Справа № 360/1892/25
Суддя: О.М. Качанок
Дата ухвалення: 2025-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

11 грудня 2025 рокум. ДніпроСправа № 360/1892/25

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Качанок О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом адвоката Отрох Алли Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов адвоката Отрох Алли Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі також - відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якому позивач, з урахуванням уточнених вимог, просить:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невидачі наказу про виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення з урахуванням посадового окладу, встановленого для посади, обов`язки за якою вона виконувала у період з 31.05.2023 по 21.02.2025;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 видати наказ про виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення з урахуванням посадового окладу, встановленого для посади, обов`язки за якою вона виконувала у період з 31.05.2023 по 21.02.2025.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 проходила службу в ІНФОРМАЦІЯ_4 у період з 14.07.2021 по 21.02.2025 та була звільнена з військової служби відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 (по особовому складу) від 18.03.2025 № 6-РС у запас за підпунктом «г» пункту третього частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», через сімейні обставини або з інших поважних причин (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер.

У період проходження служби з 31.05.2023 по 21.02.2025 ОСОБА_1 тимчасово виконувала обов`язки начальника служби охорони державної таємниці ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також начальника відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Однак, позивачу не нарахували та не виплатили грошове забезпечення за тимчасове виконання обов`язків за зазначеними посадами за весь період фактичного виконання таких обов`язків.

Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду.

Ухвалою суду від 03.10.2025 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 15.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі після усунення недоліків позовної заяви, вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також у цій ухвалі, серед іншого, запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі надіслати суду через підсистему Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи відзив на позовну заяву (відзив) і всі докази разом з документами, що підтверджують надіслання (надання) позивачу копії відзиву та доданих до нього документів, а також витребувано у відповідача докази, необхідні для розгляду справи.

Ухвалами суду від 05.11.2025 відмовлено у задоволенні клопотання ІНФОРМАЦІЯ_1 про залучення співвідповідача до участі у справі та повторно витребувано у останнього докази, необхідні для розгляду справи.

11.11.2025 ІНФОРМАЦІЯ_2 подано письмові пояснення разом з доказами у справі, в яких зазначено, що письмове повідомлення про суми нарахованого та виплаченого грошового забезпечення виплаченого ОСОБА_1 не направлялося.

Посади начальника служби охорони державної таємниці та начальника відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_5 за період служби ОСОБА_1 були вакантними, але фактично ОСОБА_1 не була допущена до виконання обов`язків за цими посадами.

Правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався.

Оскільки відзив на позовну заяву у встановлений судом строк відповідачем не надано, суд вирішує справу за наявними матеріалами відповідно до положень частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 КАС України, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , є учасником бойових дій, проходила військову службу, зокрема, у ІНФОРМАЦІЯ_4 з 14.07.2021 по 21.03.2025, що підтверджується паспортом громадянина України, довідкою про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру від 07.07.2022 № 1, військовим квитком серії НОМЕР_2 , дублікатом посвідчення серії НОМЕР_3 , наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 21.03.2025 № 81.

Згідно з наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 21.03.2025 № 81 сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 , інструктора мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_7 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_8 », звільнену наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_9 (по особовому складу) від 18 березня 2025 року № 6-РС у запас за підпунктом «г» пункту третього частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», через сімейні обставини або з інших поважних причин (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, вважати такою, що 21 березня 2025 року справи та посаду здала і направлена для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_10 . 21 березня 2025 року виключити зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, а з котлового забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_7 , зі сніданку 22 березня 2025 року.

Також вказаним наказом визначено виплатити ОСОБА_1 :

- грошову компенсацію за 30 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік, відповідно до абзацу третього пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII у сумі 24148 грн 60 коп.;

- грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ, виходячи з грошового забезпечення сержанта ОСОБА_1 на день звільнення з військової служби, за 70 (сімдесят) календарних діб із наступного розрахунку: за 2021 рік - 14 (чотирнадцять) календарних діб, за 2022 рік - 14 (чотирнадцять) календарних діб, за 2023 рік - 14 (чотирнадцять) календарних діб, за 2024 рік - 14 (чотирнадцять) календарних діб, за 2025 рік - 14 (чотирнадцять) календарних діб, у розмірі 56316 грн 73 коп.;

- одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, за 4 (чотири) календарних роки служби з дня останнього призову в сумі 49907 грн 10 коп.;

- за період з 01 по 21 березня 2025 року щомісячну премію у розмірі 100% від максимальної суми щомісячної премії 483% від посадового окладу (11 тарифний розряд) - дисциплінарні стягнення у розрахунковому періоді відсутні;

- за період з 01 по 21 березня 2025 року надбавку за особливості проходження служби в мінімальному розмірі 65% посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років;

- грошову компенсацію за речове майно, яке не було отримане під час проходження служби за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, в розмірі 47860 грн 44 коп.

Із записів у військовому квитку позивача серії НОМЕР_2 вбачається, що позивач обіймала посаду інструктора мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_5 , з якої її звільнено зі служби, з 20.04.2023.

Відповідно до пунктів 1, 2 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 31.05.2023 № 25 старшого солдата ОСОБА_2 , начальника служби охорони державної таємниці ІНФОРМАЦІЯ_7 , призначену наказом командира військової частини НОМЕР_4 (по особовому складу) від 16 травня 2023 року № 140-рс на посаду солдата резерву 2 запасної роти військової частини НОМЕР_5 , вважати такою, що справи та посаду здала і вибула до нового місця проходження військової служби АДРЕСА_2 . Тимчасове виконання обов`язків начальника служби охорони державної таємниці ІНФОРМАЦІЯ_1 покласти на молодшого сержанта ОСОБА_1 , інструктора мобілізаційного відділення цього ж територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Представник позивача, діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до ІНФОРМАЦІЯ_5 з адвокатським запитом від 19.05.2025 № НР/911984/02, в якому, серед іншого, просила надати інформацію, чи було видано наказ(и) та здійснено інші заходи начальником ІНФОРМАЦІЯ_5 , які є підставою для нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за час тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою (начальника служби охорони державної таємниці) та чи було подано ОСОБА_1 рапорти на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 та 2025 роки.

Листом ІНФОРМАЦІЯ_5 від 23.05.2025 № ЩТ/543 повідомлено, що наказів або інших дій, які є підставою для нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за час тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою відповідно до розділу XXVI наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» не видавалося, оскільки за складністю та обсягом завдань застосувати даний порядок покладання виконувати обов`язки за вакантною посадою вважалося передчасним. Також повідомлено, що у 2024 році звернень (рапортів) про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань від ОСОБА_1 не надходило. 18.02.2025 зареєстрований службовий лист № ЩТ/188 про виплату грошової допомоги для вирішення соціально-побутових питань, лист розглянуто.

Також представник позивача, діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до ІНФОРМАЦІЯ_5 із заявою від 09.06.2025 № НР/911984/03, в якій, серед іншого, просила надати інформацію про період, у який ОСОБА_1 була допущена до тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою та виконувала вказані обов`язки (начальника служби охорони державної таємниці), видати наказ про виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення з урахуванням посадового окладу, встановленого для посади, обов`язки за якою вона виконувала, направити витяг з наказу до ІНФОРМАЦІЯ_11 для нарахування та виплати вказаного грошового забезпечення ОСОБА_1 .

Листом ІНФОРМАЦІЯ_5 від 03.07.2025 № ЩТ/904 повідомлено, що наказів про допущення до виконання обов`язків за вакантною посадою на ОСОБА_1 не створено. Відповідно, підстави для нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за час тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою, відсутні.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовані вимоги позивача та доводи відповідача, суд керується таким.

Згідно з частиною 5 статті 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).

Окрім того, цей Закон встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно з частинами першою - третьою статті 9 Закону 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно з положеннями пунктів 2-4 статті 9 Закону № 2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам, визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджена наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі - Порядок № 260 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 2 розділу І Порядку № 260 визначено, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту, винагорода за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду), премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту, винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду)), а також додаткова винагорода та одноразова винагорода на період дії воєнного стану, допомоги.

При цьому, виплата грошового забезпечення за час тимчасового виконання обов`язків за посадою регулюється розділом XXVI Порядку № 260.

Згідно з пунктом 1 розділу XXVI Порядку № 260 військовослужбовцям, які допущені в установленому порядку до тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою, безперервно виконували обов`язки за цією посадою 30 календарних днів і більше, грошове забезпечення виплачується з урахуванням посадового окладу, встановленого для цієї вакантної посади, строком не більше ніж шість місяців.

Військовослужбовцям, допущеним в установленому порядку до тимчасового виконання обов`язків за невакантною посадою, безперервно виконували обов`язки за цією посадою 30 календарних днів і більше, грошове забезпечення виплачується з урахуванням посадового окладу, встановленого для цієї посади, строком не більше ніж чотири місяці, крім випадків тимчасового виконання обов`язків за посадами:

військовослужбовців, які направлені за кордон без виключення зі списків особового складу військових частин, - до одного року;

військовослужбовців, які відряджені до інших військових частин або направлені у відрядження в райони ведення бойових дій (виконання бойових завдань), проведення антитерористичних операцій або операції об`єднаних сил із забезпечення національної безпеки і оборони, а також для здійснення заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, - на період такого відрядження;

військовослужбовців, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (шестирічного віку - за медичними показаннями), - на період такої відпустки.

Після закінчення вищезазначених строків тимчасового виконання обов`язків на посадах або прийняття рішення про повернення до виконання обов`язків за основною посадою військовослужбовцям виплачується грошове забезпечення за основною посадою.

Виплата грошового забезпечення за тимчасове виконання обов`язків за посадами здійснюється на підставі відповідного наказу командира (пункт 3 розділу XXVI Порядку № 260).

Згідно з пунктом 5 розділу XXVI Порядку № 260 виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, які обіймають посади начальників штабів та заступників командирів (начальників) усіх найменувань у військових частинах та їх підрозділах, за тимчасове виконання обов`язків за невакантними посадами безпосередніх командирів (начальників) не здійснюється.

Так, відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 31.05.2023 № 25 на позивача було покладено тимчасове виконання обов`язків начальника служби охорони державної таємниці ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Також позивач у позовній заяві вказує, що у спірний період вона тимчасово виконувала обов`язки начальника відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Водночас, у своїх письмових поясненнях відповідач підтверджує, що посади начальника служби охорони державної таємниці та начальника відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_5 за період служби ОСОБА_1 були вакантними, але фактично ОСОБА_1 не була допущена до виконання обов`язків за цими посадами.

Наведене також кореспондується з інформацією, що викладена у листах ІНФОРМАЦІЯ_5 від 23.05.2025 № ЩТ/543 та від 03.07.2025 № ЩТ/904, в яких відповідач підтверджує, що наказів про допущення до виконання обов`язків за вакантними посадами не видавалося та, відповідно, не видавалися й накази, які є підставою для нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення за час тимчасового виконання обов`язків за такою посадою.

В свою чергу, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження фактичного допущення її до тимчасового виконання обов`язків за посадою начальника служби охорони державної таємниці ІНФОРМАЦІЯ_5 та начальника відділення офіцерів запасу і кадрів (наказів про прийняття посади та справ за посадою, допуск до тимчасового виконання обов`язків, інших відомостей, які б свідчили про безпосереднє виконання обов`язків за посадою).

До того ж, щодо посади начальника відділення офіцерів запасу і кадрів, у матеріалах справи взагалі відсутні будь-які докази, які б свідчили про тимчасове покладення на позивача обов`язків за цією посадою.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд зазначає, що за змістом положень статті 77 КАС України обов`язок доказування в адміністративному судочинстві розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову. А отже, обов`язок відповідача доказування правомірності винесеного ним рішення не слід розуміти, як те, що позивач повністю звільнений від обов`язку доказування своїх вимог.

Проте, позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження своїх вимог.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач за весь час спірного періоду проходження служби в ІНФОРМАЦІЯ_4 , який вона визначає у позовній заяві, до моменту її звільнення та виключення із списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_5 , не зверталася до відповідача з питанням щодо видачі наказу про нарахування та виплати грошового забезпечення за вакантними посадами начальника служби охорони державної таємниці та начальника відділення офіцерів запасу і кадрів, а отже і не вбачала в діях відповідача порушення вимог законодавства в частині виплати належного грошового забезпечення.

До того ж, суд зауважує, що виходячи з назви посади - начальник служби охорони державної таємниці, є очевидним, що вона пов`язана з охороною державної таємниці.

Однак, з довідки про грошове забезпечення позивача від 10.11.2025 № 5878 не встановлено обставин виплати позивачу надбавки за працю в умовах режимних обмежень, що передбачена розділом ХІ Порядку № 260, зокрема, за роботу з секретною інформацією. Більш того, з графи з назвою «секретка», зазначеній у цій довідці, вбачається, що відповідна доплата за роботу з секретними документами (інформацією) не виплачувалась.

При цьому, слід зазначити, що суд не досліджує питання та не надає висновків щодо посадових (функціональних) обов`язків за посадою начальника служби охорони державної таємниці ІНФОРМАЦІЯ_5 , та не вказує на наведені обставини як на ті, що виключно підтверджують факт не виконання позивачем обов`язків за такою посадою.

Суд зазначає, що наведене лише додатково свідчить про відсутність відомостей (доказів) щодо безпосереднього виконання позивачем обов`язків за відповідною посадою.

До того ж, лише за твердженням позивача, викладеними у позовній заяві, без надання відповідних доказів, суд позбавлений можливості встановити період виконання позивачем обов`язків за посадою начальника служби охорони державної таємниці та окремо встановити період виконання позивачем обов`язків начальника відділення офіцерів запасу і кадрів. Тим більше, у позовній заяві позивач не розділяє такі періоди, тобто не зазначає період, у який вона тимчасово виконувала обов`язки за посадою начальника служби охорони державної таємниці, та період, у який вона тимчасово виконувала обов`язки начальника відділення офіцерів запасу і кадрів, що, на думку суду, свідчить про невизначеність позивача щодо обставин спірних правовідносин.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд вказує, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, однак позивачем в ході судового розгляду справи не доведено неправомірність дій (бездіяльності) відповідача.

Слід зазначити, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту частини 1 статті 77 та частини 2 статті 77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 520/2261/19, що визначений у статті 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

В межах предмету розгляду в цій справі, позивачем не доведено обставин, на яких ґрунтуються її вимоги.

Щодо строку звернення до суду з позовом у цій справі, суд зазначає таке.

Відповідно до правових висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладених у постановах від 27 квітня 2023 року у справі № 300/4201/22 та від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22, положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці. Положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Подібний висновок також викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.07.2024 у справі № 990/156/23.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

З матеріалів справи судом встановлено, що позивача звільнено з військової служби (виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_5 ) з 21.03.2025.

Верховний Суд у постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23 у подібних правовідносинах вказав, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову (у частині вимог за період з 19 липня 2022 року по 30 березня 2023 року) (який був спірним у справі № 460/21394/23) слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що, у цій справі, відбулося шляхом вручення грошового атестата (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).

Виходячи з цього, Судова палата вважала обґрунтованим висновок про те, що саме дата вручення позивачу (у наведеній справі) зазначеного документа, а саме 30 березня 2023 року, є подією, з якою пов`язаний початок перебігу строку звернення до суду.

Також у постанові Верховного Суду від 25.07.2025 у справі № 640/4619/24 зазначено, що для правильного вирішення питання дотримання позивачем строку звернення до суду з позовом слід з`ясувати наявність/відсутність у відповідача документального підтвердження ознайомлення позивача до моменту звернення до суду із позовом, з розміром та складовими нарахованого та виплаченого у спірному періоді грошового забезпечення, як-то докази направлення/видачі розрахункових листів, довідок про грошове забезпечення тощо.

Застосовуючи наведений підхід, що викладений Верховним Судом у вказаних вище постановах, суд при відкритті провадження у справі витребував у відповідача письмові пояснення разом з документальним підтвердженням, із зазначенням чи оформлювалось відповідачем письмове повідомлення ОСОБА_1 про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні, у разі оформлення вказано надати відповідне повідомлення разом з доказами його вручення (ознайомлення) ОСОБА_1

11.11.2025 ІНФОРМАЦІЯ_2 подано письмові пояснення разом з доказами у справі у справі, в яких зазначено, що письмове повідомлення про суми нарахованого та виплаченого грошового забезпечення виплаченого ОСОБА_1 не направлялося.

За таких обставин, враховуючи відсутність відомостей щодо оформлення письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні, суд вважає, що строк звернення до суду з цим позовом не пропущено.

До того ж, враховуючи правову природу, характер спірних правовідносин та вищенаведені висновки суду щодо суті спору, суд дійшов висновку, що у даному випадку з метою забезпечення права позивача на доступ до правосуддя та остаточне вирішення її спору, слід підходити до питання вирішення строку звернення з позовом без надмірного формалізму.

Підсумовуючи суд зазначає, що надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору відповідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судом не вирішується, оскільки позивач згідно з пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнена.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову адвоката Отрох Алли Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_6 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 11.12.2025.

Суддя О.М. Качанок