Справа № 440/6889/24
Суддя: В.І. Бевза
Дата ухвалення: 2025-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про закриття провадження у справі

10 грудня 2025 рокум. ПолтаваСправа № 440/6889/24

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бевзи В.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Китайгородської І.О.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - не з`явився,

третьої особи - Державна казначейська служба України - Ткаченко А.М.,

розглянувши у підготовчому провадженні у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Полтавського апеляційного суду , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Державної казначейської служби України, про визнання порушення строків отримання рішення, вини відповідача щодо порушення строків оскарження, понесення матеріальних збитків, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Полтавського апеляційного суду про визнання порушення строків отримання рішення, вини відповідача щодо порушення строків оскарження, понесення матеріальних збитків, відшкодування моральної шкоди, а саме просить:

- визнати відповідача винним в порушенні права на своєчасне отримання копії судового рішення;

- визнати відповідача винним щодо пропуску строку на касаційне оскарження постанови Полтавського апеляційного суду від 25.09.2023 як наслідок порушення мого права на своєчасне отримання копії судового рішення;

- визнати відповідача винним в нанесенні матеріальних збитків грошовою сумою в розмірі 5368 грн, які сталися внаслідок пропуску строку на касаційне оскарження, що призвело до відмови у відкритті касаційного провадження, що у свою чергу унеможливило реалізацію права на оскарження постанови Полтавського апеляційного суду від 25.09.2023;

- визнати відповідача винним у заподіянні моральної шкоди порушенням права на своєчасне отримання копії судового рішення, що призвело до тяжких наслідків у вигляді нанесення майнової шкоди;

- стягнути з Державного бюджету України в якості відшкодування моральної шкоди 2000000,00 грн. та 5368 грн відшкодування майнових збитків. Разом: 2005368,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 25.09.2023 судовою колегією Полтавського апеляційного суду у відкритому судовому засіданні проголошена вступна і резолютивна частини рішення у справі №552/1248/23. У той же день позивач через канцелярію апеляційного суду надав заяву про видачу копії постанови.

09.10.2023 позивач дізнався, що копія постанови йому відправлена в електронному вигляді на адресу електронної пошти, доступ до якої ним втрачений.

У подальшому він оскаржив дане рішення відповідача до Верховного Суду, двічі подав касаційні скарги.

Ухвалами Верховного Суду від 01.03.2024 та 15.05.2024 касаційні скарги позивача повернуті. На думку позивача, дані судові рішення Верховного Суду підкреслюють настання наслідків порушення відповідачем його права на своєчасне отримання копії постанови Полтавського апеляційного суду у справі №552/1248/23. В обґрунтування наявної моральної шкоди зазначає, що констатування суддею Верховного Суду відсутності порушення його права на своєчасне отримання копії судового рішення викликає у нього відчуття несправедливості та страждання.

Суду пояснив, що розмір моральної шкоди визначений ним через емпіричні методи, за допомогою яких позивач зрозумів, що 2000000,00 грн. є достатнім розміром для відшкодування йому моральної шкоди.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 17.06.2024 (суддя Клочко К.І.) у справі 440/6889/24 позовна заява залишена без руху, відповідно до частини 2 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, із необхідністю надання до Полтавського окружного адміністративного суду належним чином завірені копії паспорта та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера позивача.

21.06.2024 позивачем надана заява на виконання вимог ухвали, проте ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 01.07.2024 у справі 440/6889/24 продовжений строк для усунення недоліків позовної заяви із необхідністю надання до Полтавського окружного адміністративного суду належним чином саме завірених копій паспорта та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера позивача.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду (далі суд) від 08.07.2024 у справі №440/6889/24 позовна заява прийнята до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи призначений за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

23.07.2024 відповідачем поданий відзив на позовну заяву до суду, в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки навіть потенційно можливе порушення строків на оскарження судового рішення не з вини особи, яка має такий намір, не є свідченням безальтернативного порушення її права на судовий захист, а є лише об`єктивною обставиною пропущення строку оскарження, яка усувається у процесуальному порядку шляхом подачі відповідного обґрунтованого клопотання. Позивач мав можливість зробити запит до відповідача щодо порядку видачі або направлення копії судового рішення у цивільній справі № 552/1248/23, проте цього не зробив, через що не зміг подати докази причин пропуску строку на касаційне оскарження Верховному Суду.

Щодо обґрунтування моральної шкоди відповідач зазначає, що позивачем не наведено, в чому полягають його моральні страждання та завдання моральної шкоди, а також не доведено наявності безпосереднього причинного зв`язку такої шкоди із оскарженими діями/бездіяльністю відповідача.

Доказів на підтвердження визначеного позивачем розміру моральної шкоди (відповідного розрахунку моральної шкоди у розмірі 2000000 грн) позивачем також не надано.

31.07.2024 позивачем надана до суду відповідь на відзив.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 17.06.2024 у справі №440/6889/24 позовну заяву залишено без руху відповідно до п. 3 ч. 5 статті 160, ч. 4 ст. 161 КАС із необхідністю надання обґрунтованого розрахунку заявленого позивачем розміру моральної шкоди в сумі 2000000,00 грн, доказів фактичного існування моральної шкоди, доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між стражданнями і оскаржуваними діями (бездіяльністю) відповідача.

11.09.2024 позивачем надано заяву на виконання вимог ухвали.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 16.09.2024 у справі №440/6889/24 продовжено розгляд справи, клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору задоволено.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 16.09.2024 у справі №440/6889/24 заява позивача про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін задоволена, суд перейшов до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 26.12.2024 у справі №440/6889/24 закрите підготовче провадження та призначена справу до судового розгляду по суті.

Згідно із розпорядженням керівника апарату Полтавського окружного адміністративного суду від 05.05.2025 № 9 у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_2 на підставі рішення Вищої ради правосуддя № 875/0/15-25 від 29.04.2025, призначено повторний автоматичний розподіл справи.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2025 справа передана для розгляду судді Бевзі В.І.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 12.05.2025 у справі №440/6889/24 адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Полтавського апеляційного суду про визнання порушення строків отримання рішення, вини відповідача щодо порушення строків оскарження, понесення матеріальних збитків, відшкодування моральної шкоди прийнята до провадження.

Постановлено розгляд справи проводити спочатку за правилами загального позовного провадження із повідомленням (викликом) учасників справи, призначене підготовче судове засідання.

Протокольною ухвалою суду від 11.06.2025 задоволено клопотання позивача про посвідчення довіреності фізичних осіб на ведення цієї справи та залучення представників Скриги Михайла Володимировича, Комар Едуарда Леонідовича, без доказів того, що дані особи мають статус адвокатів, оскільки суд у попередньому складі залучив цих осіб, як представників, і за відсутності надмірного формалізму суд повторно залучив цих представників до участі у справі за клопотанням позивача.

Ні позивач, ні його представники Скрига М.В., Комар Е.Л. не надали суду документів, що посвідчують особи представників позивача та доказів того, що ці особи мають статус адвокатів.

Ухвалою суду від 11.06.2025 клопотання від 10.06.2025 представників позивача (яке надійшло через електронну пошту підписане тільки однією особою ЕЦП Скрига М.В.) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено, доручено Саксаганському районному суду міста Кривого Рогу (вулиця Деміденка, 3А, Кривий Ріг, Дніпропетровська область, 50074) забезпечити проведення відеоконференції 25.06.2025 об 10 год. 20 хв., у якій братиме участь Михайло Володимирович Скрига та ОСОБА_3 у якості представників позивача, а також всі наступні судові засідання проводити у режимі відеоконференції на підставі відповідного повідомлення про дату та час судового засідання за допомогою заявки Полтавського окружного адміністративного суду, поданої через підсистему відеоконференцзв`язку.

Саксаганський районний суд міста Кривого Рогу технічно не зміг забезпечити проведення відеоконференції, у зв`язку із цим підготовчі засідання неодноразово відкладались.

Саксаганський районний суд міста Кривого Рогу надіслав відповідний лист суду від 03.07.2025 про неможливість виконання ухвали суду про забезпечення проведення відеоконференції судового засідання.

Ні позивач, ні його представники не надали суду заяв та клопотань про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у інших судах чи з використанням власних технічних засобів.

Особи представників позивача Скрига М.В., Комар Е.Л. судом у новому складі суду в судовому засіданні не встановлювались, наявність статусу адвокатів не перевірялась.

Позивач повідомив суду у судовому засіданні 15.10.2025, що не заперечує щодо розгляду справи за відсутності його представників, які не можуть прийняти участь у судовому засіданні.

Суд відклав підготовче засідання на 29.10.2025 для надання позивачу можливості отримати правничу домогу та залучити відповідного представника (адвоката), який зможе прийняти участь у судовому засіданні.

Також суд неодноразово додатково повідомив позивачу, що всі матеріали справи, які надійшли до суду через електронну пошту та у паперовому вигляді завантажені до ЄСІТС неодноразово судом до справи в "Електронному суді", з метою надання позивачем цих матеріалів справи своїм представникам, які не можуть технічно взяти участь у судовому засіданні для надання позивачу правової допомоги, та особа яких судом не встановлювалась у судовому засіданні.

Суд ухвалою від 29.10.2025 задовольнив клопотання Петросяна Олександра Карловича про залучення третьої особи, та залучив Державну казначейську службу України (вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601, ) до участі у справі №440/6889/24 за позовом ОСОБА_1 до Полтавського апеляційного суду про визнання порушення строків отримання рішення, вини відповідача щодо порушення строків оскарження, понесення матеріальних збитків, відшкодування моральної шкоди в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Протокольною ухвалою суду від 10.12.2025 клопотання від 10.06.2025 представників позивача (яке надійшло через електронну пошту, підписане тільки однією особою ЕЦП Скрига М.В.) про направлення сканованих матеріалів справи Скризі М.В. на його електронну пошту повернуте без розгляду, оскільки є безпідставним та необґрунтованим, у порядку вимог статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, внаслідок того, що такі дії суду не визначені Кодексом, є за своєю суттю виготовленням копій матеріалів справи, за які не сплачений судовий збір, особа представника не встановлювалась судом у судовому засіданні, і представник мав можливість долучитись до справи через ЄСІТС та ознайомитись із матеріалами справи, як за допомогою ЄСІТС, так і безпосередньо в приміщенні суду, а також зважаючи на те, що всі копії матеріалів справи долучені судом в ЄСІТС неодноразово, що надає можливість позивачу надати такі матеріали своїм представникам у випадку наявності у нього відповідної процесуальної волі.

Суд надав можливість всім учасникам справи на доступ до суду у широкому розумінні цього значення.

У ході проведення судових засідань під час підготовчого провадження у цій справі, а саме 29.05.2025 о 10 год. 00 хв., 11.06.2025 о 15 год. 00 хв., 25.06.2025 о 10 год. 20 хв., 03.07.2025 о 14 год. 00 хв., 17.07.2025 о 14 год. 00 хв., 13.08.2025 о 10 год. 00 хв., 03.09.2025 о 09 год. 30 хв., 15.10.2025 о 16 год. 00 хв., 29.10.2025 о 10 год. 00 хв., 11.11.2025 о 16 год. 00 хв., 25.11.2025 о 16 год. 00 хв., 03.12.2025 об 11 год. 00 хв., 10.12.2025 о 10 год. 00 хв. на виконання вимог статей 180, 181 КАС України судом, зокрема, задоволене клопотання представників позивача про проведення судових засідань в режимі відеоконференції, оголошені технічні перерви для забезпечення участі представників позивача у судових засіданнях в режимі відеоконференції, задоволене клопотання позивача про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Державної казначейської служби України, з`ясовано, чи надав позивач докази, на які він посилається у позові, запропоновано надати всі докази та наданий час позивачу, як фізичній особі, скористатись правничою допомогою та залучити інших представників, які зможуть приймати участь у судовому розгляді в судових засіданнях.

У підготовчому судовому засіданні 11.11.2025 о 16 год. 00 хв. позивач повідомив суду, що спір, що розглядається у цій справі, ініційований з метою отримання, на його переконання, «нововиявлених обставин» у цивільній справі №552/1248/23, які встановить адміністративний суд у цій справі, і за допомогою яких позивач зможе обґрунтувати пропуск строку на касаційне оскарження у цивільній справі №552/1248/23, оскільки Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду двічі повертав касаційну скаргу позивачу.

Позивач також повідомив суду, що рішення суду у цій адміністративній справі може містити юридичні факти, за допомогою яких позивач обґрунтує клопотання про поновлення строку у новій касаційній скарзі у цивільній справі №552/1248/23.

Додатково позивач зазначив суду, що він не подавав утретє касаційну скаргу у цивільній справі №552/1248/23, оскільки триває провадження у цій адміністративній справі з метою встановлення фактів та обставин порушення Полтавським апеляційним судом порядку направлення йому постанови суду у цивільній №552/1248/23, та подальшого подання касаційної скарги після завершення розгляду в даній адміністративній справі.

Також позивач повідомив, що не подавав скаргу до Державної судової адміністрації України на дії апарату Полтавського апеляційного суду щодо порушення порядку та несвоєчасного вручення йому рішення апеляційного суду у цивільній справі № 552/1248/23.

У підготовче засідання 03.12.2025 позивач не з`явився надав до суду заяву, в якій просив або відкласти підготовче засідання внаслідок неможливості прибути за сімейними обставинами або провести без участі позивача, якщо всі питання з`ясовані.

Внаслідок технічних перешкод неможливості фіксування судового процесу звукозаписуючою програмою "ВКЗ" та відсутності позивача, суд відклав підготовче засідання у справі на 10.12.2025 о 10 год. 00 хв.

У підготовче засідання 10.12.2025 з`явились позивача та третя особа, відповідач не з`явився.

Учасники справи не заперечували щодо проведення підготовчого засідання за відсутності відповідача.

У цьому підготовчому засіданні судом вирішені всі процесуальні питання, заяви, клопотання учасників справи під час підготовчого провадження та постановлена ця ухвала (скорочена). Складення повної ухвали відкладене судом на строк п`ять днів.

Щодо обставин касаційного оскарження постанови Полтавського апеляційного суду від 25.09.2023 у цивільній справі №552/1248/23 до Верховного Суду.

Відповідно до матеріалів справи та відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, судом встановлені наступні обставини.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 25.09.2023 у справі №552/1248/23 ухвалене, Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 червня 2023 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Полтавагаз» про визнання дій незаконними та стягнення моральної шкоди відмовити.

Ухвалами Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду постановлені наступні мотиви та висновки щодо повернення двох касаційних скарг позивачу у справі №552/1248/23:

Ухвала Суду від 01 березня 2024 року касаційна скарга (первинна) позивача повернута з підстав несплати судового збору та пропуску строку на касаційне оскарження:

«Положення Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.

Враховуючи, що заявник не надав до суду належних та достатніх доказів про суми свого доходу, наявність рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового стану, Верховний Суд позбавлений можливості вирішити питання про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги, а тому у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги необхідно відмовити.

Разом з тим, до клопотання про поновлення строку заявник додав заяву про видачу судового рішення від 25 вересня 2023 року адресовану Полтавському апеляційному суду (вх. № 15690/23 від 25 вересня 2023 року), клопотання про ознайомлення з матеріалами справи адресоване Київському районному суду міста Полтави від 29 січня 2024 року (вх. № 4345 від 29 січня 2024 року), з відміткою про те, що з матеріалами ОСОБА_1 ознайомився 31 січня 2024 року, які були додані до заяви на усунення недоліків касаційної скарги, що надійшла до Верховного Суду 06 лютого 2024 року.

Сам по собі факт отримання заявником копії оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції поза межами встановленого законом строку без наведення об`єктивних причин з наданням відповідних доказів неможливості отримання (порушення судом порядку вручення копії судового рішення) не може свідчити про безумовне підтвердження наявності таких причин та визнання їх поважними.

Отже, заявником не надано доказів на підтвердження того, що апеляційним судом було порушено порядок вручення копії судового рішення, передбачений статтею 272 ЦПК України, та про обставини, що об`єктивно перешкоджали отримати вказане судове рішення і подати касаційну скаргу в передбачений ЦПК України строк.

Слід також зазначити, що до відкриття касаційного провадження Верховний Суд позбавлений можливості здійснити перевірку своєчасності направлення судом апеляційної інстанції засобами поштового зв`язку копії оскаржуваної постанови або доказів її отримання, відповідні докази мають бути надані заявником до суду касаційної інстанції. Такими доказами можуть бути довідка із суду, поштового відділення зв`язку тощо.

Отже, станом на 01 березня 2024 року заявник вказані в ухвалі Верховного Суду від 10 січня 2024 року недоліки не усунув, що перешкоджає суду касаційної інстанції вирішити питання про відкриття касаційного провадження.»;

Ухвала Суду від 15 травня 2024 року повторна (друга) касаційна скарга позивача повернута внаслідок незазначення підстав для касаційного оскарження:

«Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості інших учасників справи.

В ухвалі Верховного Суду від 08 квітня 2024 року було указано, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України у касаційній скарзі слід зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. Посилаючись на постанови Верховного Суду, особі, яка подала касаційну скаргу, слід зазначити, які саме висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (та якої саме) у них викладено та які не застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. Посилаючись у касаційній скарзі на підставу касаційного оскарження судового рішення на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, особа, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовує при цьому неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Особі, яка подала касаційну скаргу, слід звернути увагу, що формальна вказівка на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Особою, яка подала касаційну скаргу не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у цій частині. У разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України (порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи) у касаційній скарзі слід зазначити, яке саме було заявлено клопотання та щодо встановлення яких саме обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.»

Верховним Судом в ухвалах у цивільній справі у справі №552/1248/23 постановлені мотиви та висновки щодо повернення касаційних скарг позивача внаслідок неусунення їх недоліків позивачем: первинна касаційна скарга - несплата судового збору, пропуск строку на касаційне оскарження, а повторна касаційна скарга - внаслідок незазначення підстав для касаційного оскарження, а не пропуску строку касаційного оскарження.

Верховний Суд здійснив висновки щодо процесуальних питань касаційного оскарження у справі №552/1248/23, і такі ухвали Суду є законними та обов`язковими.

Оскільки відсутня відмова Суду у відкритті касаційного провадження у справі №552/1248/23, то у позивача залишається нереалізованим процесуальне право (можливість) на подальше (повторне) касаційне оскарження постанови Полтавського апеляційного суду, відповідно до цивільного процесуального законодавства.

Висновки суду.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок під час підготовчого провадження, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

За час підготовчого провадження із пояснень позивача в судових засіданнях та із заяв по суті спору сторін в матеріалах справи, суд встановив дійсний зміст спірних правовідносини у цій справі, які неможливо встановити на стадії відкриття провадження у справі.

Дослідивши надані сторонами заяви по суті справи та долучені до них докази, суд ввисновує наступне.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно із частиною 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зазначає, що подібним правовідносинам (предмету та підставам, що виникають у подібних (релевантних) обставинах) Верховний Суд надав правовий висновок, у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 20 січня 2025 року у справі №296/12456/23.

Після подання позовної заяви позивачем у цій справі, ухвалена постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 20 січня 2025 року у справі №296/12456/23, в якій сформований правовий висновок, що спір, в якому особа намагається встановити процесуальні юридичні факти щодо іншого судового спору, непідсудний жодному суду, оскільки суд не може втручатись у компетенцію іншого суду у іншій судовій справі, зокрема в іншій юрисдикції, і особа зобов`язана доводити порушення її процесуального права саме в тій справі, в якій воно відбулось:

"З огляду на викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження у справі, оскільки нормами законодавства не передбачено такого способу захисту як звернення із позовною заявою з вимогами про відшкодування моральної шкоди, завданої поданням апеляційної скарги в іншій справі. Незгода позивачки із апеляційною скаргою повинна бути висловлена у процесуальний спосіб, тобто відповідно до норм процесуального законодавства під час розгляду судом безпосередньо тієї справи, у межах якої така апеляційна скарга подана. Тоді як, відсутність спору виключає можливість звернення до суду, адже відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим. Такі позови не підлягають судовому розгляду.

Приписи закону "суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства" (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), "суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства" (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати.

Поняття "спір, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства" слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою."

Подібність справ і відносин визначається за такими основними критеріями: суб`єктним, об`єктним і змістовним.

Під час застосування правового висновку Верховного Суду необхідно враховувати суб`єктний склад учасників відносин, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору); об`єкт і предмет правового регулювання, однаковість матеріально-правового регулювання спірних правовідносин, умови застосування правових норм (зокрема, щодо часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин); предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, установлені судом фактичні обставини.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття подібні правовідносини, що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін подібні правовідносини може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін подібні правовідносини - таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними.

А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин, згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Суд застосовує даний правовий висновок як подібний, адже у цьому адміністративному спорі позивач намагається встановити процесуальні юридичні факти невчасного направлення йому копії рішення апеляційного суду для поновлення строку на касаційне оскарження у цивільній справі, та одночасно заявляє вимоги про відшкодування йому матеріальної та моральної шкоди, що на переконання суду є об`єднанням позовних вимог з метою штучного обґрунтовання наявності публічно-правового спору.

У той же час, дійсний зміст спірних правовідносин, який встановлений судом, полягає у тому, що позивач має виключну процесуальну мету встановити юридичний факт несвоєчасного отримання постанови Полтавського апеляційного суду у цивільній справі №552/1248/23 для поновлення строку на касаційне оскарження.

Тобто адміністративний спір у цій справі ініційований для встановлення адміністративним судом процесуального юридичного факту несвоєчасного направлення постанови Полтавського апеляційного суду у цивільній справі №552/1248/23 від 25 вересня 2023 року саме цивільним судом у такій іншій цивільній справі №552/1248/25.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно із судовою практикою Європейського суду з прав людини, заява є зловживанням правом на застосування, якщо вона свідомо ґрунтується на неправдивих фактах з метою введення Суду в оману (справа Gross v. Switzerland [GC], №67810/10, § 28, ECHR 2014).

Поняття «зловживання» представлене в статті 17 та пункті 3 (a) статті 35 (зловживання правом на індивідуальне звернення). Воно посилається на своє звичайне значення відповідно до загальної теорії права, а саме - шкідливе здійснення права її власником у такий спосіб, який явно не відповідає або суперечить цілям, для яких таке право надане/створене («Міролюбовс і інші проти Латвії» (Miroпubovs and Others v. Latvia), 2009, §§ 62 та 65; «С.A.С. проти Франції» (S.A.S. v. France) [ВП], 2014, § 66).

Для того, щоб визначити, чи певна поведінка складає зловживання правами, Суд ретельно розглядає цілі, які заявник переслідує, посилаючись на Конвенцію та їх сумісність з цим документом («Кілін проти Росії» (Kilin v. Russia), 2021, § 72).

У концепції національних правових систем країн Європи є поняття зловживання правом на подання позовної заяви, яке може визначатись за різними формулюваннями «habitual litigant» чи «vexatious litigant», тобто такі, що містять ознаки процесуальної недобросовісності, як "сутяжництво".

Суд констатує, що Кодекс адміністративному судочинства України містить подібні визначення у пункті 3 частини 2 статті 45 Кодексу адміністративного судочинства України, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Суд не застосовує до позивача наслідки подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер, оскільки суд вважає за необхідне прийняти інше процесуальне рішення, з метою процесуальної економії, принципу одна справа один спір, та внаслідок того, що позов поданий фізичною особою, і може мати місце процесуальна помикла у кваліфікації дійсного змісту спірних правовідносин фізичною особою, яка не є професійним учасником процесу (адвокатом, прокурором, кваліфікованим юристом).

Щодо необхідності закриття провадження у справі.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами частини першої статті 4 КАС адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, в якому: 1) хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; 2) хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; 3) хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

Згідно із пунктом 7 частини першої статті 4 КАС суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні публічно-владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

У постанові від 20 липня 2023 року у справі №521/1844/23 Верховний Суд дійшов до висновку, що основними ознаками суб`єкта владних повноважень як учасника (відповідача) публічно-правового спору можуть бути: 1) наявність статусу (ознак) юридичної особи; 2) створення для виконання, головним чином, владних повноважень (повноважень, заснованих на підпорядкованості (нерівності) інших суб`єктів, які вступають у правовідносини з такою юридичною особою); 3) здійснення діяльності під значним контролем уряду (суттєва залежність від державної (політичної) влади на центральному або регіональному рівні); 4) надання публічних (суспільних) послуг або зайняття монопольного становища у конкурентному середовищі; 5) поширення на спори за участі такої юридичної особи юрисдикції саме адміністративних судів.

У ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Цю конституційну норму необхідно застосовувати з урахуванням її офіційного тлумачення, наданого Конституційним Судом України. Зокрема, у справі громадянки ОСОБА_4 щодо права на оскарження в суді неправомірних дій посадової особи Конституційний Суд України офіційно розтлумачив ч. 2 ст. 55 Конституції України. Її необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді (ч. 1 п. 1 рішення Конституційного Суду України від 25.11.1997).

У справі про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини Конституційний Суд України проаналізував особливості застосування ст. 55 Конституції України в контексті адміністративного судочинства (рішення КС України №19-рп/2011 від 14.12.2011). Конституційний Суд виходив із того, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист (п. 4.1 мотивувальної частини), і офіційно розтлумачив, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 2 ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом (п. 1 рішення КС України №19-рп/2011 від 14.12.2011).

Згідно із частиною третьою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У визначених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.10.2020 № 9901/393/19 звертає увагу на те, що приписи «позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 170 КАС України) та «справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 238 КАС) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами адміністративного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (постанови від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 42 і 66), від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 37), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 8 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (пункт 6.20), від 18 грудня 2019 року у справі № 826/2323/17 (пункт 34), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункт 30), від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (пункт 20), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 44)).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (такі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у адміністративному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує адміністративне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Не відповідатиме завданням адміністративного судочинства ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у іншому, цивільному провадженні. Такі позови не підлягають судовому розгляду. У відкритті провадження за ними слід відмовляти на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС, а у разі, якщо провадження було відкрите, - закривати його на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС.

Відсутність спору виключає можливість звернення до суду, адже відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Подібна правові висновки містяться у Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 20 січня 2025 року у справі № 296/12456/23.

Отже, нормами законодавства не передбачено такого способу захисту як звернення із позовною заявою з вимогою про визнання відповідача винним в порушенні його права на своєчасне отримання копії судового рішення, завданим розглядом його апеляційної скарги в іншій справі, яка розглядається за правилами цивільного судочинства. Доказування порушення права позивача на своєчасне отримання копії судового рішення повинно бути зроблено у процесуальний спосіб, тобто відповідно до норм процесуального законодавства під час розгляду судом безпосередньо тієї справи, у межах якої таке судове рішення приймалося апеляційним судом, тобто за правилами встановленими Цивільним процесуальним кодексом України. Тоді як, відсутність спору виключає можливість звернення до суду, адже відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Таким чином, вимога позивача про визнання відповідача винним в порушенні його права на своєчасне отримання копії судового рішення з огляду на відсутність між сторонами спору, який має бути публічно-правовим і стосуватися рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, яким відповідач не є, не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу позивача за правилами адміністративного судочинства.

Доказування певних можливих винних порушень, які існують на думку позивача, з боку відповідача повинно відбуватися у спосіб, визначений цивільним процесуальним законодавством у контексті цивільної справи, у якій апеляційним судом приймалося рішення.

Відтак, суд вважає, що вимогу позивача про визнання відповідача винним у порушенні його права на своєчасне отримання копії судового рішення не можна розглядати за правилами будь-якого судочинства.

Відповідно до ч. 5 ст. 21 КАС вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Таким чином, у зв`язку з неможливістю розглянути позовну вимогу позивача про визнання відповідача винним в порушенні права на своєчасне отримання копії судового рішення за правилами будь-якого судочинства, в т.ч. і адміністративного, зокрема через відсутність публічно-правового спору, відсутні й підстави для судового розгляду похідних вимог від основної про відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000000,00 грн. та матеріальних збитків (матеріальної шкоди) грошовою сумою в розмірі 5368,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 183 КАС України За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про: 1) залишення позовної заяви без розгляду; 2) закриття провадження у справі; 3) закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Частиною 2 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Зважаючи на те, що позивач звільнений від сплати судового збору та не заявлені витрати на правничу допомогу (інші судові витрати), підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 181, 183, 238, 241, 243, 256, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_1 ) до Полтавського апеляційного суду (36000, м. Полтава, вул. Соборності, 17, 1), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Державної казначейської служби України (вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601, ), про визнання винним Полтавського апеляційного суду в порушенні права на своєчасне отримання копії судового рішення; визнання винним Полтавського апеляційного суду щодо пропуску строку на касаційне оскарження постанови Полтавського апеляційного суду від 25.09.2023, як наслідок порушення права на своєчасне отримання копії судового рішення; визнання винним Полтавського апеляційного суду в нанесенні матеріальних збитків грошовою сумою в розмірі 5368,00 грн., які сталися внаслідок пропуску строку на касаційне оскарження; визнання відповідача винним Полтавського апеляційного суду у заподіянні моральної шкоди порушення права на своєчасне отримання копії судового рішення; стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування моральної шкоди 2000000,00 грн. та 5368,00 грн. відшкодування майнових збитків, разом - 2005368,00 грн., на підставі пункту 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України - закрити.

Роз`яснити позивачу, що повторне звернення до суду з цією самою позовною заявою не допускається.

Роз`яснити позивачу, що дана справа не підсудна будь-якому суду.

Копію ухвали направити особам, які беруть участь у справі.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (з дня складення повної ухвали) до Другого апеляційного адміністративного суду.

Повна ухвала суду складена 10.12.2025.

Суддя В.І. Бевза