Справа № 520/25615/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

10.12.2025р. справа №520/25615/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання та без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом

Військової частини НОМЕР_1 (далі за текстом - позивач, суб"єкт владних повноважень)
до ОСОБА_1 (далі за текстом - відповідач)
простягнення суми,

встановив:

Суб`єкт владних повноважень, Військова частина НОМЕР_1 , у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , МФО 820172, ДКС України м. Київ, р/р UA 4087772), безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 467 205 гривень 15 копійок (чотириста шістдесят сім тисяч двісті п`ять гривень п`ятнадцять копійок).

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що призначеним службовим розслідуванням було виявлено факт вчинення військовослужбовцем протиправних діянь та факт грубого порушення визначених Статутом внутрішньої служби Збройних Силах України (затверджений законом України від 24.03.1999р. №548-ХIV) обов`язків, унаслідок чого було спричинено збитки у розмірі - 467.205,15 грн.

Відповідач письмово своєї правової позиції по суті позову не висловив, хоча про відкриття провадження по справі повідомлявся судом належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення з відміткою установи поштового зв`язку про закінчення терміну зберігання поштового відправлення.

Згідно з відповіддю Виконавчого комітету Лозівської міської ради від 14.10.2025р. №6632/02-13-7 на запит суду, заявник зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 20.10.2006р.

За таких обставин суд не вбачає перешкод у вирішенні спору по суті, адже наявні у справи докази повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин.

Суд, вивчивши доводи усіх приєднаних до справи процесуальних документів, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.02.2023р. №46 солдата ОСОБА_1 призначено на посаду стрільця-помічника гранатометника 4 десантно-штурмового відділення 2 десантно-штурмового взводу 7 десантно-штурмової роти 3 десантно-штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 , зараховано в списки військової частини та на всі види забезпечення з 09.02.2023р. (а.с. 27).

Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.04.2023р. №104 солдат ОСОБА_1 вибув з району проведення заходів підготовки у відрядження до Військової частини НОМЕР_4 АДРЕСА_3 (Головне управління розвідки Міністерства оборони України) згідно телеграми начальника штабу з 07.04.2023р. (а.с. 28).

На запит Військової частини НОМЕР_1 від 29.09.2024р. №963/5456/дск щодо повернення з відрядження солдата ОСОБА_1 , відрядженого за службовою необхідністю до Військової частини НОМЕР_4 з 07.04.2023р. до окремого розпорядження, згідно згаданої телеграми ВЧ НОМЕР_5 від 07.04.2023р. №117/1298/дск, з Кадрового центру Збройних Сил України надійшла відповідь від 07.10.2024р. №388/10391, згідно з якою відповідно до доповіді Військової частини НОМЕР_4 від 17.09.2024р. №222/1249/дск перебування солдата, призваного по мобілізації, ОСОБА_1 у військових організаційних структурах Військової частини НОМЕР_4 не підтверджено, а місцезнаходження військовослужбовця невідоме (а.с. 28 зворот).

Згідно з відповіддю Військової частини НОМЕР_4 від 24.01.2025р. №222/37 на запит Військової частини НОМЕР_1 від 22.01.2025р. №693/4097 прибуття солдата, призваного по мобілізації, ОСОБА_1 у службове відрядження до Військової частини НОМЕР_4 не підтверджено (а.с. 29 зворот).

Відповідно до повідомлення командира Військової частини НОМЕР_6 від 18.10.2024р. №1812/р солдат, призваний по мобілізації, ОСОБА_1 прибув у розташування Військової частини НОМЕР_6 (а.с. 30).

Згідно з доповіддю Військової частини НОМЕР_6 від 25.10.2024р. №2114/р за фактом самовільного залишення військової частини встановлено, що 23.10.2024р. солдат ОСОБА_1 самовільно залишив місце тимчасового розташування Військової частини НОМЕР_6 (а.с. 30 зворот-31).

Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.10.2024р. №341 солдата ОСОБА_1 зараховано в розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із самовільним залишенням місця служби (а.с. 31 зворот).

Відповідно до рапорту офіцера групи контролю бойового стресу військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_2 від 01 червня 2025 року № 693/36004, в ході проведення службового розслідування за фактом відсутності на військовій службі солдата призваного по мобілізації ОСОБА_1 , старшим лейтенантом ОСОБА_2 було встановлено факт неправомірної виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_1 , який не прибув у відрядження до військової частини НОМЕР_4 та ухилявся від проходження військової служби у період з 07 квітня 2023 року по 18 жовтня 2024 року, в сумі 467205 гривень 15 копійок.

За даним фактом, а саме неправомірним отриманням коштів солдатом призваним по мобілізації ОСОБА_1 за час перебування безпідставної відсутності на військовій службі, старший лейтенант ОСОБА_2 клопотала про призначення службового розслідування щодо даного факту.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 06 червня 2025 року № 2858 було призначено службове розслідування за фактом безпідставного отримання грошових коштів військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , за час безпідставної відсутності на військовій службі, солдатом призваним по мобілізації ОСОБА_1 .

Актом службового розслідування від 31.07.2025р. №33134 встановлено, що солдат ОСОБА_1 , зарахований у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 , в умовах дії правового режиму воєнного стану з 07.04.2023р. по 18.10.2024р. ухилявся від проходження військової служби, безпідставно був відсутній на військовій службі та, керуючись прямим умислом з корисливих мотивів, безпідставно отримував грошове забезпечення, чим завдав матеріальної шкоди державі в особі Військової частини НОМЕР_1 у розмірі 467.205,15 грн.

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 31.05.2025р. №3654 "Про результати службового розслідування за фактом нез`явлення до місця відрядження Військової частини НОМЕР_4 та безпідставну відсутність на військовій службі солдата, призваного по мобілізації ОСОБА_1 було встановлено факт ухилення від проходження військової служби та безпідставної відсутності на військовій службі у період з 07.04.2023р. по 18.10.2024р. та накладено на відповідача дисциплінарне стягненн "сувора догана" (а.с. 55).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 14.08.2025р. №5519 «Про результати службового розслідування за фактом безпідставного отримання грошових коштів військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 за час безпідставної відсутності на військовій службі, солдатом призваним по мобілізації ОСОБА_1 » визнано завдані державі збитки у сумі 467.205,15 грн наслідком неправомірних дій солдата ОСОБА_1 та зобов`язано організувати претензійно-позовну роботу щодо їх стягнення. (а.с. 52-54).

Доповіддю за фактом виявлення ознак злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, відносно військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 від 03.06.2025р. №693/33630 повідомлено про направлення матеріалів до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві. На запит командира Військової частини НОМЕР_1 від 26.06.2025 №693/38816 директором Територіального управління ДБР надано Повідомлення про початок досудового розслідування у кримінальному провадженні №0003843 від 01.07.2025р. №13847зкп/к/11-04-13331/25, відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.06.2025р. зареєстровано кримінальне провадження за ч. 5 ст. 407 КК України стосовно солдата ОСОБА_1 (а.с. 32 зворот-34 зворот).

За викладеними у позові твердженнями, на момент завершення службового розслідування за фактом відсутності на військовій службі солдат ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 не прибув, обов`язки військової служби безпідставно не виконував, про своє місце знаходження не повідомляв, на зв`язок із командуванням Військової частини НОМЕР_1 не виходив, документів про поважність відсутності не надавав.

Відповідно до розрахунку суми виплаченого грошового забезпечення від 11.11.2024р. за період з 07.04.2023р. по 31.10.2024р. встановлено суму надлишково сплачених сум грошового забезпечення солдату ОСОБА_1 за час безпідставної відсутності на військовій службі у розмірі 467.205,15 грн. (а.с. 32).

Згідно з розрахунком виплат від 10.07.2025р. за період з 07.04.2023р. по 31.10.2024р. сума надлишково виплачених коштів солдату ОСОБА_1 становить 467.205,15 грн (а.с. 35).

Відповідно до платіжних інструкцій №201_77 від 17.05.2023р. та №7966325 від 14.06.2023р., а також подальших платіжних інструкцій від 23.06.2023р., 14.07.2023р., 14.08.2023р., 15.09.2023р., 16.10.2023р., 03.11.2023р., 15.11.2023р., 15.12.2023р., 12.01.2024р., 15.02.2024р., 13.03.2024р., 13.04.2024р., 11.05.2024р., 12.06.2024р., 15.07.2024р., 13.08.2024р., 10.09.2024р. та 10.10.2024р. на особистий рахунок ОСОБА_1 було зараховано 452 347,32 грн, а згідно з платіжними інструкціями від 19.01.2024 №8270, від 26.02.2024 №8768, від 19.03.2024 №9066, від 22.04.2024 №9729 та від 24.04.2024 №863 у рахунок сплати аліментів з грошового забезпечення солдата ОСОБА_1 утримано 16 303,79 грн (а.с. 37-49).

За викладеними у позові твердженнями, загальна сума виплат відповідачу склала 468.651,11 грн, з яких 1.445,96 грн виплачено відповідачу правомірно за попередній період проходження служби, а решта становить суму надлишково виплачених коштів 467.205,15 грн.

Таким чином, за судженням суб`єкта владних повноважень, залишок суми незаконно виплаченого грошового забезпечення, перерахованого на картковий рахунок відповідача, становить 467.205,15 грн. Будь-яких рапортів чи заяв від ОСОБА_1 щодо повернення надміру отриманих коштів або згоди на утримання таких сум із належних йому виплат до Військової частини НОМЕР_1 не надходило.

Стверджуючи про наявність підстав для стягнення з відповідача безпідставно отриманого грошового забезпечення у сумі 467.205,15 грн, заявник ініціював даний спір.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є субєктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Відповідно до статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. За необхідності виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, у відношенні військовослужбовців

Відповідно до частин першої та четвертої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з абзацом першим статті 3 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1934-ХІІ «Про Збройні Сили України», статтями 1, 10 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ «Про оборону України» Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Органом державної військової та виконавчої влади на місцях у системі Збройних Сил України є командири (начальники) військових частин (установ, організацій), яким Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України (затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 548-ХІV «Про затвердження Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України» (далі за текстом - Статут)) надано повноваження органу виконавчої влади в системі Міністерства оборони України.

Статут визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Статтею 9 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (ст.16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України).

Згідно зі статтями 26, 27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення злочину військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначає Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII).

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною другою статті 9 Закону № 2011-XII визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до абзацу першого частини четвертої статті 9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (абзац другий частини четвертої статті 9 Закону № 2011-XII).

На подальший розвиток положень ст.9 Закону № 2011-XII КМУ було видано постанову від 30.08.2017р. №704.

Додатково відносини з приводу виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України були деталізовані нормами Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197; далі за текстом - Порядок №260).

Відповідно до пункту 15 Розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення не виплачується (окрім іншого) за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначені Законом України від 03.10.2019р. №160-IX «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі за текстом - Закон №160).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону №160 матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

На підставі ч.ч.1, 2, 4 ст.3 Закону №160 підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону №160 розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.

Згідно з ч.ч.2, 6, 7 ст. 8 Закону №160 у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.

За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.

Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.

Наказ доводиться до винної особи під підпис.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону №160 відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону №160 у разі притягнення особи, яка завдала шкоду, до кримінальної відповідальності відшкодування шкоди здійснюється шляхом пред`явлення військовою частиною, установою, організацією, закладом цивільного позову в кримінальному провадженні в порядку, встановленому законом.

Доказів притягнення відповідача до кримінальної відповідальності матеріали справи не містять.

Як встановлено судом з матеріалів справи, відповідно до рапорту офіцера групи контролю бойового стресу військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_2 від 01 червня 2025 року № 693/36004, в ході проведення службового розслідування за фактом відсутності на військовій службі солдата призваного по мобілізації ОСОБА_1 , старшим лейтенантом ОСОБА_2 було встановлено факт неправомірної виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_1 , який не прибув у відрядження до Військової частини НОМЕР_4 та ухилився від проходження військової служби у період з 07 квітня 2023 року по 18 жовтня 2024 року, в сумі 46.7205 гривень 15 копійок.

Згідно з розрахунком виплат від 10.07.2025р. за період з 07.04.2023р. по 31.10.2024р. сума надлишково виплачених коштів солдату ОСОБА_1 становить 467.205,15 грн (а.с. 35).

Відповідно до платіжних інструкцій №201_77 від 17.05.2023р. та №7966325 від 14.06.2023р., а також подальших платіжних інструкцій від 23.06.2023р., 14.07.2023р., 14.08.2023р., 15.09.2023р., 16.10.2023р., 03.11.2023р., 15.11.2023р., 15.12.2023р., 12.01.2024р., 15.02.2024р., 13.03.2024р., 13.04.2024р., 11.05.2024р., 12.06.2024р., 15.07.2024р., 13.08.2024р., 10.09.2024р. та 10.10.2024р. на особистий рахунок ОСОБА_1 було зараховано 452 347,32 грн, а згідно з платіжними інструкціями від 19.01.2024 №8270, від 26.02.2024 №8768, від 19.03.2024 №9066, від 22.04.2024 №9729 та від 24.04.2024 №863 у рахунок сплати аліментів з грошового забезпечення солдата ОСОБА_1 утримано 16 303,79 грн (а.с. 37-49).

Таким чином, за висновком фінансово-економічної служби Військової частини НОМЕР_1 , підтвердженим платіжними інструкціями та розрахунками, сума незаконно виплаченого грошового забезпечення солдату ОСОБА_1 становить 467.205,15 грн.

Окремо суд зважає, що згідно з ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За правилами ч.1 ст.1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Тож, за змістом ч.1 ст.1215 Цивільного кодексу України підставами, що унеможливлюють повернення заробітної плати є одночасна сукупність таких факторів як: 1) добровільність виплати; 2) відсутність рахункової помилки; 3) добросовісність поведінки набувача.

Суд зауважує, що згадане законодавцем у ст.9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення військовослужбовця є аналогом заробітної плати у розумінні ст.1 Закону України від 24.03.1995р. №108/95-ВР "Про оплату праці" та ст.94 Кодексу законів про працю України, де указано, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Матеріалами справи підтверджується факт явного та очевидного, грубого порушення відповідачем правил проходження військової служби у спосіб безпідставного неприбуття до місця дислокації військового формування без поважних причин і отримання за цей час відсутності за місцем проходження служби грошового забезпечення.

Тож, поведінка відповідача у межах спірних правовідносин не може бути кваліфікована у якості добросовісної та доброчесної, суперечить приписам ст.4 закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу", ст.ст.1, 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України (затверджений Законом України від 24.03.1999р. № 551-XIV), ст.11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (затверджений законом України від 24.03.1999р. №548-XIV) і призвела до безпідставного одержання та безпідставного збереження грошового забезпечення за час ухилення від реального проходження військової служби.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши приєднані до справи докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що заявлена суб`єктом владних повноважень вимога про стягнення коштів ґрунтується на події та факті вчинення військовослужбовцем дисциплінарного проступку, котрий знаходиться у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із фактом заподіяння Державі майнової шкоди у вигляді безпідставно виплаченого грошового забезпечення військовослужбовцю, відсутньому за місцем проходження військової служби без поважних причин.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У ході розгляду справи суб`єктом владних повноважень доведено, а відповідачем не спростовано існування підстав для обтяження винної особи обов`язком примусового відшкодування завданої державі майнової шкоди.

При цьому, підстав для висновку про надмірність або нерозумність обсягу міри юридичної відповідальності відповідача у контексті ст.1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року судом на виконання ч.4 ст.9 КАС України у межах спірних правовідносин не знайдено.

Оскільки заявлена суб`єктом владних повноважень вимога не порушує прав та інтересів відповідача як учасника суспільних відносин, не призводить до безпідставного погіршення правового становища відповідача, є юридично умотивованою та документально доведеною, то позов належить до задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-12, 72-77, 90, 211, 241-243, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. - НОМЕР_2 ; зареєстрована адреса місця проживання - АДРЕСА_4 ) на користь Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження - АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 , МФО 820172, ДКС України м. Київ, р/р НОМЕР_7 ) кошти в сумі 467.205,15 гривень (чотириста шістдесят сім тисяч двісті п`ять гривень 15 копійок).

Роз`яснити, що рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко