Справа № 520/25777/25
Суддя: Тітов О.М.
Дата ухвалення: 2025-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 р. № 520/25777/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тітова О.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 Військова частина НОМЕР_1 щодо неприйняття рішення за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами;

- зобов?язати ІНФОРМАЦІЯ_2 Військова частина НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами та прийняти рішення за наслідком такого розгляду, з урахуванням висновків суду;

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо невинесення рішення про результати розгляду рапорту щодо звільнення військовослужбовця.

Ухвалою суду від 13.10.2025 прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі.

Копію вказаної ухвали надіслано відповідачу, що підтверджується Довідкою про доставку електронного листа до електронного кабінету відповідача.

Відповідач, у рамках провадження у справі № 520/25777/25, на адресу суду, відзив на позовну заяву не надав.

Згідно з ч.4 ст.159 КАС України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано як визнання позову.

Натомість 15.10.2025 відповідачем подано заяву про залишення позовної заяви без розгляду. В заяві представник відповідача зазначив, що 22.04.2025 Рапорт про звільнення Позивача та подання командира військової частини НОМЕР_4 у ІНФОРМАЦІЯ_3 були розглянуті та повернуті без реалізації, що відповідач вважає тотожним рішенню про відмову у зв`язку відсутністю підстав. Про повернення без реалізації позивача повідомлено листом від 26.06.2025.

Представником позивача надано заперечення на вказану заяву, в яких зазначено, що лист від 26.06.2025 року не містить жодних відомостей про існування рішення по суті рапорту, і до нього не долучено таке рішення. Крім того, матеріали справи не містять даних про дату (і взагалі про факт) вручення/доведення такого рішення по суті рапорту позивачеві.

Згідно з ч. 1 ст. 258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України №2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Враховуючи викладене, суд розглядає справу за наявності безпечних умов для життя та здоров`я учасників процесу, суддів та працівників суду.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом встановлено наступне.

Згідно з матеріалами справи, позивач є старшим лейтенантом військової служби за призовом під час мобілізації, заступником командира роти оперативного призначення (на бойових машинах піхоти) по роботі з особовим складом батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Позивач звернувся до командування з рапортом про звільнення з військової служби в запас на підставі підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII), а саме у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком, який є особою з інвалідністю II групи та потребує постійного стороннього догляду, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які могли б забезпечити такий догляд.

Як вбачається з наданих позивачем документів, батько позивача, ОСОБА_2 , є інвалідом II групи, проживає з позивачем за однією адресою та потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується відповідними медичними документами.

На підтвердження відсутності інших осіб, які могли б здійснювати догляд за батьком, позивач зазначив, що у батька є інший повнолітній син ОСОБА_3 , 2006 року народження, який є молодшим братом позивача. ОСОБА_3 навчається у Гаазькому університеті прикладних наук, має посвідку на проживання в Королівстві Нідерланди з метою навчання і фактично проживає за кордоном.

З позовної заяви та доданих документів вбачається, що ОСОБА_3 продовжує навчання, не досяг 23-річного віку, а відтак, відповідно до вимог статті 199 Сімейного кодексу України, є особою, яка має право на утримання від батьків до досягнення 23 років або до закінчення навчання.

Таким чином, позивач обґрунтовує необхідність свого звільнення з військової служби тим, що саме він є єдиною особою, яка фактично може здійснювати постійний догляд за батьком особою з інвалідністю, тоді як молодший брат продовжує навчання за кордоном, перебуває на утриманні батька та не може забезпечити відповідний догляд.

За результатами подання рапорту та доданих документів було підготовлено і направлено до ІНФОРМАЦІЯ_1 подання про звільнення позивача, однак супровідним листом це подання було повернуто без реалізації, при цьому будь-якого рішення щодо звільнення позивача з військової служби в запас прийнято не було.

Позивач вважає таку бездіяльність відповідача щодо невинесення рішення за результатами розгляду рапорту протиправною та такою, що порушує його права на звільнення з військової служби за сімейними обставинами.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом встановлено наступне.

Відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII, під час дії воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, можуть бути звільнені з військової служби, зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду.

Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, а також відповідні нормативні акти, що регулюють проходження служби у Національній гвардії України, передбачають обов`язок військовослужбовця, який бажає звільнитися з військової служби за сімейними обставинами, подати рапорт із зазначенням підстав звільнення та документів, що підтверджують такі підстави.

Як убачається з матеріалів справи, позивач подав до командування рапорт з посиланням на підпункт «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII, додавши документи, які підтверджують: родинні зв`язки з батьком; наявність у батька інвалідності II групи та потребу у постійному сторонньому догляді; обставини, які свідчать про відсутність інших осіб, спроможних здійснювати такий догляд.

Суд бере до уваги, що ОСОБА_3 , 2006 року народження, є повнолітнім братом позивача, однак досяг повноліття лише у 2024 році, продовжує навчання в Гаазькому університеті прикладних наук, має посвідку на проживання в Нідерландах з метою навчання та фактично проживає за кордоном. Згідно зі статтею 199 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, до досягнення ними 23 років або до закінчення навчання, якщо вони потребують матеріальної допомоги. Отже, молодший брат позивача є особою, яка сама має право на утримання від батька, а не особою, на яку законом покладено обов`язок щодо утримання та догляду за батьком.

Незважаючи на те, що брат позивача є повнолітнім, він досяг повноліття тільки в 2024 році, і наразі є студентом, а отже в силу положень Сімейного кодексу є особою, яка має право на отримання аліментів до досягнення 23 років або закінчення навчання. Більш того, оскільки навчання відбувається за кордоном, це унеможливлює не тільки утримання батька а й безпосередній догляд за ним з боку молодшого сина.

Таким чином, у цьому випадку, хоча формально існує інший член сім`ї першого ступеня споріднення, його неможливість здійснювати догляд за батьком через навчання за кордоном є не лише об`єктивною підставою, що унеможливлює виконання такого обов`язку, а й фактичним підтвердженням відсутності іншої особи, спроможної забезпечити необхідний догляд.

Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2025 року у справі № 380/16966/24, аналізуючи застосування підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII, дійшов висновку, що при вирішенні питання щодо наявності або відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення для здійснення догляду за особою з інвалідністю, вирішальним є не лише формальний факт існування таких осіб, а й їх реальна спроможність забезпечити відповідний догляд; об`єктивна неможливість здійснення догляду (зокрема, у зв`язку з проходженням військової служби) розглядається як підстава, що не спростовує права позивача на звільнення за сімейними обставинами.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що наведені позивачем обставини щодо стану здоров`я батька, який є особою з інвалідністю II групи та потребує постійного стороннього догляду, а також фактичної неможливості молодшого брата позивача здійснювати такий догляд через навчання за кордоном і свій статус повнолітнього студента, який має право на утримання від батька, свідчать про відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, спроможних забезпечити належний догляд за батьком позивача.

При цьому відповідач, отримавши рапорт позивача та подання на звільнення, не прийняв жодного рішення щодо звільнення або відмови у звільненні позивача з військової служби, а лише повернув подання без реалізації. Така поведінка не відповідає вимогам законодавства щодо обов`язку суб`єкта владних повноважень розглянути звернення військовослужбовця по суті та прийняти відповідне рішення з урахуванням усіх наданих документів.

Відповідачем не доведено, що надані позивачем документи є недостатніми або такими, що не підтверджують наявності у позивача права на звільнення за підпунктом «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII. Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що позивач діяв у межах і спосіб, передбачені чинним законодавством, а подані ним документи містять достатні дані для підтвердження сімейних обставин, які дають право на звільнення.

За таких обставин суд доходить висновку, що бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), яка полягає у невинесенні рішення за результатами розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, є протиправною, а позовні вимоги підлягають задоволенню.

Фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до статті 139 КАС України.

Керуючись статтями 2, 5, 9, 14, 25, 77, 90, 122, 123, 139, 241 246, 258, 293, 295 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), яка полягає у невинесенні рішення за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби в запас за підпунктом «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби в запас за підпунктом «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», підготувати та направити до відповідного вищестоящого командування подання щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби за зазначеною підставою, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Тітов