була зареєстрована у передбачений законом спосіб.

Таким чином, підстави для того, щоб вважати спірну земельну ділянку переданою орендарям - відсутні.

Будь-яких інших доказів на підтвердження факту використання спірної земельної ділянки у період з 2021 по 2024 роки у власній господарській діяльності, позивачем до матеріалів справи долучено не було.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції наголошує, що умовою несплати земельного податку є використання самої землі для проведення господарської діяльності.

Таким чином, враховуючи те, що ОСОБА_1 у господарській діяльності використовувались будівлі та обладнання, однак, не сама земельна ділянка, наявні підстави стверджувати, що позивачем не виконано умову, необхідну для набуття права на пільгу щодо сплати земельного податку за спірні земельні ділянки.

Також, колегія суддів враховує, що подібні правовідносини (за участю тих самих сторін та такими ж фактичними обставинами) вже слугували предметом розгляду у суді касаційної інстанції (постанова від 30.10.2025 по справі № 520/677/25), за наслідками якого, Верховний Суд виснував, що умовою несплати земельного податку є використання самої землі для проведення господарської діяльності, а оскільки позивач використовувала будівлю та обладнання, але не надала доказів використання саме земельної ділянки у господарській діяльності, вона не виконала умову, необхідну для застосування пільги щодо земельного податку.

При цьому, колегія суддів зазначає, що використання приміщення (нежитлова будівля) на земельній ділянці в господарській діяльності позивача не є підставою для звільнення його від сплати земельного податку, оскільки фактично в господарській діяльності використовуються належні позивачу на праві власності нежитлове приміщення (нежитлова будівля), а не сама земельна ділянка. Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 17.04.2024 у справі № 826/17360/16, від 22 квітня 2024 року по справі № 560/2530/22.

Отже, доводи позивача про те, що вона звільнена від сплати земельного податку, у зв`язку з тим, що є суб`єктом господарювання та перебуває спрощеній системі оподаткування та використовує належні їй на праві власності земельні ділянки в господарській діяльності, що помилково було підтримано судом першої інстанції, є такими, що спростовані під час апеляційного перегляду даної справи.

Щодо покликань позивача на рішення у справі № 820/6123/16, яке має преюдиційне значення для розгляду даної справи, колегія суддів зазначає таке.

Так, відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції враховує, що рішення у справі №820/6123/16, яке набрало законної сили, стосувалося податкових повідомлень-рішень за інший податковий період (від 19 жовтня 2016 року) і не може вважатися преюдиційним при вирішенні цього спору (№ 520/3574/25). Предметом розгляду у цій справі є податкові повідомлення-рішення від 18 вересня 2024 року, а доказування стосувалося обставин фактичного використання відповідної земельної ділянки саме у 2021-2024 роках. Натомість. рішення у справі № 820/6123/16 таких обставин не встановлювало, у зв`язку з чим відсутні підстави для поширення встановлених у ній обставин на правовідносини, що є предметом розгляду у цій справі.

Така позиція була підтримана Верховним Судом у постанові від 30.10.2025 по справі № 520/677/25.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Таким чином, з огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач при винесенні податкових повідомлень-рішень від 18.09.2024 за № 2-2030- UA0028556 про нарахування земельного податку за 2021 рік у сумі 172 262,89 грн, № 2-2030- НОМЕР_1 про нарахування земельного податку за 2023 рік у сумі 217 912,55 грн, № 2-2030-UA0028556 про нарахування земельного податку за 2024 рік у сумі 57 099,66 грн, діяв на підставі та у спосіб, що передбачені ПК України, отже, підстави для їх скасування відсутні, що зумовлює прийняття рішення про задоволення вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується статтею 322 КАС України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено у пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Згідно зі статтею 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За приписами пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Враховуючи, що суд першої інстанції не встановив належним чином всі фактичні обставини у даній справі, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2025 у справі № 520/3574/25 підлягає скасуванню, з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч.4 ст.241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2025 по справі № 520/3574/25 - скасувати.

Прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді С.П. Жигилій Я.В. П`янова