Справа № 380/1123/24
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2025-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/1123/24 пров. № СК-А/857/19789/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Носа С.П.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 липня 2024 року (суддя Желік О.М., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення - м. Львів, дата складання повного тексту рішення не зазначено),

в адміністративній справі №380/1123/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ,

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У квітні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив: 1) визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплаті позивачу додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень в розрахунку на місяць, пропорційно періоду із 01.01.2023 по 11.04.2023 з урахуванням попередньо виплачених сум такої додаткової винагороди відповідно до п.1-2 Постанови КМУ «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168; 2) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату на користь позивача додаткову винагороду у розмірі 100000 гривень в розрахунку на місяць, пропорційно періоду із 01.01.2023 по 11.04.2023 з урахуванням попередньо виплачених сум такої додаткової винагороди відповідно до п. 1-2 Постанови КМУ «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168; 3) визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплаті грошового забезпечення позивачу за період з 01 січня 2023 року по 08 листопада 2023 року з урахуванням окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п.4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30 серпня 2017 року та з урахуванням раніше виплачених сум; 4) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату на користь позивача грошове забезпечення за період з 01 січня 2023 року по 08 листопада 2023 року з урахуванням окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п.4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30 серпня 2017 року та з урахуванням раніше виплачених сум.

Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву. Зокрема, звертав увагу на звернення позивача до суду з цим адміністративним позовом із пропуском строку звернення, визначеного ч.5 ст.122 КАС України. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02 липня 2024 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплаті ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень в розрахунку на місяць, пропорційно періоду із 01.01.2023 по 11.04.2023 з урахуванням попередньо виплачених сум такої додаткової винагороди відповідно до п. 12 Постанови КМ України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату на користь ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць, пропорційно періоду із 01.01.2023 по 11.04.2023 з урахуванням попередньо виплачених сум такої додаткової винагороди відповідно до п. 12 Постанови КМ України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168, та з урахуванням правової позиції викладеної судом у рішенні. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплаті грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2023 року по 08 листопада 2023 року з урахуванням окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30 серпня 2017 року та з урахуванням раніше виплачених сум. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01.01.2023 по 08.11.2023 з урахуванням окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п.4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30 серпня 2017 року та з урахуванням раніше виплачених сум.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що судом першої інстанції ухвалено рішення з та неповним дослідженням доказів, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права, а тому рішення суду підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що за січень 2023 року позивачем отримано додаткову винагороду 100000 грн., що підтверджується довідкою про доходи від 08.11.2023 року №1634/ФЕС/3444. Таким чином, зобов`язання здійснити перерахунок та виплату на користь ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць, пропорційно періоду із 01.01.2023 по 11.04.2023 не відповідає обставинам справи щодо сплати такої винагороди за січень 2023 року і призводить до надмірної переплати даної винагороди у подвійному розмірі понад 100 000 грн. у розумінні п.1 Постанови № 168. Також судом першої інстанції помилково та безпідставно прирівняно факт проходження військово-лікарської комісії до буцім-то перебування на стаціонарному лікуванні. Дійсно позивач, у зв`язку з отриманим пораненням, перебував на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, а саме в період: з 07.01.2023 по 20.01.2023, однак доказів перебування позивача на стаціонарному лікуванні у інші спірні періоди немає. Судом першої інстанції проігноровано заперечення відповідача про те, що з рапортом про надання відпустки позивач не звертався, у відпустці за станом здоров`я у період з 01.02.2023 по 11.04.2023 не перебував, а також не надав суду доказів, які б підтверджували перебування у відпустці за станом здоров`я за вказаний період. Також, у період з 20.01.2023 по 11.04.2023 позивач не надав ніяких доказів того, що він увесь цей період проходив військово-лікарську комісію. Зазначає апелянт, що на стаціонарному лікуванні позивач перебував з 07.01.2023 по 20.01.2023, що становить 14 днів, а період з 20.01.2023 по 11.04.2023 становить 2 місяці 23 дні. Проте ніяких доказів того, що позивач з 20.01.2023 по 11.04.2023 проходив медичний огляд амбулаторно чи при стаціонарному огляді до позовної заяви не додано. Таким чином, задоволення позовних вимог про здійснення перерахунку та виплату на користь позивача додаткової винагороди у розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць, пропорційно періоду з 01.02.2023 по 11.04.2023 безпідставне та помилкове. Крім цього, згідно довідки ВЛК від 11.04.2023 № 3263 категорія поранення позивача була віднесена до легких, тому і підстави для виплати додаткової винагороди 100000 грн. за період з 20.01.2023 по 11.04.2023 у Військової частини НОМЕР_1 були відсутні. Крім цього, судом першої інстанції не враховано, що згідно постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 р. № 481 встановлено, що посадові оклади розраховуються із суми в розмірі 1762 грн. З 12.05.2023 пункт 4 Постанови №704 викладено в новій редакції, згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 р. № 481 якою скасовано Постанову №103 та встановлено, що посадові оклади розраховуються із суми в розмірі 1762 гривні. Таким чином, розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня 2018 року, а з 12.05.2023 1762 грн. Тому вважає апелянт, що Військова частина НОМЕР_1 діяла виключно у спосіб та у порядку визначеному нормами чинного законодавства України при здійсненні розрахунку посадового окладу, окладу за військовим званням позивачу за період з 01.01.2023 по 08.11.2023. Також судом першої інстанції належним чином не розглянуто та не враховано заявлене Військовою частиною НОМЕР_1 застосування строку позовної давності. Під час розгляду справи в суді першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 заявляла та наголошувала, що позивачем безпідставно пропущено строк позовної давності. Так, позивач проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 з 11.11.2022 по 08.11.2023 року та був виключений зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з переведенням на нове місце служби до Військової частини НОМЕР_2 . Таким чином, позивачу було відомо про розмір та обсяги проведеного розрахунку з 08.11.2023 року. Також, отримавши Витяг з наказу від 08.11.2023 року № 314, Грошовий атестат від 08 листопада 2023 року № 1634/ФЕС/3440 та Довідку про доходи від 08 листопада 2023 року № 1634/ФЕС/3444, позивач мав реальну можливість дізнатися про буцім-то порушення своїх прав. При цьому, адміністративний позов було подано до суду 03.01.2024, тобто з пропуском строків звернення до суду, а саме: через 1 (один) місяць 27 (двадцять сім) днів. В адміністративному позові позивач не обґрунтовує поважність пропуску строків звернення до суду, не надає жодних доказів, які підтверджують поважність пропуску строку звернення до суду.

За результатами апеляційного розгляду просить апелянт застосувати сплив строку позовної давності в справі № 380/1123/24, скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02.07.2024 по справі № 380/1123/24 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову та залишити адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 без розгляду.

Від позивача до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій просить залишити апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 липня 2024 року в адміністративній справі №380/1123/24 без змін.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 з 11.11.2022 перебував на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою від 09.12.2022 №1/2377 (а.с.7).

Згідно з виписним епікризом із медичної карти хворого №83 (хірургічне відділення) позивач отримав вогнепальне кульове наскрізне поранення лівого надпліччя з дефектом м`яких тканин від 07.01.2023 (а.с.10).

Відповідно до довідки військово-лікарської комісії №83 від 20.01.2023 позивачу проведено медичний огляд госпітальною військово-лікарською комісією ВЧ НОМЕР_3 з приводу вогнепального кульового наскрізного поранення лівого надпліччя з дефектом м`яких тканин від 07.01.2023. Поранення, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби. Потребує відпустки за станом здоров`я на тридцять календарних днів (а.с.11).

Згідно Довідки Військової частини НОМЕР_1 від 22.02.2023 №1/862 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), рядовий ОСОБА_1 07.01.2023 року отримав вогнепального кульового наскрізного поранення лівого надпліччя з дефектом м`яких тканин. За обставин безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях під час захисту Батьківщини. Поранення, ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини (а.с.12).

Відповідно до довідки військово-лікарської комісії від 11.04.2023 №3263 проведено медичний огляд рядового ОСОБА_1 ВЛК клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги ВМКЦ Західного регіону, за результатами якого, зокрема встановлено, що травма отримана 07.01.2023 року під час захисту Батьківщини, згідно класифікатору розподілу травм за ступенем тяжкості відноситься до легких (а.с.14).

Також встановлено, що згідно довідки ВЧ НОМЕР_1 від 23.05.2023 №1/2190 в період з 27.12.2022 по 07.01.2023 позивач дійсно брав безпосередню участь у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України (а.с.8).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 08.11.2023 № 314 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 08.11.2023 (а.с.43).

Також встановлено, що 11.12.2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок та виплату грошового забезпечення. Просив, зокрема, нарахувати та виплатити додаткову винагороду у розмірі 100000 грн. в розрахунку на місяць, пропорційно періоду з 01.01.2023 по 11.04.2023 відповідно до п. 1-2 Постанови КМУ «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168. Також просив нарахувати і виплатити надбавку за вислугу років за період з 11.04.2023 по 08.11.2023, а також нарахувати і виплатити щомісячну додаткову винагороду в розмірі 20100 грн. за період з червня 2023 по 08.11.2023 (а.с. 17).

Не отримавши відповіді на вказану заяву від 11.12.2023, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відносно питання щодо нарахування позивачу додаткової винагороди в розмірі 100000 грн за період з 01.02.2023 по 11.04.2023, то колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (ч. 2 ст. 2 Закону №2232-XII).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ від 20.12.1991 (далі - Закон №2011) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з ч. 2 ст. 1-2 Закону №2011, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова №168).

Відповідно до п. 1 Постанови №168 установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюється у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 2-1 Постанови №168 установлено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

З метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди передбаченої Постановою №168 рішенням Міністра оборони України від 23.06.2022 №912/з/29 яке відповідно до п. 12 застосовується з 24.02.2023, визначено, що документальне підтвердження безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії у період здійснення зазначених дій або заходів здійснюється на підставі: бойового наказу (бойового розпорядження); журналу бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журналу ведення оперативної обстановки або бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад); рапорту (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.

При цьому відряджені військові підтверджують безпосередню участь у бойових діях або заходах довідкою керівника органу військового управління, штабу угруповання військ (сил), штабу тактичної групи, командира військової частини (установи, навчального закладу), до яких для виконання завдань відряджений військовослужбовець.

Аналіз перелічених норм дає підстави для висновку, що для отримання військовослужбовцем додаткової винагороди в розмірі до 100000 гривень, визначеним переліком документів має бути підтверджена його безпосередня участь у бойових діях, або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії у період здійснення зазначених дій або заходів.

Відповідно до п. 4 рішення Міністра оборони України від 23.06.2022 №912/з/29 керівники органів військового управління, штабів угрупувань військ (сил), штабів тактичних груп, командири військових частин (установ, навчальних закладів), що входять до складу діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави, до яких відряджені військовослужбовці, щомісячно до 5 числа мають повідомляти органи військового управління, військові частини (установи, навчальні заклади) за місцем штатної служби цих військовослужбовців про дні безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або заходах за минулий місяць за формою, наведеною в додатку 1 до цього доручення.

Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Відповідно до п.10 Розділу XXXIV «Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану» Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджений наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень також включаються військовослужбовці, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), - з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

Відповідно до п.11 Порядку, підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року №402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за №1109/15800, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини.

Така довідка видається відповідно до наказу командира військової частини про отримання поранення (травми, контузії, каліцтва) військовослужбовцем.

Таким чином, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 та Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджений наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, підставою нарахування та виплати додаткової винагороди у розмірі до 100000 гривень, за час перебування на стаціонарному лікуванні, а також перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії є пов`язаність цього поранення, травми саме із захистом Батьківщини.

При цьому Постановою №168 встановлено лише дві умови, необхідні для виплати збільшеної до 100000 гривень додаткової винагороди, за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я, а саме: пов`язаність поранення (контузії, травми, каліцтва), із захистом Батьківщини, факт перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення.

Суд зауважує, що Постанова №168 не містить жодних обмежень щодо періоду та/або кількості перебувань на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, пов`язаних із пораненням, одержаним при захистом Батьківщини, за які виплачується збільшена до 100000 гривень додаткова винагорода.

Матеріалами справи підтверджено, що на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.01.2023 №143 позивачу видана довідка від 22.02.2023 №1/862 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), де зазначено, що рядовий ОСОБА_1 07.01.2023 року отримав вогнепального кульового наскрізного поранення лівого надпліччя з дефектом м`яких тканин. За обставин безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях під час захисту Батьківщини, а саме виконуючи бойове завдання в районі населеного пункту Кліщівка Бахмутського району, Донецької області, не пов`язано з вчиненням особою злочину, адміністративного правопорушення, не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного-чи токсичного сп`яніння, або навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження. Поранення, ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини.

Матеріали справи також підтверджено, що позивач, у зв`язку з отриманим пораненням, перебував на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, а саме в період: з 07.01.2023 по 20.01.2023.

Відповідно до довідки військово-лікарської комісії №83 від 20.01.2023 позивачу проведено медичний огляд госпітальною військово-лікарською комісією ВЧ НОМЕР_3 з приводу вогнепального кульового наскрізного поранення лівого надпліччя з дефектом м`яких тканин від 07.01.2023. Поранення, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби. Потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів.

Колегія суддів також враховує, що відповідно до довідки про доходи від 08.11.2023 №1634/ФЕС3444 позивачу у лютому 2023 було виплачено додаткову винагороду за січень 2023 року в сумі 100000 грн. (а.с. 16).

Положеннями Постанови №168 передбачено дві підстави для проведення нарахування і виплати додаткової винагороди особам, зазначеним у пункті 1 такої Постанови, у розмірі 100000 грн, а саме: 1) які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого; 2) які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

Вищевикладене, на переконання суду свідчить, що у розумінні п. 1 Постанови №168 позивач вважається особою, яка у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувала на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (включаючи час переміщення), а відтак має право на отримання додаткової винагороди, збільшеної до 100000 грн. в розрахунку на місяць за час перебування на стаціонарному лікуванні та у відпустці для лікування після поранення.

Таким чином, із врахуванням вищенаведеного, а зокрема і того, що позивачу у лютому 2023 було виплачено додаткову винагороду за січень 2023 року в сумі 100000 грн., а згідно вищевказаної довідки №83 від 20.01.2023 позивач потребував відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів, то колегія суддів приходить до висновку про необхідність судового захисту права позивача на отримання додаткової винагороди в розмірі 100000 грн. в розрахунку на місяць за 30 календарних днів за період із 01 лютого 2023 року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168.

Відносно питання щодо перерахунку та виплати на користь позивача грошового забезпечення за період з 01 січня 2023 року по 08 листопада 2023 року з урахуванням окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п.4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30 серпня 2017 року, то колегія суддів враховує наступне.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 20 грудня 1991 року №2011-XII (надалі - Закон 2011-XII).

Зокрема, відповідно до частини 1 статті 9 Закону 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (частина 2 статті 9 Закону 2011-XII).

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частина 3 статті 9 Закону 2011-XII).

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (частина 4 статті 9 Закону 2011-XII).

Також 30.08.2017 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (надалі - Постанова №704), яка набрала чинності 01.03.2018 (надалі - Постанова №704).

Постановою № 704 встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

Відповідно до пункту 2 Постанови №704, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Додатком 1 до Постанови № 704 визначено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

Пунктом 4 Постанови № 704 в первинній редакції встановлювалось, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Також додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 містили примітки, відповідно до яких, зокрема посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.

21.02.2018 Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №103, пунктом 6 якої внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України, що додаються. Зокрема, у Постанові № 704 пункт 4 викладено в такій редакції: 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Тобто, на момент набрання чинності Постановою №704 (01.03.2018) пункт 4 було викладено в редакції змін, викладених згідно із пунктом 6 постанови № 103, а саме: 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Отже, станом на 01.03.2018 пункт 4 Постанови № 704 визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року.

Водночас, Закон України від 05.10.2000 № 2017-III«Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (далі- Закон № 2017-III) визначає правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, згідно із положеннями статті 1 якого державні соціальні стандарти - це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій.

У свою чергу, базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового, соціально-культурного обслуговування, охорони здоров`я та освіти (стаття 6 Закону № 2017-III).

Прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

При цьому, згідно із частиною другою статті 92 Конституції України виключно законами України встановлюються, Державний бюджет України і бюджетна система України (пункт 1) та порядок встановлення державних стандартів (пункт 3).

Водночас, апеляційний суд враховує, що Кабінет Міністрів України не уповноважений та не вправі установлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили.

При цьому, пунктом 8 Прикінцевих положень Закону України від 23.11.2018 № 2629-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено, що у 2019 році для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів як розрахункова величина застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня 2018 року.

У свою чергу, Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 № 294-IX (далі - Закон № 294-IX), Закон України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 № 1082-IX (далі Закон № 1082-IX), Закон України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 № 1928-IX (далі- Закон № 1928-IX); Закон України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 № 2710-IX (далі- Закон № 2710-IX), Закон України «Про Державний бюджет України на 2024 рік від 09.11.2023» №3460-ІХ (далі Закон №3460-ІХ) таких застережень щодо застосування як розрахункової величини для визначення, зокрема грошового забезпечення, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2018 року, відповідно не містять.

Тобто, положення пункту 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою №704, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року до 01.01.2020 - набрання чинності Законом № 294-IX не входили в суперечність із актом (актами) вищої юридичної сили.

Відповідно до статті 7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, з огляду на визначені у статті 7 КАС України правила, а також враховуючи те, що з 29.01.2020 (дата набрання чинності постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18) положення пункту 4 постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів, до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 4 Постанови № 704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу - Закону № 294-IX, Закон № 1082-IX, Закону № 1928-IX та Закону № 2710-IX із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).

Суд при вирішенні даного спору також бере до уваги висновки Верховного Суду зроблені у постанові від 12 вересня 2022 року у справі №500/1813/21 (адміністративне провадження № К/9901/37717/21), зокрема пункт 62, а саме: «(1) з 01.01.2020 положення пункту 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів; (3) встановлене положеннями пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VІІІ обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою № 704 жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величною є, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.».

Тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 4 Постанови № 704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням (та похідних від них розмірів грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань та одноразової грошової допомоги у зв`язку із звільненням з військової служби) розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік згідно Законів України «Про Державний бюджет України на відповідний рік»).

Отже, на переконання колегії суддів, посадовий оклад позивача, його оклад за військовим (спеціальним) званням як військовослужбовця, мав би визначатися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (а не «на 1 січня 2018 року»).

Разом з тим, колегія суддів враховує, що 20.05.2023 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481 (далі Постанова №481), якою внесені зміни до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та викладено у наступній редакції: «Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14».

При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу на принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів. Постанова № 481 набрала чинності з 20 травня 2023 року і жодним із положень Постанови № 481 не надано зворотної дії в часі застосування її приписів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату на користь позивача грошове забезпечення за період з 01 січня 2023 року по 19 травня 2023 року з урахуванням окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 Постанови №704 та з урахуванням раніше виплачених сум.

Відносно покликання відповідача (апелянта) на те, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду, який передбачений ст. 122 КАС України, то колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист.

Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду.

У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватись у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.

Крім цього, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.

Відповідно до статті 122 частин 1, 2, 3 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.5 ст.122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Колегія суддів враховує, що у розглядуваній справі за позовом ОСОБА_1 спір виник щодо ненарахування та невиплати позивачу в період з 01.01.2023 по 08.11.2023 належного грошового забезпечення, а також невиплаченої додаткової винагороди у розмірі 100000 грн. в розрахунку на місяць, пропорційно періоду з 01.02.2023 по 11.04.2023.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу, яка вважається публічною, та наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.11.2023 №314, виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 08.11.2023.

Здійснюючи аналіз доводів апелянта (відповідача) про те, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду із відповідними вимогами, колегія суддів враховує, що з даним позовом позивач звернувся до суду 03.01.2024 року.

Вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися, Верховний Суд неодноразово зазначав, що положення ст.233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед ч.5 ст.122 КАС України.

Так, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України (у редакції, що діяла до 19.07.2022 року), у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 року №2352-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин (далі Закон №2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022 року, частини 1 і 2 ст.233 КЗпП України викладено в такій редакції: Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отже, до 19.07.2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому, суд враховує, що положення розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №2352-IX не передбачають особливої дії норм права для зміненої ним ч.2 ст.233 КЗпП України та не містять жодних застережень щодо застосування цього Закону, а тому він застосовується за загальними правилами дії у часі, у просторі та на коло осіб.

За правилами ч.3 ст.3 КАС України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи вищенаведене, спірні відносини виникли уже за нової редакції положень ст.233 КЗпП України, а отже в даному випадку підлягає застосуванню тримісячний строк звернення до суду, який слід обраховувати з 08.11.2023 (з дня виключення позивача зі списків особового складу В/ч).

З даним позовом позивач звернувся до суду 17.01.2024 року, тобто з додержанням встановленого ч.2 ст.233 КЗпП України тримісячного строку звернення до суду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що із вказаним позовом позивач звернувся до адміністративного суду з додержанням законодавчо визначеного 3-х місячного строку звернення до суду.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги відповідача щодо застосування до спірних правовідносин правових наслідків в частині строку звернення до суду є безпідставними і необґрунтованими.

Отже, з урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення без всебічного з`ясування усіх обставин справи, з частковим недотриманням норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції в силу приписів статті 317 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про часткове задоволення відповідних позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задоволити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 липня 2024 року в адміністративній справі №380/1123/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії скасувати та ухвалити нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування і невиплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди у розмірі 100000 гривень в розрахунку на місяць, за період 30 (тридцять) календарних днів із 01 лютого 2023 року, відповідно до постанови КМ України №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду у розмірі 100000 гривень в розрахунку на місяць, за період 30 (тридцять) календарних днів із 01 лютого 2023 року, відповідно до постанови КМ України №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування і невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01 січня 2023 року по 19 травня 2023 року з урахуванням окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п.4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30 серпня 2017 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01 січня 2023 року по 19 травня 2023 року з урахуванням окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п.4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30 серпня 2017 року, та з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні решта позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
С. П. Нос