Справа № 620/11206/25
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2025-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2025 року Чернігів Справа № 620/11206/25

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Падій В. В., розглянувши в порядку спрощеного позовного без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить:

-визнати протиправним рішення Військової частини НОМЕР_1 , виражене у формі повідомлення від 19 вересня 2025 року № 2343, про відмову у звільненні ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами на підставі абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

-зобов`язати Військову частини НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами на підставі абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Обґрунтовуючи вимоги, позивач вказує, що він 04.09.2025 подав до Військової частини НОМЕР_1 рапорт на звільнення з військової служби на підставі необхідності здійснювати постійний догляд за своїм батьком, який є особою з інвалідністю II групи, проте листом від 19.09.2025 відповідач повідомив про відсутність правових підстав для його звільнення зі служби.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Падій В.В. від 14.10.2025 відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Відповідачем поданий відзив на позов, в якому повністю не визнає заявлених позовних вимог, вважає позов необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню Вказують, що звільнення з військової служби через сімейні обставини можливе у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за наявності двох умов: якщо у такої особи відсутні інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення або якщо є члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, але вони самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи. Тобто, в другому випадку, необхідні висновки медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, які підтверджують, що члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду. Водночас, з рапорту ОСОБА_1 та доданих до нього документів зрозуміло, що у останнього наявні як мінімум чотири члена сім`ї, які входять до переліку визначеного в абзаці тринадцятому пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-XII та можуть здійснювати за ним догляд (дружина ОСОБА_2 , сестра ОСОБА_3 , сестра ОСОБА_4 , онук ОСОБА_5 ). Разом з тим, ні до рапорту, ні до позовної заяви позивач не додав висновків медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи що підтверджують необхідність у постійному догляді наявних членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення. Заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , не надають підстав вважати їх відсутніми або такими, що самі потребують постійного догляду, а також не позбавляють можливості доглядати за ОСОБА_6 враховуючи виконання обов`язку ОСОБА_1 по захисту Батьківщини. Інших документів, які б давали підстави стверджувати, що вищевказані члени сім`ї відсутні або самі потребують постійного догляду до рапорту не було долучено. Крім цього, для звільнення з військової служби ОСОБА_1 мав підтвердити необхідність постійного догляду за хворим батьком ОСОБА_6 відповідним висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи. Разом з тим, в долученій до рапорту ОСОБА_1 довідці МСЕК серії 12 ААД №044648 стосовно ОСОБА_6 в пункті 12. Висновок про умови та характер праці зазначено «Протипоказані фізичні перенавантаження», що не відповідає вимогам визначеним статтею 26 Закону №2232-XII. Дана позиція відповідає висновку Верховного Суду у постанові від 13 червня 2024 року у справі №520/21316/23. Аналогічний висновок про умови та характер праці викладений у довідці МСЕК серії МСЕ-ЧНВ №358314 на ім`я ОСОБА_2 . У долученому до рапорту висновку ЛКК від 11.02.2025 №226 рекомендовано «за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду та не здатна до самообслуговування», що не дає можливості відділити рекомендацію від необхідності в постійному догляді, враховуючи невідповідність з наявним висновком МСЕК на ОСОБА_6 .

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в січні 2023 року призваний на військову службу у зв`язку з мобілізацією та проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 також є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням, сері НОМЕР_2 , виданого 23.01.2024.

04.09.2025 позивач подав рапорт до Військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби, на підставі сімейних обставин, а саме - необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю ІІ групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, що передбачена абзацом 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

19.09.2025 Військова частина НОМЕР_1 повідомила позивача про відсутність правових підстав для звільнення позивача зі служби. Також вказали, що у позивача наявні як мінімум чотири члена сім`ї, які входять до переліку визначеного в абзаці тринадцятому пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-XII та можуть здійснювати за догляд за одним із батьків (дружина ОСОБА_2 , сестра ОСОБА_3 , сестра ОСОБА_4 , онук ОСОБА_5 ). Разом з тим, ні до рапорту, ні до позовної заяви позивач не додав висновків медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи що підтверджують необхідність у постійному догляді наявних членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення.

Вважаючи порушеними свої права та інтереси позивач звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи органом місцевого самоврядування, їх посадовою особою дій у межах компетенції, але не передбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Обсяг судового контролю в адміністративних справах визначено частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України» на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. На момент розгляду цієї адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжений.

Одночасно із введенням воєнного стану, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ, у редакції чинної на час виникнення спірних правовідносин).

Так у відповідності до частини 1 статті 2 Закон №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Статтею 26 Закону №2232-ХІІ визначені підстави звільнення з військової служби.

Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно з абзацом тринадцятим пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

Зі змісту наведеної норми висновується, що для звільнення з військової служби у випадку необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, достатньою є наявність однієї з таких умов:

- відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи;

- інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Таким чином «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону № 2122-IX.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного суду від 27.02.2025 у справі № 380/16966/24.

Судом встановлено, що 04.09.2025 позивач звернувся до відповідача із рапортом, в якому просив звільнити його з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворим батьком ОСОБА_6 , особою з інвалідністю IІ групи.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 є батьком позивача, особою з інвалідністю IІ групи, який потребує постійного стороннього догляду згідно висновку ЛКК від 11.02.2025 №226.

Проте як убачається з матеріалів справи у позивача наявні чотири члена сім`ї, які входять до переліку визначеного в абзаці тринадцятому пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-XII та можуть здійснювати за ним догляд: дружина ОСОБА_6 - ОСОБА_2 , рідні сестри ОСОБА_6 - ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , онук ОСОБА_6 - ОСОБА_5 .

Суд зауважує, що матеріали справи не місять висновків медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, що підтверджують необхідність у постійному догляді наявних членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення.

Заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , суд не приймає до уваги, оскільки вказані заяви не надають підстав вважати їх відсутніми або такими, що самі потребують постійного догляду, а також не позбавляють можливості доглядати за ОСОБА_6 , враховуючи виконання обов`язку ОСОБА_1 по захисту Батьківщини.

За таких обставин суд дійшов висновку, що у Військової частини НОМЕР_1 були відсутні правові підстави для звільнення ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворим батьком ОСОБА_6 , особою з інвалідністю IІ групи.

При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини 2 статті 2 та частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши фактичні обставини справи, що лежать в основі спору по даній справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на всі аргументи учасників справи, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Правові підстави для розподілу судових витрат згідно статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_4 ).

Суддя В.В. Падій