Справа № 640/22446/19
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2025-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2025 рокусправа № 640/22446/19
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гулкевич І.З., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

встановив:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 із позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просить суд:

визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора №1147ц від 17.10.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та органів прокуратури;

поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та органів прокуратури з 18.10.2019;

стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу починаючи з 18.10.2019 і до моменту фактичного поновлення на роботі.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 2000 року працював в органах прокуратури України на посадах слідчого та старшого слідчого в органах прокуратури України. 08.04.2015 на підставі наказу Генерального прокурора України №571ц його призначено на посаду заступника начальника управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління. 17.10.2019 позивача наказом Генерального прокурора України №1147ц звільнено з посади заступника начальника управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України Про прокуратуру з 18.10.2019. Позивач вважає, що підстав для його звільнення згідно з п.9 ч.1 ст.51 Закону України Про прокуратуру не було, оскільки на день звільнення Офіс Генерального прокурора не утворено, а Генеральна прокуратура України не ліквідована. В оскаржуваному наказі не зазначено чітку підставу звільнення. На переконання позивача, звільнення його з адміністративної посади відбулося з порушенням вимог Закону України Про прокуратуру.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.11.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

20.12.2019 Генеральна прокуратура України подала до суду відзив на позовну заяву з проханням у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування вказано, що у заявлених спірних правовідносинах відповідач виконав вимоги закону та не допустив порушень. Стверджується, що прямою вказівкою закону визначено про персональне попередження працівників про можливе майбутнє звільнення у разі не проходження успішно атестації. Позивач у визначений законом термін не подав заяви встановленої форми та змісту для проходження атестації. Стверджує, що норми Закону України від 19.09.2019 №113-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури є спеціальними по відношенню до інших нормативно-правових актів, мають імперативний характер, підлягають безумовному виконанню уповноваженими органами та їх посадовими особами. Також зазначає, що такої умови, як прийняття Генеральним прокурором наказу про ліквідацію чи організацію прокуратури для звільнення прокурорів за п.9 ч.1 ст. 51 Закону №1697-VII Законом України від 19.09.2019 № 113-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури не передбачено. Норми Закону України від 19.09.2019 №113-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури та Закону України Про прокуратуру, які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади, у тому числі з адміністративної посади, є спеціальними по відношенню до інших нормативно-правових актів, у тому числі КЗпП України. Стверджує, що позивача звільнено з посади прокурора, а не з адміністративної посади.

10.01.2020 позивачем надано до суду відповідь на відзив, в якій останній просив суд задовольнити позовні вимоги з урахуванням наведених письмових пояснень. При цьому, позивач відмічає, що в оскаржуваному наказі наведено лише підстави прийняття, а не обставини, що вплинули на прийняття цього рішення.

На виконання Закону України Про внесення зміни до пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 №399 передано судові справи Львівському окружному адміністративному суду

За результатами автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Львівського окружного адміністративного суду Гулкевич І.З.

Ухвалою суду від 26.02.2025 прийнято справу до провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами. Замінено відповідача Генеральну прокуратуру України її процесуальним правонаступником Офісом Генерального прокурора.

Представником позивача подано додаткові пояснення, в яких зазначає, що Верховним судом вже сформовано правову позицію, що Законом №113-ІХ не передбачено підстав за яких може бути звільнено слідчих органів прокуратури, адже вимоги щодо проходження атестації стосувалися виключно прокурорів, що виключає можливість застосування до слідчих положень Закону №1697-VII в частині звільнення з посади, в тому числі п.9 ч.1 ст.51 цього Закону. Також вказано, що Верховний Суд висловив позицію, що позивачі, перебуваючи на посадах слідчих органів прокуратури, а не прокурора Генеральної прокуратури України, не могли бути звільнені на підставі пункту 19 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №113-IX, позаяк редакція цієї норми, чинна станом на дату видання оскаржуваних в наведених справах наказів про звільнення позивачів, яка регулювала звільнення із посади у випадку, зокрема, неподання заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора і намір пройти атестацію, стосувалася виключно прокурорів. Зазначені обставини, на переконання позивача, свідчать про те, що оскаржувані рішення суперечать положенням Конституції України, актам міжнародного законодавства, Закону України Про прокуратуру є дискримінаційним та порушують право позивача на працю. Просить врахувати рішення Конституційного Суду України ід 18.12.2024 у справі №3-157/2023 (290/23).

Представником відповідача подано додаткові пояснення на позовну заяву. Зазначає, що обов`язковою умовою для призначення прокурорів до Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур є успішне проходження ними атестації та надання їх згоди на призначення, неподання відповідної заяви вказує на відсутність бажання позивача щодо його переведення до відповідної прокуратури з дотриманням чітко визначеного у Законі № 113-IX механізму. Позивачем не подано в установлений строк заяву затвердженої форми до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, що є обов`язковою умовою для призначення прокурорів до Офісу Генерального прокурора.

Також, на думку відповідача, безпідставними та необґрунтованими є посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 18.12.2024 №11-р (ІІ)/2024 у справі №3-157/2023(290/23), оскільки дане рішення стосується такої підстави для звільнення прокурора з посади як ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. У спірних же правовідносинах юридичним фактом, що зумовив звільнення позивача на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII в даному випадку є неподання ним заяви встановленої форми про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію. Водночас, суд ухвалив, що п. 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру від 14.10.2014 №1697-VII зі змінами, визнаний неконституційним, утрачає чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення, що свідчить про те, що рішення на даний час не набрало чинності, а його дія на розповсюджується на спірні правовідносини, оскільки вони виникли до ухвалення судом цього рішення, що узгоджується з вимогами ч.2 ст.152 Конституції України, згідно яких закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 2000 року працював в органах прокуратури. З 08.04.2015 працював на посаді заступника начальника управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та органів прокуратури.

25.09.2019 набув чинності Закон України №113-ХІ від 19.09.2019 Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури.

Наказом Генерального прокурора України від 17.10.2019 №1147ц позивача звільнено з посади заступника начальника управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі п. 9 ч.1 ст.51 Закону України Про прокуратуру з 18.10.2019.

Вважаючи протиправним зазначений наказ відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 43 Конституції України).

Відповідно до статті 131-1 Конституції України прокуратура в Україні здійснює: 1) підтримання публічного обвинувачення в суді; 2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; 3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У пункті 9 розділу XV Перехідні положення Конституції України передбачено, що прокуратура продовжує виконувати відповідно до чинних законів функцію досудового розслідування до початку функціонування органів, яким законом будуть передані відповідні функції, а також функцію нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян, - до набрання чинності законом про створення подвійної системи регулярних пенітенціарних інспекцій.

Зазначені перехідні положення Конституції України в частині виконання прокуратурою функції досудового розслідування мають продовження у пункті 1 розділу X Прикінцеві положення і в пункті 1 розділу XI Перехідні положення КПК України, якими закріплені повноваження слідчих органів прокуратури щодо здійснення досудового розслідування у кримінальних провадженнях, які відповідно до частин четвертої і п`ятої статті 216 цього Кодексу підслідні слідчим органів державного бюро розслідувань і детективам Національного антикорупційного бюро України, - до дня початку діяльності Державного бюро розслідувань України, але не пізніше п`яти років з дня набрання чинності цим Кодексом, та до дня початку діяльності Національного антикорупційного бюро України, але не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Кодексом відповідно.

Аналогічна норма щодо здійснення слідчими органів прокуратури досудового розслідування у визначеному КПК України порядку до початку діяльності Державного бюро розслідувань, але не пізніше п`яти років після набрання чинності цим Кодексом закріплена в пункті 4 розділу XIII Перехідні положення Закону №1697-VII.

Пункту 1 розділу XI Перехідні положення КПК України, до дня введення в дію положень частини четвертої статті 216 цього Кодексу (Підслідність) повноваження щодо досудового розслідування здійснюють слідчі органів прокуратури, які користуються повноваженнями слідчих, визначеними цим Кодексом, - щодо злочинів, передбачених частиною четвертою статті 216 цього Кодексу.

У разі неможливості закінчити досудове розслідування у таких провадженнях до спливу дворічного строку, а так само за наявності інших передбачених законом підстав питання про доручення його здійснення іншим органам досудового розслідування вирішується в установленому цим Кодексом порядку. Передача кримінальних проваджень до Державного бюро розслідувань здійснюється з урахуванням особливостей, визначених Законом України Про Державне бюро розслідувань (абзац 2 у редакції Закону України № 1355-VIII від 12 травня 2016 року, у редакції Закону № 113-IX з урахуванням змін, внесених Законом України № 187-IX від 04 жовтня 2019 року).

До дня введення в дію частини п`ятої статті 216 цього Кодексу повноваження щодо досудового розслідування передбачених нею злочинів здійснюють слідчі органів прокуратури, які користуються повноваженнями слідчих, визначеними цим Кодексом.

Після введення в дію частини п`ятої статті 216 цього Кодексу розпочаті слідчими органів прокуратури кримінальні провадження продовжують здійснюватися слідчими органів прокуратури, які користуються повноваженнями слідчих, визначеними цим Кодексом, до закінчення досудового розслідування, але не пізніше дня початку діяльності відповідно Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур (абзац четвертий пункту 1 розділу XI в редакції Закону № 916-VIII від 24 грудня 2015 року; із змінами, внесеними згідно із законами № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, №113-IX з урахуванням змін, внесених Законом України № 187-IX від 04 жовтня 2019 року).

За пунктом 5 розділу XIII Перехідні положення Закону №1697-VII, положення цього Закону, в тому числі статті 86, що регулює пенсійне забезпечення працівників органів прокуратури, поширюється на слідчих органів прокуратури до початку діяльності державного бюро розслідувань.

Відповідно до абзацу 2 пункту 4 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 12.11.2015 №794--VII Про Державне бюро розслідувань (далі - Закон № 794-VIII) матеріали кримінального провадження, які на день набрання чинності цим Законом перебувають в іншому органі досудового розслідування на стадії досудового розслідування, але відповідно до цього Закону підслідні Державному бюро розслідувань, у тримісячний строк після початку здійснення Державним бюро розслідувань функції досудового розслідування передаються до відповідного підрозділу (органу) Державного бюро розслідувань для продовження провадження. Кримінальні провадження, які до початку діяльності Державного бюро розслідувань розпочаті слідчими органів прокуратури і перебувають на стадії досудового розслідування, продовжують здійснюватися слідчими органів прокуратури до закінчення досудового розслідування, але не довше двох років.

Державне бюро розслідувань розпочало свою діяльність з 27 листопада 2018 року, про що офіційно повідомлено в газеті Урядовий кур`єр від 23 листопада 2018 року № 221 (6337).

Законом №113-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури (діє з 25 вересня 2019 року; тут і далі - в редакції, яка діяла на час виникнення спірних відносин) запроваджено реформування системи органів прокуратури, у зв`язку із чим до Закону № 1697-VII були внесені зміни.

Згідно з пунктами 6, 7, 9 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону № 113-ІХ з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру.

Прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором.

За пунктом 19 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону №113-IX прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру за умови настання однієї із наступних підстав: 1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію; 2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

Указані в цьому пункті прокурори можуть бути звільнені з посади прокурора також і на інших підставах, передбачених Закону України Про прокуратуру.

За текстом пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працював на посаді заступника начальника управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та органів прокуратури.

Судом встановлено, що Положенням про Головне слідче управління Генеральної прокуратури, затвердженим наказом Генерального прокурора України від 23.08.2018 № 168 (далі Положення № 168), визначено повноваження заступника начальника управління з розслідування особливо важливих справ відноситься: сприяння начальникам управлінь у здійсненні ними керівництва та координації роботи структурних підрозділів управлінь, взаємодії з іншими структурними підрозділами Головного управління; забезпечують підготовку матеріалів до нарад, контролюють виконання їхніх рішень, а також наказів Генеральної прокуратури України та доручень керівництва Головного управління; розглядають за дорученням начальників управлінь документи та кореспонденцію, що надходять до управлінь, у тому числі ті, які містять державну таємницю, підписують, затверджують і візують в межах компетенції службові документи; здійснюють особистий прийом, забезпечують розгляд і вирішення звернень громадян, запитів та звернень народних депутатів України, представників державних і громадських організацій, інших осіб, а також скарг учасників кримінального провадження на рішення, дії чи бездіяльність слідчих; проводять оперативні наради з питань діяльності управлінь, заслуховують звіти підпорядкованих працівників про виконання службових обов`язків, стан роботи, хід розслідування кримінальних проваджень, вживають заходів до усунення виявлених недоліків; забезпечують роботу з оприлюднення публічної інформації, розгляд запитів на інформацію з питань діяльності управлінь; контролюють своєчасне, повне та об`єктивне відображення відомостей про кримінальні правопорушення, осіб, які їх вчинили, рух кримінальних проваджень в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, а також внесення відомостей до інформаційно-аналітичної системи Облік та статистика органів прокуратури; контролюють додержання строків перебування кримінальних проваджень на вивченні в управліннях;- вносять на розгляд начальників управлінь пропозиції щодо структури та штатної чисельності управлінь, призначення, переміщення, звільнення з посад працівників управлінь, заохочення чи накладення на них дисциплінарних стягнень, присвоєння класних чинів (рангів), а також щодо змін в оплаті їхньої праці, надання відпусток; вивчають проекти документів, підготовлені підпорядкованими працівниками, які подаються на розгляд керівництву Генеральної прокуратури України, Головного управління та управлінь, контролюють їх якість і повноту; здійснюють функції керівника органу досудового розслідування та інші повноваження, передбачені Кримінальним процесуальним кодексом України; за вказівкою керівництва Генеральної прокуратури України, Головного управління та начальників управлінь особисто вивчають матеріали кримінальних проваджень, проекти документів, за результатами вносять відповідні пропозиції контролюють роботу слідчих відділів щодо здійснення ними слідчої діяльності, організовують заслуховування стану досудового розслідування у конкретних кримінальних провадженнях; забезпечують контроль за діяльністю працівників управління щодо дотримання вимог законодавства у зв`язку із затриманням осіб у кримінальних провадженнях та їх перебуванням у слідчих відділах; контролюють стан організації роботи у слідчих відділах з обліку речових доказів, цінностей та документів, вилучених у ході досудового розслідування кримінальних правопорушень, їх зберігання та схоронність тимчасово вилученого майна, організовують щоквартальні перевірки наявності речових доказів і тимчасово вилученого майна; за дорученням керівництва Генеральної прокуратури України, Головного управління та управління здійснюють досудове розслідування у кримінальних провадженнях відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України; забезпечують роботу щодо висвітлення у засобах масової інформації результатів діяльності управлінь; забезпечують ведення діловодства та додержання режиму секретності в управліннях; подають начальникам управлінь пропозиції щодо вдосконалення роботи; виконують інші завдання і службові доручення керівництва Генеральної прокуратури України, Головного управління та начальників управлінь; виконують обов`язки начальників управлінь за їх відсутності.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_1 був наділений організаційно розпорядчими повноваженнями притаманними заступнику керівника структурного підрозділу органу прокуратури.

Отже, на підставі дослідженого Положення про Головне слідче управління Генеральної прокуратури України, установлено, що функції структурного підрозділу, заступником начальника якого був позивач, не свідчать про те, що він обіймав посаду слідчого.

Варто зауважити, що матеріали справи також не містять доказів того, що ОСОБА_1 на час його звільнення був слідчим чи, займаючи адміністративну посаду в органі прокуратури та відповідно до посадових обов`язків безпосередньо здійснював досудове розслідування.

Разом з тим, судом також установлено, що у наказі Генерального прокурора від 17.10.2019 №1147ц однією із підстав звільнення позивача зазначено, пункт 2 частини другої статті 41 Закону №1697-VII, відповідно до якого повноваження прокурора на адміністративній посаді припиняються в разі звільнення з посади прокурора або припинення повноважень на посаді прокурора.

Таким чином, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 звільнено із адміністративної посади у зв`язку із звільненням з посади прокурора, а тому за встановлених обставин цієї справи суд вказує, що вимоги пункту 19 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №113-ІХ (в редакції чинній на час звільнення позивача) підлягають застосуванню до позивача.

Вказана позиція суду узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 06.04.2023 у справі № 640/22930/19 та від 08.06.2022 у справі № 640/21878/19.

Суд вказує, що посаду слідчого ОСОБА_2 не обіймав. При цьому, посада заступника начальника управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України відповідно до статті 15 Закону України Про прокуратуру належить до посади прокурора.

Належних доказів зворотнього позивачем не надано та матеріали справи не містять.

Крім того, позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про його призначення і звільнення з посади саме як слідчого Генеральної прокуратури України.

Вказане підтверджує обставини того, що норми законодавства, зокрема Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ щодо атестації прокурорів поширювались і на позивача.

За вищевказаних обставин, встановлених судом, оскаржуваний наказ Генерального прокурора видано правомірно, відтак скасуванню не підлягає.

Що стосується доводів позивача в частині відсутності у спірному наказі правової визначеності підстав звільнення, слід звернути увагу на таке.

З аналізу положень абзацу першого пункту 19 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 113-ІХ вбачається, що підставою для звільнення прокурора є настання однієї з підстав, визначених у підпунктах 1-4 пункту 19 цього розділу, зокрема й неподання прокурором у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію і Закон № 113-ІХ не вимагає додаткової підстави для звільнення.

Необхідно наголосити, що проведення атестації прокурорів визначено на законодавчому рівні як умова реформування органів прокуратури, що стосувалась зокрема усіх без винятку прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури.

Посилання у пункті 19 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №113-ІХ на нормативний припис - п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII, як на підставу для звільнення прокурора, містить інший зміст положень цієї статті, які визначають загальні підстави для звільнення прокурорів, визначені Законом №1697-VII.

Прокурор відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Таким чином, посилання на п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII і посилання в пункті 19 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №113-ІХ на пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, які передбачають законодавче регулювання підстав і умов звільнення прокурорів, створює ситуацію, коли на врегулювання цих правовідносин претендують декілька правових норм, які відмінні за своїм змістом і містяться в різних законах.

Порівнюючи співвідношення правових норм Закону № 1697-VII і Закону № 113-ІХ, які визначають загальні підстави і умови, за яких можливе звільнення прокурорів, можна сказати, що вони не суперечать одна одній, кожна з них претендує на відповідне застосування для врегулювання певного аспекту правовідносин.

Існування Закону №1697-VII та Закону № 113-ІХ, які претендують на застосування до спірних правовідносин, прийняті в різний час.

Закон № 1697-VII, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, прийнятий 14.10.2014 (набрав чинності 15 липня 2015 року), а Закон №113-ІХ, положення якого передбачають реалізацію першочергових заходів із реформи органів прокуратури, прийнятий 19.09.2019 (набрав чинності 25.09.2019, крім окремих його приписів, що не мають значення для цієї справи). Тобто, Закон № 113-ІХ який визначає способи і форми правового регулювання спірних правовідносин, набрав чинності у часі пізніше.

Оскільки Закон № 113-ІХ визначає першочергові заходи із реформи органів прокуратури, то він є спеціальним законом до спірних правовідносин. А тому, пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, який визначає загальні підстави для звільнення, не є застосовним у розв`язанні спірних правовідносин.

Тож, до спірних правовідносин застосовним є п. 19 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 113-ІХ, оскільки він передбачає процедуру атестації прокурорів і є спеціальним, прийнятий пізніше у часі, а отже, згідно з правилом конкуренції правових норм у часі має перевагу над загальним Законом № 1697-VII. Таким чином, у пункті 19 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №113-ІХ вказівку на пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, як на підставу звільнення прокурора, необхідно застосовувати до спірних правовідносин у випадках, які визначені нормами спеціального Закону №113-ІХ, що передбачають умови проведення атестації.

У зв`язку з цим, доводи про те, що у спірному наказі відсутня конкретна підстава звільнення з посади, а лише вказано правову норму п. 9 ч. 1 ст.51 Закону України Про прокуратуру, є помилковим.

Правова позиція щодо вирішення спірних правовідносин у разі неподання особою у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до обласної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію, а також звільнення з посади в органах прокуратури за вказаних підстав, на час розгляду цієї справи вже була висловлена Верховним Судом у постановах від 24 вересня 2021 року (справа №140/3790/19), від 29 вересня 2021 року (справа 640/24727/19), від 7 жовтня 2021 року (справа № 640/23232/19), від 13 жовтня 2021 року (справа № 560/4176/19).

Також, не можуть бути взяті до уваги доводи позивача щодо відсутності факту ліквідації, реорганізації, скорочення штату органу прокуратури, оскільки наведене у цьому випадку не є визначальним. На час виникнення спірних правовідносин законодавство, що регулює підстави та порядок звільнення прокурора з посади або припинення його повноважень, не обмежувалось виключно положеннями Закону №1697-VII.

Суд звертає увагу, що зі змісту пункту 19 Закону № 113-IX висновується, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом обіймають посади в Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру за умови настання однієї з таких підстав: 1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію; 2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури; 3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію; 4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

Отже, по-перше, підставою для звільнення прокурора є настання однієї з підстав, визначених у підпунктах 1 - 4 пункту 19 цього розділу, зокрема й неуспішне проходження атестації; по-друге, закон не вимагає додаткової підстави для звільнення, зокрема такої, як ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Закон визначає, що звільнення відбувається не з підстав, установлених пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру, а на підставі цього пункту, що є нормативною підставою.

У даному випадку, підставою для звільнення позивача є саме підпункт 1 пункту 19 розділу ІІ Закону № 113-IX, а саме обставини не подання ним відповідної заяви про переведення та намір пройти атестацію, а не ліквідація, реорганізація чи скорочення штату працівників органу прокуратури.

Стосовно посилання позивача на приписи Рішення Конституційного Суду України від 18 грудня 2024 року № 11-р(ІІ)/2024, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами, суд зауважує наступне.

Дане Рішення стосується такої підстави для звільнення прокурора, як скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Так, відповідно до п.2.1. Рішення, у межах наведеної справи, Генеральний прокурор України наказом від 23 вересня 2015 року № 80ш уніс зміни до структури та штатного розпису прокуратури Запорізької області у спосіб „виключення штатних розписів усіх міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур, зокрема і прокуратури Ленінського району м. Запоріжжя, та включення штатних розписів Бердянської, Енергодарської, Мелітопольської, Токмацької місцевих прокуратур, Запорізьких місцевих прокуратур № 1, № 2, № 3 з відповідною кількістю штатних одиниць для кожної прокуратури. Територіальна юрисдикція Запорізької місцевої прокуратури № 3 поширюється, зокрема, на Ленінський район м. Запоріжжя. Прокурор Запорізької області наказом від 14 грудня 2015 року № 473к через непроходження тестування звільнив ОСОБА_3 із займаної посади та з органів прокуратури Запорізької області у зв`язку зі скороченням штату працівників відповідно до пункту 1частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України та на підставі Наказу № 80ш.

Конституційний Суд України зазначив, що за пунктом 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VІІ підставою для звільнення прокурора з посади, яку він обіймає в органі прокуратури, є не індивідуальний акт права - відповідне персоналізоване кадрове рішення Генерального прокурора стосовно прокурора Офісу Генерального прокурора (пункт 1частини другої статті 51 Закону № 1697-VІІ ) або керівника обласної прокуратури щодо прокурора обласної чи окружної прокуратури (пункт 2 частини другої статті 51 Закону № 1697-VІІ ), а організаційне рішення Генерального прокурора щодо ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, у якому прокурор обіймає посаду, або скорочення кількості посад прокурорів органу прокуратури. Урахував також і те, що внаслідок його застосування уможливлена ситуація, за якої прокурор виключається зі штатного розпису органу прокуратури, однак зберігає статус прокурора без можливості реалізації відповідних функцій, що створює юридичну невизначеність у правовідносинах та їх юридичних наслідках, зокрема в аспекті його функціональних обов`язків та професійного майбутнього.

У спірних же правовідносинах юридичним фактом, що зумовив звільнення позивача на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VІІ є неподання ним заяви встановленої форми про переведення на посаду прокурора та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію (пп.1 п.19 розд. ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури).

Також суд зауважує, що Конституційний Суд України ухвалив, що пункт 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами, визнаний неконституційним, втрачає чинність через шість місяців із дня ухвалення цього Рішення, що свідчить про те, що Рішення на час розгляду справи не набрало чинності, а його дія не розповсюджується на спірні правовідносини, оскільки вони виникли до ухвалення судом цього Рішення, що узгоджується з вимогами ч. 2 ст. 152 Конституції України.

Так, згідно із ч. 2 ст. 152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини та, зокрема рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд зазначає, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

За наведеного правового регулювання з урахуванням практики Верховного Суду та встановлених у справі обставин, суд доходить висновку про відсутність підстав для скасування наказу відповідача від 17.10.2019 №1147ц, поновлення позивача на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Згідно зі статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи вищевикладене, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу слід відмовити.

Судові витрати для розподілу відсутні.

Згідно з положеннями абзацу 6 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №2825-IX, судом апеляційної інстанції щодо всіх справ, підсудних окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, та переданих на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України відповідно до цього Закону, є Шостий апеляційний адміністративний суд.

Керуючись ст. ст. 242-246, 250, 257-262 КАС України, суд

ухвалив :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяГулкевич Ірена Зіновіївна