Справа № 640/2444/22
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2025-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/2444/22 Суддя (судді) першої інстанції: С.В. Кисіль
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Ганечко О.М.,

Кузьменка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 27 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Жил Сіті Буд» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Жил Сіті Буд» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення щодо ТОВ «Жил Сіті Буд» № 1 від 22 листопада 2021 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 1115693,00 грн, з яких за податковими зобов`язаннями 892554,00 грн, за штрафними санкціями 223139,00 грн;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення щодо ТОВ «Жил Сіті Буд» № 1 від 22 листопада 2021 року, яким збільшено грошове зобов`язання з податку на додану вартість у сумі 26678,60 грн, та зобов`язано сплатити штраф у розмірі 25% у сумі 6609,65 грн;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення щодо ТОВ «Жил Сіті Буд» № 6 від 17 листопада 2021 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за штрафними санкціями в розмірі 31636,00 грн;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення щодо ТОВ «Жил Сіті Буд» № 6 від 17 листопада 2021 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору за штрафними санкціями у розмірі 909,64 грн;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення щодо ТОВ «Жил Сіті Буд» № 6 від 17 листопада 2021 року, яким застосовано штрафні санкції у сумі 1020,00 грн, за платежем податок на доходи фізичних осіб;

- визнати протиправним та скасувати рішення щодо ТОВ «Жил Сіті Буд» № 6 від 17 листопада 2021 року, про застосування штрафних санкцій неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у розмірі 340,00 грн;

- визнати протиправним та скасувати рішення щодо ТОВ «Жил Сіті Буд» №6 від 17 листопада 2021 року, про застосування штрафних санкцій та нарахування пенсі за несплату (неперахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску в розмірі - 10488,72 грн, з яких 10017,25 грн штраф та 471,47 грн пеня.

Позов обґрунтовано правомірністю формування податкової звітності за наслідками господарських операцій у перевіряємий період, що підтверджується первинними бухгалтерськими документами.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 27 червня 2025 року позовні вимоги - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «Жил Сіті Буд» № 1 від 22 листопада 2021 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 1115693,00 грн, з яких за податковими зобов`язаннями 892554,00 грн, за штрафними санкціями 223139,00 грн.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «Жил Сіті Буд» № 1 від 22 листопада 2021 року, яким збільшено грошове зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 26678,60 грн, та зобов`язано сплатити штраф у розмірі 25 % у розмірі 6609,65 грн.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «Жил Сіті Буд» № 6 від 17 листопада 2021 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за штрафними санкціями у розмірі 31636,00 грн.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «Жил Сіті Буд» № 6 від 17 листопада 2021 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору за штрафними санкціями у розмірі 909,64 грн.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «Жил Сіті Буд» № 6 від 17 листопада 2021 року, яким застосовано штрафні санкції у розмірі 1020,00 грн, за платежем податок на доходи фізичних осіб.

У задоволенні інших позовних вимог відмолено.

Відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволення позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що проведеним аналізом інформаційно-аналітичних систем ДПС України та Єдиного реєстру податкових накладних не встановлено придбання будівельних робіт та матеріалів, реалізованих ТОВ «Жил Сіті Буд».

На думку апелянта, за період з 01.01.2017 по 30.06.2021 встановлено заниження податку на додану вартість у загальній сумі 892 554 грн, у тому числі по періодах: за травень 2020 року у сумі 66 858 грн, за червень 2020 року у сумі 202 928 грн, за липень 2020 року у сумі 147 грн, за серпень 2020 року у сумі 3 680 грн, за вересень 2020 року у сумі 121 грн, за жовтень 2020 року у сумі 138 грн, за листопад 2020 року у сумі 19 563 грн, за грудень 2020 року у сумі 598 282 грн, за лютий 2020 року у сумі 837 грн.

Крім того, скаржник звертає увагу на те, що стосовно встановлених порушень (а саме: несвоєчасно сплачено суму військового збору та несвоєчасно сплачену суму ПДФО) письмові пояснення ТОВ «Жил Сіті Буд» не надавалися, що вказує про безпідставність позовних вимог у цій частині.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2025 відкрито провадження у справі та призначено апеляційну скаргу до розгляду в порядку письмового провадження з 28 жовтня 2025 року.

У силу вимог частини першої статті 309 КАС України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 30 серпня 2021 року по 17 вересня 2021 була проведена документальна перевірка, за результатами якої відповідачем складено Акт «Про результати документальної планової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Жил Сіті Буд» № 72012/ж5/26-15-07-01-05/40614486 від 24 вересня 2021 року.

Під час перевірки встановлено наступні порушення:

1) підпункту 192.1.2 пункту 192.1 статті 192, пунктів 198.1, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 892554,00 грн, у тому числі по періодах: за травень 2020 у сумі 66858,00 грн, за червень 2020 у сумі 202928,00 грн, за липень 2020 у сумі 147,00 грн, за серпень 2020 у сумі 3680,00 грн, за вересень 2020 у сумі 121,00 грн, за жовтень 2020 у сумі 138,00 грн, за листопад 2020 у сумі 19563,00 грн, за грудень 2020 у сумі 598282,00 грн, за лютий 2021 у сумі 837,00 грн.

2) пунктів 57.1, 57.3 статті 57, статті 124 Податкового кодексу України в частині порушення граничного терміну сплати податкового зобов`язання з податку на додану вартість по податковій декларації з податку на додану вартість, за квітень 2021 року, податкове повідомлення-рішення (форма «Р») № 127520415 від 19 березня 2021 року.

3) підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 з урахуванням пункту 54.2 статті 54, абзацу 2 пункту 57.1 статті 57, підпунктів 168.1.2, 168.1.5, пункту 168.1, підпунктів 168.4.4, 168.4.7 пункту 168.4 статті 168, пункту 171.1 статті 171, підпункту «е» пункту 176.1 статті 176 Податкового кодексу України, в результаті чого підприємством несвоєчасно сплачено до відповідного бюджету утриманий податок на доходи фізичних осіб в періоді, що перевірявся на загальну суму 163048,0 грн у т. ч.: за грудень 2016 року 11618,98 грн, січень 2017 року 1170,00 грн, лютий 2017 року 1080,00 грн, березень 2017 року 1080,0 грн, квітень 2017 року 1468,80 грн, травень 2017 року 1621,26 грн, червень 2017 року 1864,30 грн, липень 2017 року 12177,00 грн, серпень 2017 року 14393,90 грн, вересень 2017 року 33247,20 грн, жовтень 2017 року 32149,80 грн, травень 2018 року 8084,23 грн, червень 2018 року 5898,52 грн, травень 2019 року 167,50 грн, серпень 2019 року 167,50 грн, вересень 2019 року 167,50 грн, жовтень 2019 року 115,00 грн, листопад 2019 року 62,50 грн, грудень 2019 року 10,00 грн, лютий 2020 року 22266,32 грн, березень 2020 року 14237,69 грн.

4) підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 з урахуванням пункту 54.2 статті 54, абзацу 2 пункту 57.1 статті 57, пункту 87.9 статті 87, підпунктів 168.1.2, 168.1.5 пункту 168.1, підпунктів 168.4.4, 168.4.7 пункту 168.4 статті 168, пункту 171.1 статті 171, підпункту «е» пункту 176.1 статті 176, підпунктів 1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.5, 1.6, пункту 161 підрозділу 10 Розділу ХХ Податкового кодексу України, в результаті чого підприємством несвоєчасно сплачено до відповідного бюджету утриманий військовий збір в періоді, що перевірявся на загальну суму 6419,23 грн у т. ч.: за грудень 2017 року 968,24 грн, січень 2017 року 145,50 грн, березень 2017 року 90,00 грн, квітень 2017 року 86,18 грн, липень 2017 року 428,90 грн, серпень 2017 року 613,68 грн, травень 2018 року 811,07 грн, червень 2018 року 495,00 грн, лютий 2020 року 1594,09 грн, березень 2020 року 1186,57 грн.

5) пункту 49.2, підпункту 49.18.2 пункту 49.18 статті 49, підпункту «б» пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України, р. ІІ «Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого ( сплаченого) на користь фізичних осіб, i сум утриманого з них податку», затвердженого наказом Мiнфiну України від 13 січня 2015 року № 4, а саме, не у повному обсязі з недостовірними відомостями податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь фізичних осіб (в податковому розрахунку за 3 квартал 2017 року не вірно відображено ідентифікаційний номер фізичної особи, що призвело до зміни платника податку).

6) пункту 4 частини другої статті 6 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», зі змінами, в результаті неподання та несвоєчасного подання звіту про суми нараховано, заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до фіскальних органів за вересень 2016 року, квітень 2017 року та грудень 2020 року.

7) частини восьмої статті 9 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», зі змінами, в результаті несвоєчасно сплати (несвоєчасного перерахування) єдиного внеску на загальнообов`язкове державне в березні, квітні, жовтні 2017 року, березні, липні 2018 року та березні, жовтні, листопаді 2020 року, чим порушено частину восьму статті Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», зі змінами.

На підставі висновків акту перевірки податковим органом було прийнято:

- податкове повідомлення-рішення № 1 від 22 листопада 2021 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 1115693,00 грн, з яких за податковими зобов`язаннями 892554,00 грн, за штрафними санкціями 223139,00 грн;

- податкове повідомлення-рішення № 1 від 22 листопада 2021 року, яким збільшено грошове зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 26678,60 грн, та зобов`язано сплати штраф у розмірі 25 % у розмірі 6609,65 грн;

- податкове повідомлення-рішення № 6 від 17 листопада 2021 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за штрафними санкціями у розмірі 31636,00 грн;

- податкове повідомлення-рішення № 6 від 17 листопада 2021 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору за штрафними санкціями у розмірі 909,64 грн;

- податкове повідомлення-рішення № 6 від 17 листопада 2021 року, яким застосовано штрафні санкції у розмірі 1020,00 грн за платежем податок на доходи фізичних осіб;

- рішення № 6 від 17 листопада 2021 року про застосування штрафних санкцій неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбачено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у розмірі 340,00 грн.

- рішення № 6 від 17 листопада 2021 року, про застосування штрафних санкції та нарахування пені за несплату (неперахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску у розмірі 10488,72 грн, з яких 10017,25 грн штраф та 471,47 грн пеня.

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення та рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що надані первинні документи по взаємовідносинам з Приватним підприємством «Арагас» містять всі обов`язкові реквізити, що передбачені статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», у розумінні вказаного Закону є первинними та такими, що в повній мірі підтверджують здійснення відповідних господарських операцій з поставки товару, фактичний рух активів та зміни у майновому стані позивача.

Крім того, оскільки податковим органом необґрунтовано застосовано до позивача санкцію передбачену пунктом 125.1.2 статті 125-1 Податкового кодексу України за відсутності факту встановлення умисної вини платника податку у несвоєчасній сплаті податкового зобов`язання, тому податковим органом безпідставно застосовано до позивача штрафні санкцій на підставі пункту 125.1.2 статті 125-1 ПК України.

Однак, оскільки позовна заява ТОВ «Жил Сіті Буд» не містить доводів на спростування виявлених під час перевірки фактів щодо несвоєчасної сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та несвоєчасного подання звіту, тому підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними та скасувати рішень № 6 від 17 листопада 2021 року та № 6 від 17 листопада 2021 року - відсутні.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

У силу вимог частини другої ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У силу вимог пп.14.1.181 п. 14.1 статті 14 ПК України - податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду.

Підпунктом «а» п. 198.1, п.198.2, п.198.3 статті 198 ПК України закріплено право на віднесення сум податку до податкового кредиту у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду (пункт 198.3).

Згідно із п. 198.5 ст. 198 ПК України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися:

а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України;

б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу);

в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;

г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

У разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи в подальшому починають використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, у тому числі переведення невиробничих необоротних активів до складу виробничих необоротних активів, платник податку може зменшити суму податкових зобов`язань, що були нараховані відповідно до цього пункту, на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, зазначеної в абзаці першому цього пункту, зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних.

З метою застосування цього пункту податкові зобов`язання визначаються по товарах/послугах, необоротних активах: придбаних для використання в неоподатковуваних операціях - на дату їх придбання; придбаних для використання в оподатковуваних операціях, які починають використовуватися в неоподатковуваних операціях, - на дату початку їх фактичного використання, визначену в первинних документах, складених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

У разі якщо на момент перевірки платника податку контролюючим органом в акті вибіркової (часткової) інвентаризації, проведеної платником податку на вимогу такого органу, виявлено нестачу придбаних таким платником товарів (крім випадку, якщо така нестача обумовлена знищенням внаслідок дії обставин непереборної сили, що підтверджується відповідно до законодавства), для цілей розділу V цього Кодексу такі товари вважаються використаними платником податку в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Згідно п. 198.6 статті 198 ПК України не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п.201.11 ст.201 Кодексу). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

При цьому, Законом України «Про бухгалтерський обік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Відповідно до статті 1 вказаного Закону - первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно зі статтею 9 вказаного Закону - підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, для підтвердження включення до складу податкового кредиту сум сплаченого податку на додану вартість у складі ціни за придбаний товар (роботи, послуги), необхідні первинні документи (податкові накладні), оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні».

При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документа не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Отже, оскільки наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, які пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника податку, а також відповідають змісту й обсягу, відображеному в укладених платником податку договорах та складених на їх підставі первинних документах, тому у разі якщо певна господарська операція не здійснювалась, визначення податкового кредиту було б безпідставним і сума ПДВ не підлягала би відшкодуванню з бюджету, незважаючи на наявність у платника податку (позивача у справі) податкової накладної, а також доказів сплати постачальнику сум ПДВ у складі вартості товару.

Як свідчать матеріали справи, 05 листопада 2020 року між ТОВ «Жил Сіті Буд» (Замовник) і Товариством з обмеженою відповідальністю «КонралЦест» (Субпідрядник) укладено субпідрядний договір від 26 листопада 2020 року, відповідно до умов якого Субпідрядник в межах договірної ціни, виконує на свій ризик власними та залученими силами i засобами всі передбаченні замовленням роботи, здає виконані роботи Замовнику, усуває недоробки в межах гарантійних строків експлуатації об`єкта, що виникли внаслідок неякісного виконаних робіт.

Склад та обсяги робіт, що доручаються до виконавця Субпідряднику, визначені проєктною документацією i можуть бути переглянуті в процесі виконання робіт у разі внесення змін до проєктної документації.

Відповідно до розділу 6 договору приймання робіт здійснюється згідно з Актом виконаних робіт за формою КБ-2.

На виконання умов Договору сторонами підписані відповідні Акти приймання виконаних будівельних робіт та підсумкові відомості ресурсів.

Відповідно до вказаних актів позивачем були прийняті всі роботи по договору субпідряду, укладеному з Товариством з обмеженою відповідальністю «КонралЦест».

У свою чергу Товариством з обмеженою відповідальністю «КонралЦест» було складено та зареєстровано на адресу позивача податкову накладну № 27 від 16 грудня 2020 року.

Крім того, у перевіряємому періоді між ТОВ «Жил Сіті Буд» (Замовник) і Товариством з обмеженою відповідальністю «Фероллi СП» (Субпідрядник) укладено субпідрядний договір від 05 листопада 2020 року № 05/11/-20, відповідно до умов якого Субпідрядник в межах договірної ціни виконує на свій ризик власними та залученими силами i засобами всі передбаченні замовленням роботи, здає виконані роботи Замовнику, усуває недоробки в межах гарантійних строків експлуатації об`єкта, що виникли внаслідок неякісного виконаних робіт.

Склад та обсяги робіт, що доручаються до виконавця Субпідряднику, визначені проєктною документацією i можуть бути переглянуті в процесі виконання робіт у разі внесення змін до проєктної документації.

Відповідно до розділу 6 договору приймання робіт здійснюються згідно з Актом виконаних робіт за формою КБ-2.

На виконання умов Договору сторонами підписані відповідні Акти приймання виконаних будівельних робіт та підсумкові відомості ресурсів. Відповідно до вказаних актів позивачем були прийняті всі роботи по договору субпідряду, укладеному з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фepoллі СП».

У свою чергу, Товариством з обмеженою відповідальністю «Фероллi СП» було складено та зареєстровано на адресу позивача податкові накладні № 225 і № 224 від 16 грудня 2020 року.

Позивач уклав вказані договори субпідряду з вищезазначеними контрагентами з метою здійснення робіт по капітальному ремонту, по укладеному ним договору підряду № 1520 від 21 вересня 2020 року з Квартирно-експлуатаційним відділом.

Предметом вказаного договору підряду є виконання робіт з капітального ремонту на об`єкті «Капітальний ремонт будівлі № 100/l (казарма), військове містечко 100, військова частина 1619, м. Гайсин, вул. Першотравнева, № 64».

Відповідно, роботи по капітальному ремонту були прийняті Квартирно-експлуатаційним відділом, що підтверджується наступними документами: довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрат № 894_1 894_1_ПД від 14 грудня 2020 року; акт приймання виконаних будівельних робіт № 11 від 14 грудня 2020 року; підсумкова відомість № 894_1_2-1 від 14 грудня 2020 року; довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрат № 911_1_ПД від 18 грудня 2020 року; акт приймання виконаних будівельних робіт № 12 від 18 грудня 2020 року; підсумкова відомість № 911_1_2-1 від 18 грудня 2020 року; довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрат № 893_1_ПД від 11 грудня 2020 року; акт приймання виконаних будівельних робіт № 10 від 11 грудня 2020 року; підсумкова відомість № 893_1_2-1 від 11 грудня 2020 року; довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрат № 795_1_ПД від 04 грудня 2020 року; акт приймання виконаних будівельних робіт № 201_1_2-1 від 04 грудня 2020 року; підсумкова відомість № 201_1_2-1 від 04 грудня 2020 року.

Вказане підтверджує факт здійснення робіт та їх прийняття по капітальному ремонту будівлі № 100/l (казарма), військового містечка.

Також, у спірному періоді позивач мав взаємовідносини з контрагентом - Приватним підприємством «Арагас», відповідно до договору, укладеного у спрощений формі.

Так, Частиною першою статті 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (частина перша статті 181 Господарського кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

У свою чергу, ТОВ «Жил Сіті Буд» було придбано у Приватного підприємства «Арагас» товар відповідно до видаткових накладних від 01 липня 2019 року №№ 160, 159, 158, 274, 273, 272, 271, 270, 269, 167, 161, 165, 164, 166, 163, 162, та як наслідок Приватним підприємством «Арагас» на адресу позивача було виписано і зареєстровано податкові накладні від 01 липня 2019 року №№ 2, 3, 4, 8, 1, 24, 23, 22, 21, 20, 19, 7, 9, 6, 5.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до переконання, що оскільки господарські операції позивача з його контрагентами підтверджуються відповідними первинними документами, відображені у податкових накладних, зареєстрованих належним чином, господарська мета їх проведення, доцільність і економічний результат підтверджені, тому висновки податкового органу щодо фіктивності таких операцій є безпідставними та необгрунтованими.

Водночас, сама ж собою наявність, або відсутність окремих документів, а також помилки у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків, у зв`язку з його господарською діяльністю, мали місце.

У свою чергу, товарно-транспортна накладна, подорожній лист, тобто документи, що передбачені Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, що затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, призначені для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом, і в операціях з поставки товару не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Перевіряючи твердження контролюючого органу про нереальність спірних операцій з огляду на неможливість встановити у ланцюгах поставки джерело походження товару, поставленого в подальшому позивачу, слід зазначити, що відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 17 листопада 2020 року у справі № 816/5040/14 норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами - постачальниками, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності.

Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Крім того, жодна норма законодавства не встановлює обов`язку покупця бути обізнаним про джерело походження товару та обов`язку з контролю за дотриманням попередніми контрагентами постачальника правил оподаткування, позивач не наділений правом вимагати від контрагента документи, що підтверджують факт придбання останнім товару або послуг по ланцюгу.

При цьому, контролюючі органи не наділені повноваженнями на перевірку економічної доцільності рішень, що приймаються суб`єктами господарювання, які у сфері господарської діяльності наділені самостійністю та широкою дискрецією (зокрема, при виборі контрагентів, вирішенні питання щодо необхідності залучення третіх осіб до виконання своїх господарських зобов`язань тощо).

Отже, за змістом норм Податкового кодексу України право покупця на податковий кредит з податку на додану вартість не ставиться в залежність від дотримання контрагентами вимог законодавства та вчинення ймовірних зловживань за ланцюгом постачання товару.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 10.03.2020 у справі №822/1284/15 та від 30.10.2018 по справі №826/16134/14.

Крім того, відповідачем не було враховано, що позивач як платник податку самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за несплату податків контрагентом, порушення ним правил здійснення господарської діяльності та наявність обставин державної реєстрації, а визначальним фактором для формування податкового кредиту платником ПДВ є рух товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такої особи-платника податку та наявність у платника податків виданої йому продавцем товару податкової накладної, оформленої з дотриманням вимог чинного законодавства.

У даному випадку позивач не може нести відповідальність за можливі невиконання контрагентами своїх зобов`язань, адже поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань.

Принцип індивідуальної відповідальності платника податків, також доктринально закріплений у судовій практиці Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ).

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до частини першоїст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права, визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через можливі порушення вимог податкового законодавства з боку його контрагентів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до переконання, що податкові повідомлення-рішення № 1 від 22 листопада 2021 року, №1 від 22 листопада 2021 року є протиправними та підлягають скасуванню.

Щодо висновків податкового органу про порушення позивачем строків своєчасності сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору слід зазначити наступне.

Як свідчать матеріали справи, під час проведення перевірки контролюючим оганом встановлено несвоєчасний перерахунок до бюджету податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 163048,00 грн, а саме: ТОВ «Жил Сіті Буд» не в повному обсязі з недостовірними відомостями подано податкову звітність про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь фізичних осіб (в податковому розрахунку за 3 квартал 2017 року не вірно відображено ідентифікаційний номер фізичної особи, що призвело до зміни платника податку).

Крім того, встановлено факт несвоєчасного перерахунку позивачем до відповідного бюджету утриманого військового збору на загальну суму 6419,23 грн.

З огляду на вказане, податковий орган дійшов висновку, що підприємством порушено:

- пункт 54.2 статті 54 Податкового кодексу України, відповідно до якого, грошове зобов`язання щодо суми податкових зобов`язань з податку, що підлягає утриманню та сплаті (перерахуванню) до бюджету в разі нарахування/виплати доходу на користь платника податку-фізичної особи, вважається узгодженим податковим агентом або платником податку, який отримує доходи не від податкового агента, в момент виникнення податкового зобов`язання, який визначається за календарною датою, встановленою розділом IV цього Кодексу для граничного строку сплати податку до відповідного бюджету;

- абзацу 2 пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України, відповідно до якого, податковий агент зобов`язаний сплатити суму податкового зобов`язання (суму нарахованого (утриманого) податку), самостійно визначеного ним з доходу, що виплачується на користь платника податку- фізичної особи та за рахунок такої виплати, у строки, передбачені цим Кодексом;

- пункту 87.9 статті 87 Податкового кодексу України у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зараховувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напрямку сплати, визначеного платником податків.

- підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України, відповідно до якого, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу;

- підпункту 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України, відповідно до якого, податок на доходи фізичних осіб сплачується перераховується до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом;

- підпункту 168.1.5 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України, відповідно до якого, якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду;

- підпункту 168.4.4 пункту 168.4 статті 168 Податкового кодексу України, відповідно до якого юридична особа за своїм місцезнаходженням та місцезнаходженням не уповноважених сплачувати податок відокремлених підрозділів, відокремлений підрозділ, який уповноважений нараховувати, утримувати і сплачувати (перераховувати) до бюджету податок, за своїм місцезнаходженням одночасно з поданням документів на отримання коштів для виплати належних платникам податку доходів, сплачує (перераховує) суми утриманого податку на відповідні рахунки, відкриті в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів за місцезнаходженням відокремлених підрозділів;

- підпункту 168.4.7 пункту 168.4 статті 168 Податкового кодексу України, відповідно до якого відповідальність за своєчасне та повне перерахування сум податку до відповідного бюджету несе юридична особа або її відокремлений підрозділ, що нараховує (виплачує) оподатковуваний дохід;

- пункту 171.1 статті 171 Податкового кодексу України, згідно якого особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

- підпункту «е» пункту 176.1 статті176 Податкового кодексу України, відповідно до якого платники податку зобов`язані своєчасно сплачувати узгоджену суму податкових зобов`язань.

- підпункту 1.1 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, відповідно до якого платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу;

- підпункту 1.2 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, відповідно до якого об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу;

- підпункту 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, відповідно до якого ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту;

- підпункту 1.4 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, відповідно до якого нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту;

- підпункту 1.5 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, відповідно до якого відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу;

- підпункту 1.6 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, відповідно до якого платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач виходив з того, що податковим органом було застосовано санкцію, визначену статтею 125 Податкового кодексу України, у редакції чинній станом на січень 2020 року, однак за правопорушення, які мали місце за період з 2017-2019 року не можуть застосовуватися санкції, які не існували на той час.

Крім того, на думку позивача, відповідачем застосовано штрафну санкцію, визначену статтею 125-1 Податкового кодексу України, як за несплату податкового зобов`язання у той час, як має місце несвоєчасне сплата зобов`язання, відповідальність за яке передбачена статтею 124 Податкового кодексу України.

У відповідності до пункту 126.1 статті 126 Податкового кодексу України (у редакції, чинній до 01 січня 2021 року) у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах:

- при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу;

- при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Згідно з пунктом 124.1 статті 124 Податкового кодексу України (в редакції, чинній з 01 січня 2021 року) у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім грошового зобов`язання у вигляді штрафних (фінансових) санкцій, застосованих до нього на підставі цього Кодексу чи іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, а також пені, застосованої до нього на підставі цього Кодексу чи іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу в таких розмірах:

- при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, у розмірі 5 відсотків погашеної суми податкового боргу;

- при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу.

З аналізу вказаним норм вбачається, що до 01 січня 2021 року діяла стаття 126 Податкового кодексу України, яка визначала аналогічний склад податкового правопорушення, який визначає і пункт 124.1 статті 124 Податкового кодексу України після 01 січня 2021 року, однак встановлювала вищий розмір штрафу в порівнянні з пунктом 124.1 статті 124 Податкового кодексу України.

При цьому, статтею 125-1.1 Податкового кодексу України визначено, що ненарахування та/або неутримання, та/або несплата (неперерахування), та/або нарахування, сплата (перерахування) не в повному обсязі податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь нерезидента або іншого платника податків, а також нерезидентом, на якого покладено обов`язок сплачувати податок у порядку, встановленому розділом III цього Кодексу, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 10 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

За змістом статті 125-1.2 Податкового кодексу України ті самі дії, вчинені умисно, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Таким чином, у ПК України під відповідальністю за несвоєчасну сплату самостійно визначеного податкового зобов`язання розуміється застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів).

Тобто, за загальним правилом відповідальність за неналежне виконання податкового обов`язку несе платник.

Це визначено статтею 109 ПК України, відповідно до якої податковими правопорушеннями є протиправні діяння (дія чи бездіяльність) платників податків, податкових агентів, та/або їх посадових осіб, а також посадових осіб контролюючих органів, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Вчинення платниками податків, їх посадовими особами та посадовими особами контролюючих органів порушень законів з питань оподаткування та порушень вимог, встановлених іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, тягне за собою відповідальність, передбачену цим Кодексом та іншими законами України.

Статтею 111 ПК України передбачені види відповідальності за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. За порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, застосовуються такі види юридичної відповідальності: фінансова; адміністративна; кримінальна. Фінансова відповідальність за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства встановлюється та застосовується згідно з цим Кодексом та іншими законами. Фінансова відповідальність застосовується у вигляді штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені.

Згідно з пунктами 112.1, 112.2 статті 112 ПК України особа може бути притягнута до фінансової відповідальності за вчинення податкового правопорушення за умови наявності в її діянні (дії або бездіяльності) вини, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Особа вважається винною у вчиненні правопорушення, якщо буде встановлено, що вона мала можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких цим Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжила достатніх заходів щодо їх дотримання.

Вжиті платником податків заходи щодо дотримання правил та норм податкового законодавства вважаються достатніми, якщо контролюючий орган не доведе, що, вчиняючи певні дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності.

Отже, невжиття платником достатніх заходів щодо дотримання правил та норм податкового законодавства, або якщо контролюючий орган доведе, що вжиті платником заходи щодо дотримання правил та норм податкового законодавства вважаються не достатніми, останній вважається винним у вчиненні правопорушення.

ПК України не містить визначення поняття «вина», однак умови, за яких особа вважається винною, наведені в пунктах 112.1, 112.2 статті 112 ПК України та полягають у тому, що особа може бути притягнута до фінансової відповідальності за вчинення податкового правопорушення за умови наявності в її діянні (дії або бездіяльності) вини, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Уважається винною у вчиненні правопорушення, якщо буде встановлено, що вона мала можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких цим Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжила достатніх заходів щодо їх дотримання.

При цьому, необхідно враховувати, що вжиті платником податків заходи щодо дотримання правил та норм податкового законодавства вважаються достатніми, якщо контролюючий орган не доведе, що, вчиняючи певні дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності.

Умовами, які визначають вину особи, у розумінні статті 112 ПК України є: встановлення можливості дотримання особою правил та норм, за порушення яких Кодексом передбачена відповідальність, проте невжиття цією особою достатніх заходів щодо їх дотримання; доведення контролюючим органом того, що вчиняючи певні дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник податків діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності.

Саме можливість особою дотримуватися правил та норм, за порушення яких ПК України передбачена відповідальність, однак невжиття нею достатніх заходів щодо їх дотримання, через вчинення дій, які можуть бути кваліфіковані як нерозумні, недобросовісні та без належної обачності, за умови доведення цього контролюючим органом, є свідченням вини особи у вчинені податкового правопорушення.

Тобто, обов`язок доведення вини ПК України покладено на контролюючий орган, без виконання якого, особу неможливо притягнути до фінансової відповідальності за податкове правопорушення, для кваліфікації якого умовою є наявність вини.

Згідно з пунктом 109.3 статті 109 ПК України у випадках, визначених пунктом 119.3 статті 119, пунктами 123.2 - 123.5 статті 123, пунктами 124.2, 124.3 статті 124, пунктами 125-1.2 - 125-1.4 статті 125-1 цього Кодексу, необхідною умовою притягнення особи до фінансової відповідальності за вчинення податкового правопорушення є встановлення контролюючими органами вини особи.

У всіх інших випадках, визначених ПК України, за які передбачена фінансова відповідальність, обов`язок встановлення вини особи на контролюючі органи не покладений. Підставою для притягнення особи до фінансової відповідальності є виключно недотримання нею вимог ПК України, за які така відповідальність встановлена.

Юридичним фактом, з яким законодавець пов`язує відповідальність у вигляді штрафу на підставі вказаних норм ПК Украни, є обов`язок доведення контролюючим органом умислу платника податків, а саме що платник мав можливість вжити заходи щодо дотримання правил та норм ПК України, але умисно не вчиняв певні дії щодо сплати узгодженої суми грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі №320/45848/23.

Натомість, як з`ясовано судом першої інстанції, в акті перевірки від №72012/ж5/26-15-07-01-05/40614486 від 24 вересня 2021 року лише зафіксовано виявлене контролюючим органом порушення позивачем строку сплати узгоджених зобов`язань і відсутні посилання на підтверджені відповідними доказами обставини, які б вказували на наявність саме такої кваліфікуючої ознаки як умисел в діях платника податків та цілеспрямоване створення ним умов, які не мали іншої мети, крім як невиконання або неналежне виконання вимог, установлених Податкового кодексу України.

Так, акт перевірки №72012/ж5/26-15-07-01-05/40614486 від 24 вересня 2021 року таких відомостей не містить, а містить лише посилання на обізнаність позивачем з нормами ПК України та його обов`язком своєчасної сплати податкових зобов`язань.

Відсутність в акті перевірки інформації, яка характеризує таку ознаку виявленого діяння як умисність, вказує на необґрунтованість прийняття в подальшому податкового повідомлення-рішення на підставі пунктів 125-1.2 статті 125 Податкового кодексу України.

Вкаазані обставини свідчать про необґрунтованість прийняття податкових повідомлень-рішень № 6 від 17 листопада 2021 року, № 6 від 17 листопада 2021 року, № 6 від 17 листопада 2021 року.

Разом з тим, з огляду на відсутність спростувань з боку позивача щодо несвоєчасної сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та несвоєчасного подання звіту, підстави для визнання протиправними та скасувати рішень № 6 від 17 листопада 2021 року № 6 від 17 листопада 2021 року - відсутні.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обгрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 27 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді О.М. Ганечко

В.В. Кузьменко