Справа № 420/576/25
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2025-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/576/25

Категорія 113030000Головуючий у суді І інстанції: Хлімоненкова М.В. час і місце ухвалення: письмове провадження, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідачаСеменюк Г.В.
суддів: Федусик А.Г.
Шляхтицький О.І.
при секретаріВишневській А.В.

за участю сторін: представника відповідача Білоконь Н. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2025 р. у справі № 420/576/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №162-24 від 31.10.2024, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби Україні про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України №162-24 від 31.10.2024 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти рішення відносно громадянина Нігерії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мотивуючи його тим, що Державна міграційна служба України не прийняла до уваги його реальні побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - Нігерії, що призвело до прийняття необґрунтованого рішення. У випадку повернення до Нігерії його життю та свободі буде загрожувати небезпека, що суперечить вимогам ст.3 Європейської Конвенції Про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, де вказано, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. На думку позивача спірне рішення є незаконним, адже він при зверненні до ДМС України зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву, повідомив всі важливі факти, що були в нього в розпорядженні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити його позов у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що Одеський окружний адміністративний суд при постановлені рішення від 19 серпня 2025 року не прийняв до уваги його реальні побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - до Нігерії та те, що у випадку його повернення до Нігерії, життю на свободі позивача буде загрожуватиме небезпека, що суперечить вимогам ст. 3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основних свобод» від 04.11.1950 р.

16.10.2025 року відповідач надав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у якому вважає апеляційну скаргу ОСОБА_1 безпідставною та такою, що не спростовує висновків суду першої інстанції, а рішення суду таким, що прийняте з урахуванням усіх обставин справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Нігерії; місце народження - Нігерія, місто (штат) Кадуна, район Зарія; країна постійного проживання Нігерія; національність - нігерієць, за етнічною належністю - ауса; віросповідання - християнин (протестант); документ, що посвідчує особу - нотаріально завірена копія паспорта з перекладом з англійської на українську мови, серія/номер - А08943490, виданий Посольством Нігерії в Україні 25.03.2019 (дійсний до 24.03.2024), офіційно не працевлаштований. Перший раз виїхав до України у 2011 році, останній раз у 2016, на підставі посвідки на тимчасове проживання в Україні (на підставі навчання). У 2015 році заявник повертався до Нігерії з метою відвідування хворого батька.

25.06.2024, громадянин Нігерії ОСОБА_1 , звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій вказав, що його родина живе в місті Кадуна, в південній його частині, де живе більшість мусульман. Як християнину, жити в районі під назвою Зарія в місті Кадуна дуже небезпечно, тому що там активно воюють мусульманські екстремісти, бандити, терористи та група Боко Харам. Ці екстремісти та терористи вбивають постійно людей іншої віри, вони захоплюють християн в заручники, було вбито дуже багато людей і цей конфлікт існує вже більше ніж пів сторіччя. Багато людей гине під тортурами, екстремісти вимагають в них перехід в іслам. Далі, як вказав заявник, його батьки вирішили захистити його та оформити вступ/візу для навчання в Україні, щоб його не вбили ці бандити, та терористичні групи, в надії, що таким чином, його життя та віра будуть в безпеці. Отже, заявнику вдалось втекти, щоб переїхати вчитись в Україну. Після закінчення навчання, він вирішив залишитись в Україні, бо боявся повертатись додому через страх за своє життя. Заявник також вказав, що його батька в 2019 році було захоплено терористами, які вимагали у нього гроші і приєднання до їх організації. Родина була вимушена продати дім. Заявник вказував, що його ніхто не може захистити у разі повернення до Кадуни і особливо тепер для нього небезпечно повертатись назад до Нігерії, фактично його родина залишається в заручниках у ісламських екстремістів, і навіть не може виїхати в сусідню країну.

Під час анкетування, ОСОБА_1 фактично надав аналогічні пояснення щодо причин виїзду, як ті, які зазначав у заяві, а також було зафіксовано, що ані позивач ані члени його сім`ї не перебували в політичних, релігійних, військових або громадських організаціях; не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які пов`язані з його расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, тощо; адміністративні заходи (затримання, арешт) до нього не застосовувались; до кримінальної відповідальності не притягався; в армії не служив; невійськовозобов`язаний.

Також, службовою особою територіального органу ДМСУ було проведено співбесіду з позивачем, що підтверджується відповідним протоколом, в ході якої громадянин Нігерії ОСОБА_1 повідомив про своє небажання повертатись до країни громадянської належності - Нігерії.

Приймаючи до уваги письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.07.2024, Головним управлінням ДМС в Одеській області (Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції) прийнято наказ №140 від 12.07.2024 «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», згідно якого вирішено здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Нігерії на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1

01.08.2024 та 13.08.2024 було проведено додаткові співбесіди з шукачем притулку - громадянином Нігерії ОСОБА_1 , під час проведення яких позивач підтвердив своє небажання повертатись на Батьківщину.

27.09.2024 Головним управлінням ДМС в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Справа №2024OD0017) громадянину Нігерії на установчі дані ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону, відсутні, оскільки за результатами аналізу заяви від 25.06.2024 та інших матеріалів особової справи спостерігається відсутність підстав для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Зокрема, під час опитування заявника не було виявлено елементів побоювання, переслідування чи дискримінації близьких родичів у Нігерії, інші близькі родичі відсутні; не було виявлено фактичного переслідування або передбачуваної загрози за ознаками раси, громадянства, національності, політичних переконань або належності до певної соціальної групи; не прийнято з урахуванням проведеного аналізу інформації за країною походження та етимології установчих даних заявника твердження про належність до етнічної групи хауса, зазначений елемент визнано таким, що використовується заявником для формування легенди переслідування; фактичне переслідування або передбачувана загроза ознаками раси, громадянства, національності, політичних переконань або належності до певної соціальної гупи не виявлені, повідомлене заявником суб`єктивне побоювання зазнати переслідувань за ознакою віросповідання визнається необґрунтованим за відсутністю фактів або загрози переслідувань або дискримінації, що спостерігається з усних тверджень заявника та підтверджується релевантною інформацією за країною походження; заявник не зазнавав переслідування чи дискримінації відповідно до ознак, передбачених п1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI. З урахуванням повідомлених заявником обставин визнано недостовірним та таким, що не чинить вплив на можливе безпечне повернення особи до країни громадянської належності, - елемент з викраденням батька шукача притулку. Виявлено елемент повідомлення особою завідомо недостовірної інформації щодо належності до штату (провінції) Кадуна з метою обґрунтування причини звернення за міжнародним захистом у зв`язку з нестабільною безпековою ситуацією. Водночас, за результатами аналізу наданих матеріальних доказів та елементів біографії заявника можливо встановити обставину його проживання у м.Лагос, що є безпечним в контексті можливого безперешкодного повернення. Особа має можливість скористатись захистом з боку органів державної влади у випадку обґрунтованих побоювань зазнати серйозної шкоди з боку антиурядових угруповань. Твердження заявника є нечіткими, непослідовними, суперечливими та не заслуговують на довіру. Документальні докази та усні твердження не надають можливості встановити ознаки, що притаманні додатковій формі захисту, відсутнє відповідне обґрунтування заяви, відповідно до вимог п. 13 ч.1 cт. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, ст.3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та ст. З Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року

Відтак, шукач захисту, як було вказано у висновку, не зміг пояснити яка саме небезпека може очікувати її у випадку повернення на Батьківщину. Клопотання особи не містить умов, передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Клопотання особи не містить умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

31 жовтня 2024 року Державна міграційна служба України прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №162-24, згідно з яким, відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами розгляду особової справи №2024OD0017 громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та з урахуванням висновку Головного управління ДМС в Одеській області, встановлено відсутність умов, передбачених п.п. 1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Далі, Головне управління ДМС в Одеській області склало повідомлення від 08.11.2024 №128 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до якого ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) повідомлено, що йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у зв`язку з наступним:

-подана Вами історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту;

-отримана від Вас інформація щодо причин виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за особовою справою.

Вважаючи рішення ДМС України від 31.01.2024 №162-24 протиправним, позивач оскаржив його до суду.

Залишаючи позов без задоволення повністю, суд першої інстанції виходив з того, що причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.

П`ятий апеляційний адміністративний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне:

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Пунктами 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН) УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Керівництвом з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов`язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

У статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до частини п`ятої якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч. 1, 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Частиною 11 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництво) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до п. 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважатися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із п. 195 Керівництва встановлено, що у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

За позицією Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Одночасно слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази на підтвердження своїх доводів.

Тобто залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, інших міжнародних, державних і неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Разом з тим ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами і загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною і не суперечить загальновідомим фактам, отже, викликає довіру.

Відповідно до абз. 5 п. 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" (далі Постанова № 3), інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Згідно з ч. 3 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Даючи оцінку оскаржуваному рішенню ДМС України від 31.10.2024 №128 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , суд враховує таке.

Як слідує з досліджених судом матеріалів особової справи №2024OD0017 шукача притулку громадянина Нігерії ОСОБА_1 , основними причинами, при зверненні до органу міграційної служби, для виїзду за межі країни громадянської належності заявник вказав на ознаку віросповідання на території Нігерії та внутрішню ситуацію в Нігерії, пов`язаною із присутністю в країні терористичних угрупувань.

Водночас, слід зазначити, що вперше ОСОБА_1 прибув до України в 2011 році на навчання. В 2015 році повертався до Нігерії з метою відвідування хворого батька. Востаннє, до України прибув у 2016 році авіарейсом за напрямком Кадуна (Нігерія) - Лагос (Нігерія) - Стамбул (Туреччина) - Дніпро (Україна), легально, на підставі паспортного документа громадянина Нігерії серії НОМЕР_1 та оформленої студентської візи до України, місце прибуття - міжнародний аеропорт Дніпро.

Після прибуття в Україну ОСОБА_1 був документований посвідкою на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 , виданою УДМС в Луганській області для навчання у навчальному закладі, строк дії якої сплинув 01.04.2017.

Починаючи з 28.09.2017 ОСОБА_1 перебуває на території України нелегально, без документів, що дають право на проживання.

Документи за належністю до громадянства Нігерії, згідно зібраних у справі матеріалів: Нотаріально завірена копія паспортного документа гр. Нігерії серії НОМЕР_3 , виданого 25.03.2019 року дипломатичною установою Нігерії у м.Київ (Україна) строком дії до 24.03.2024 року, разом з перекладом з англійської на українську мови (зі слів особи, оригінал паспортного документу втрачено на території України, на підтвердження надано довідку з ГУНП в Одеській області від 24.06.2024 № 60.5/8461 (копія долучена до ОС); Копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 31.10.1988 року, разом з перекладом з англійської на українську мови; Копія сертифікату серії 3828568 від 06.2002 року, виданого з боку Західноафриканської екзаменаційної ради про закінчення «Nodos International secondary school» (До матеріалів справи долучено неофіційний переклад документа з англійської на російську мови); Копії виписок з медичних обстежень батька, пройдених у клініці м.Лагос від 03.08.2014 (з перекладом з англійської на українську мови).

Незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із відповідною заявою про набуття міжнародного захисту лише 25.06.2024, тобто більше ніж через 13 років після потрапляння в Україну вперше, та по спливу 7 років після закінчення строку його легального перебування в Україні.

Указана вище обставина, з огляду на приписи ч.1 ст.5 ЗУ Про біженці та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 №1 Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів пов`язаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідної позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 06.08.2025 у справі №420/3327/19, значна тривалість проміжків часу між: виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань (п.37).

Відтак, суд погоджується із твердженнями відповідача про те, що звернення позивача із заявою до міграційної служби не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу пов`язане лише із бажанням легалізації власного перебування, обумовлювалось суто особистими мотивами, ускладненням економічної ситуації. Натомість чіткі обставини, які заважали та заважають позивачу повернутись до країни походження - відсутні.

Суд звертає увагу, що у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби у правдивості своїх фактичних тверджень.

Як вбачається з матеріалів справи, причини звернення за міжнародним захистом позивача зводяться загалом до того, що на території Нігерії існують різні угрупування, які несуть загрозу для цивільного населення, зокрема шукач притулку вказував на діяльність угрупування «Боко Харам» на території Нігерії.

Водночас, за результатами аналізу зібраних у справі документів, в тому числі протоколів співбесіди з шукачем притулку, вбачається, що історія його переслідувань є необґрунтованою, а заява не містить умов, передбачених пп.1 та 13 ч.1 ст.1 ЗУ Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

В ході розгляду органом міграційної служби заяви позивача про надання статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту, так само і в позовній заяві, позивачем не зазначено та не надано ніяких аргументованих пояснень та доказів щодо загрози переслідування на батьківщині, які б послужили причиною звернення до міграційної служби, та доводів щодо відмови країни громадянської належності захищати права позивача від дискримінації та переслідувань.

За матеріалами особової справи шукача притулку, останній під час проживання в Нігерії не зазнавав фізичного насильства за ознаками раси, громадянства, національності, віросповідання, політичних переконань або належності до певної соціальної групи. Також, до нього не застосовувались заходи адміністративного впливу, у вигляді затримання або арешту, кримінальне переслідування не виявлено. Крім того, в м.Кадуна (Нігерія) за наданими шукачем притулку поясненнями під час проведення з ним співбесід органом ДМС, залишились проживати близькі родичі позивача, матір ОСОБА_3 (продавець їжі у власній крамниці), батько ОСОБА_4 (власник фірми «Yanda enterprise», займається реалізацією будівельних матеріалів) та сестра ОСОБА_5 (бухгалтер у протестантській церкві). Під час співбесід не було виявлено елементів побоювання, переслідування чи дискримінації указаних вище близьких родичів позивача у Нігерії; інші родичі відсутні.

Отже, суд вважає ґрунтовними доводи відповідача про те, що зазначені заявником у заяві від 25.06.2024 року та співбесідах про побоювання зазнати переслідувань за конвенційними ознаками, у випадку повернення на територію Нігерії, є необґрунтованими з урахуванням проведеного аналізу тверджень заявника та дослідженої органом ДМС України актуальної інформації про країні походження позивача.

Відповідно до звіту Державного департаменту США від 30.06.2024 року щодо свободи віросповідання на території Нігерії відзначається, що за законодавчими практиками країни громадянської належності, гарантується свобода совісті та віросповідання, забороняється дискримінація за релігійною ознакою, надається сприяння для досягнення міжконфесійного діалогу та порозуміння.

Згідно з положеннями керівництва УВКБ ООН з процедур та критеріїв визначення статусу біженця у редакції за лютий 2019 року відзначається, що , дискримінація сягає рівня переслідування, коли суттєво впливає на життя та зачіпає основоположні права людини, серед яких: право на працевлаштування, освіту, віросповідання, тощо.

Натомість, за матеріалами особової справи відсутні обставини, що б вказували на переслідування або дискримінацію заявника за ознакою віросповідання на території Нігерії, зокрема згідно з анкетою від 26.06.2024, протоколами співбесіди від 05.07.2024 та від 01.08.2024: заявник не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, що були б пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами; по відношенню до заявника не застосовувались заходи адміністративного примусу у вигляді свавільного затримання або арешту, він не зазнавав кримінальних переслідувань, по відношенню до нього не приймались позасудові рішення, проблеми з органами державної влади відсутні; права заявника не порушувалися на Батьківщині; заявник мав можливість отримання освіти на території Нігерії; шукач захисту мав можливість вільного доступу до державних, комерційних та медичних установ на території Нігерії; фактичні переслідування за ознакою віросповідання-відсутні. Не спостерігаються елементи, що б вказували на існування загрози переслідувань заявника за ознакою належності до християнської релігії у випадку його повернення до країни громадянської належності, про що свідчить таке: ані заявник, ані його близькі родичі ніколи не перебували членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій; близькі родичі заявника проживають у Нігерії, мають можливість навчатися, забезпечені роботою, інформація щодо їх переслідувань або дискримінації на цей період часу відсутня. Батьки заявника продовжують дотримуватися канонів християнського віросповідання, будь-які погрози по відношенню до них відсутні; близькі родичі заявника мають та користуються можливістю звернення до державних, комерційних та медичних установ в Нігерії, отримують такі послуги без перешкод або дискримінації.

Крім того, суд також приймає до увагу й ту обставину, що зазначаючи у своїй заяві від 25.06.2024 про те, що вимушений був залишитись в Україні зі страху за своє життя на Батьківщині, між тим в 2015 році позивачем здійснено добровільне повернення до Нігерії з метою відвідування хворого батька, та під час перебування у країні громадянської належності у 2015 році заявник не зазнавав переслідування чи протиправного ставлення, про що було зафіксовано в анкеті від 26.06.2024, протоколі співбесіди від 05.07.2024, від 01.08.2024.

Обставина користування захистом країни Нігерії також підтверджується фактом звернення заявника до дипломатичної установи в Україні задля оформлення паспортного документа і отримання інших послуг, що заявнику безперешкодно надавалися, про що також було зафіксовано в анкеті від 26.06.2024, протоколі співбесіди від 05.07.2024, від 01.08.2024. Зазначене вказує на існування соціального та природного зв`язку заявника з країною громадянської належності, що виключає його з категорії осіб, на яких поширюються норми Конвенції про статус біженців.

Відтак, суд погоджується з доводами відповідача про те, що повідомлене заявником суб`єктивне побоювання зазнати переслідувань за ознакою віросповідання визнається необґрунтованим за відсутністю фактів або загрози переслідувань або дискримінації, що спостерігається з усних тверджень заявника та підтверджується релевантною інформацією за країною походження. Заявник не зазнавав переслідування чи дискримінації відповідно до ознак, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI.

Відповідно до матеріалів особової справи об`єктивно не встановлено ознак, пов`язаних із можливістю застосування по відношенню до заявника смертної кари через відсутність вчиненого злочину, за що передбачається подібне покарання за кримінальним законодавством Нігерії (протокол співбесіди від 05.07.2024 року), по відношенню до заявника не застосовувалися тортури, нелюдське або таке, що принижує людську гідність поводження на період проживання в Нігерії (протокол співбесіди від 05.07.2024року).

Також, на території регіону постійного проживання заявника не проводяться відкриті військові дії (протокол від 05.07.2024 року), він забезпечений базово-необхідними для проживання комунікаціями (протокол від 05.07.2024 року).

Щодо висловлених заявником при зверненні до органів ДМС України побоювань зазнати серйозної шкоди у вигляді тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження з боку «Боко Харам» та інших терористичних і бандитських угруповань, що здійснюють діяльність на території Нігерії, на підтвердження чого заявник зокрема вказував про викрадення батька представниками бандитських угруповань з метою отримання викупу та нестабільну безпекову ситуацію у повідомленому регіоні постійного проживання (штат Кадуна, район Зарія), суд вважає їх також такими, що не знайшли свого підтвердження та обґрунтування шукачем притулку в контексті саме отримання притулку через побоювання зазнати переслідування за конвенційними ознаками.

З даного приводу, суд звертає увагу на матеріали особової справи шукача притулку та зазначає, що в заяві від 25.06.2024 року та під час проведення анкетування від 26.06.2024 заявник повідомляв, що його батько в Нігерії постраждав від діяльності терористичних угруповань, які захопили його у полон, у подальшому звільнено за сплату викупу.

Відповідно до пункту «с» ч.5 ст.4 Регламенту Європейського Союзу №2024/1347 від 14.05.2024 року, у випадку відсутності документальних доказів на підтвердження викладеної історії, приймається послідовність, правдоподібність та несуперечність тверджень особи з приводу конкретних обставин.

Водночас, у твердженнях заявника відсутня деталізація викладеної історії, не спостерігаються елементи, що б вказували на її достовірність. Так, шукач захисту не, повідомив інформацію щодо точної дати викрадення його батька, як це відбулось, характеристики причетних угруповань, місця його утримання, характеру підтримання зв`язку з викрадачами, тощо. Також, заявник не зміг навести приклад інших осіб, що постраждали від аналогічних нападів бандитських угруповань в Нігерії, інформаційне підтвердження інциденту, що начебто трапився з його батьком (звернення до правоохоронних структур, новини, репортажі в ЗМІ, посилання на ресурси в мережі «Інтернет», підтвердження обставини продажу будинку з метою надання викупу) відсутнє. В твердженнях заявника з істотних елементів виявлено низку суттєвих розбіжностей, що знижують рівень довіри до заявника та вказують на використання ним легенди переслідування з метою обґрунтування звернення за міжнародним захистом, а саме: 1) заявник плутається у році події викрадення батька з метою отримання викупу. Так, в заяві від 25.06.2024 року (арк. 2) заявник вказує на 2019 рік, в анкеті від 26.06.2024 року (арк. 5) вказано 2013 рік, у співбесідах визначено 2014 рік (арк. 8 протоколу від 05.07.2024року; арк. 5 співбесіди від 01.08.2024 року); 2) в заяві від 25.06.2024 року (арк. 2) шукач захисту вказує, що його батьки перебувають в заручниках на цей період часу, що унеможливлює їх вільне переміщення, виїзд до безпечного регіону або іншої країни. Обставина перебування родичів заявника у полоні, обмеження їх прав жодним чином не підтверджується заявником під час подальших процедур. Так, шукач захисту повідомляє, що вони наразі проживають у власному будинку, спроб виїзду не приймали через бажання залишитись та доглядати за господарством (арк. 7 протоколу від 05.07.2024року); 3) в твердженнях заявника існують також розбіжності щодо умови та періоду перебування батька в полоні. Так, в анкеті від 26.06.2024 року (арк. 5) заявник зазначив, що на період перебування у полоні по відношенню до батька застосовували фізичне насилля. Зазначена обставина не підтверджується заявником під час проведення наступних процедур (арк. 9 протоколу від 05.07.2024року). В анкеті заявник повідомив, що його батько усього перебував у заручниках протягом двох місяців (арк. 5 анкети від 26.06.2024 року), в протоколі зазначає, що процедура звільнення батька затягнулась до 4-х місяців (арк. 8 протоколу від 05.07.2024року); 4) існують також неточності щодо характеру вимог, що начебто висувались викрадачами по відношенню до родини заявника. В заяві від 25.06.2024 року (арк.2) шукач захисту вказує, що його батька викрали представники терористичних угруповань, які вимагали від нього гроші та приєднання до терористичної організації. Натомість, під час подальших процедур, серед вимог, що висувалися представниками бандитського формування, фігурує лише сплата викупу у вигляді відповідного грошового еквіваленту (арк. 5 анкети від 26.06.2024року); 5) в протоколі від 01.08.2024 року (арк. 4) заявник повідомляє, що після звільнення з полону його батько припинив займатися бізнесом, оскільки виробничі потужності та документацію було спалено. Ця інформація суперечить відомостям, що повідомлялися заявником раніше, відповідно до яких фірма батька «Yanda enterprise» продовжує функціонувати станом на сьогодні, має напрямок з продажу будівельних матеріалів, офіційну реєстрацію на території Нігерії (арк. З анкети від 26.06.2024 року; арк. 7-8 протоколу від 05.07.2024року).

Крім того, позивач не вказує на елемент повторюваності інцидентів з примусовим викраденням по відношенню до його близьких родичів, які наразі не зазнають жодної загрози і не мають ризику зазнати серйозної шкоди (арк. 6 анкети від 26.06.2024року).

Щодо посилання на безпекову ситуацію суд вважає, що і в цьому можливо погодитись із висновками відповідача про необґрунтованість такого елементу, у зв`язку з відсутністю жодного підтвердження обставині належності або проживання позивача та його близьких родичів у вищезазначеному регіоні, на що вказує таке: відсутнє жодне документальне підтвердження належності заявника до штату Кадуна, чим би могло слугувати свідоцтво про народження, паспортний документ із зазначенням відповідного місця народження та реєстраційних даних щодо проживання, документи щодо здобуття освіти, працевлаштування, довідки про звернення до державних органів, тощо. Також, відсутні документи, що підтверджували місце проживання та/або роботи близьких родичів, документи на право власності на нерухомість, що, зі слів заявника, залишилась у його родини в Кадуні (арк. 5-6 протоколу від 05.07.2024 року; арк. 4 співбесіди від 01.08.2024року); заявник не володіє базовою інформацією щодо умов та особливостей повідомленого ним регіону постійного проживання. Так, особа не може повідомити про історичні пам`ятки, улюблені місця в Кадуні, не володіє інформацією про місце розташування та адреси роботи матері, особливостей організації роботи батька, адреси розташування церкви, що відвідує його сестра, місце розташування державних органів та органів місцевого самоврядування у Кадуні (арк. 8, 12 протоколу від 05.07.2024 року; арк. 6-7 співбесіди від 01.08.2024 року; арк. 2 протоколу від 13.08.2024 року). Заявник плутається у власних твердженнях щодо наявності ринків у районі постійного проживання, то повідомляючи, що подібні заклади не функціонують (арк. 6 протоколу від 01.08.2024 року), то стверджуючи, що на час проживання в Нігерії він відвідував ринки з періодичністю один раз на місяць (арк. 2 співбесіди від 13.08.2024року); шукач захисту повідомляє різну інформацію та не може навести деталізацію щодо обставин діяльності терористичних угруповань у штаті Кадуна. Так, в заяві від 25.06.2024 року особа вказує, що збройний конфлікт в регіоні його постійного проживання триває півстоліття, в анкеті від 26.06.2024 року (арк. 5) зазначає, що терористичні угруповання діють в Кадуні починаючи з 2002 року, під час проведення додаткової співбесіди від 01.08.2024 року (арк. 7), що безпекова ситуація загострилася в регіоні постійного проживання приблизно 15 років тому. При цьому, під час проведення усних співбесід заявник не може чітко повідомити детальних прикладів актів терористичної діяльності в Кадуні, їх дати, місця та учасників, характер контртерористичних заходів, що вживаються представниками органів державної влади (арк. З, 5-6 протоколу від 01.08.2024року).

Отже, побоювання позивача за своє життя здебільшого викликані «внутрішніми переконаннями» ніж конкретними прикладами із його повсякденного життя, що не є достатнім доказом на підтвердження факту його переслідувань за релігійною ознакою у випадку повернення на Батьківщину. У свою чергу, інформаційні матеріали, на які посилається позивач, носять «загальний» характер і жодним чином не підтверджують існування можливості того, що саме позивачу буде спричинено шкоду та (або) неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, матеріали справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно заявника за національною ознакою.

Таким чином, причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, а отже позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Відповідач довів правомірність прийнятого ним рішення №162-24 від 31.010.2024 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2025 року по справі № 420/576/25, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 10 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач Г.В. Семенюк
Судді А.Г. Федусик О.І. Шляхтицький