Справа № 260/1302/25
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2025-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

11 грудня 2025 року м. Ужгород№ 260/1302/25
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинця Д.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства оборони України в особі командира Військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) через свого представника адвоката Бочкор Івана Васильовича (далі представник позивача) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Міністерства оборони України в особі командира Військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_2 (далі - відповідач), яким просить суд:

1) визнати протиправною (незаконною) відмову командира військової частини НОМЕР_2 у припиненні (розірванні) контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, укладеного 12.01.2022 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі Сергія Маркович командира військової частини НОМЕР_2 ;

2) зобов`язати командира військової частини припинити (розірвати) контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, укладений 12.01.2022 між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 та Міністерством оборони України в особі Сергія Маркович командира військової частини НОМЕР_2 та звільнити його з військової служби в запас у зв`язку з закінченням строку дії контракту на підставі п. «а» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ.

В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що позивачем укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України від 12.01.2022 року.

Після зазначеного закінчення строку дії зазначеного періоду позивач звернувся до командира військової частини із рапортом про звільнення з військової служби, проте відповідачем відмовлено у звільненні у зв`язку із відсутністю підстав для звільнення та дострокового розірвання контракту.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 березня 2025 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Відповідачу копію ухвали про відкриття провадження у справі надіслано засобами поштового зв`язку. Зазначену ухвалу направлено на адресу в/ч НОМЕР_2 .

Доказом про належне повідомлення останнього є конверт, який повернувся на адресу суду із зазначенням причини повернення «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до ч. 10 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), ухвала про відкриття провадження у справі постановляється з додержанням вимог статті 126 цього Кодексу.

Згідно ч. 11 ст. 126 КАС України розписку про одержання повістки (повістку у разі неможливості вручити її адресату чи відмови адресата її одержати) належить негайно повернути до адміністративного суду. У разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Отже, суд вважає, що ухвала суду про відкриття провадження в адміністративній справі є належним чином врученою відповідачу. Проте відповідач відзив на позов у встановлений судом строк не подав, про причини неподання суд не повідомив, про продовження процесуального строку для подання такого не клопотав.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 262, ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч. 4 ст. 243 КАС України, з врахуванням положень ст. 263 КАС України.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу в лавах Збройних Сил України.

Позивач ОСОБА_1 належить до категорій осіб, визначених частиною восьмою статті 26 Закону №2232-ХІІ, які мають право на звільнення з військової служби під час дії особливого періоду бажання продовжувати військову службу у зв`язку з закінченим строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану на підставі п.3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що ним укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України від 12.01.2022 року.

Після зазначеного закінчення строку дії зазначеного періоду позивач звернувся до командира військової частини із рапортом про звільнення з військової служби, проте відповідачем відмовлено у звільненні у зв`язку із відсутністю підстав для звільнення та дострокового розірвання контракту.

Листом від 15.12.2024 року за №1454/14/ НОМЕР_3 за підписом командира частини в/ч НОМЕР_2 полковника ОСОБА_2 , позивача ОСОБА_1 , повідомлено про відсутність підстав для звільнення з військової служби у зв`язку з тим, що особливий період в Україні не закінчився.

Позивач ОСОБА_1 вважає зазначені дії відповідача протиправними, звернувся за захистом до суду мотивуючи тим, що відповідно до диплому НОМЕР_4 про отримання вищої освіти за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліст з правознавства. Відповідно до умов контракту від 12.01.2022 року п.2 ч.2 який передбачає призначення на військові посади відповідно до отриманої освіти та військово-облікової спеціальності, присвоєння військових звань, просування по службі з врахуванням ділових і моральних якостей.

Позивач ОСОБА_1 перебуває на посадах: командир 1 стрілецького взводу 3 стрілецької роти в/ч НОМЕР_5 ; виконує обов`язки помічника командира батальйону - начальника служби охорони державної таємниці в/ч НОМЕР_5 , офіційно перебуває на посаді начальника групи секретного документального забезпечення, що передбачає присвоєння офіцерського звання. За цих умов порушено умови п.2 ч.2 Контракту. Крім того у контракті де міститься підпис позивача відсутня дата підписання контракту.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.92 №2232.

Статтею 1 Закону №2232 регламентовано, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

За змістом частини 2 статті 1 Закону №2232 військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону №2232).

Згідно із частиною 6 статті 2 Закону №2232 одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 14 статті 2 Закону №2232).

Абзацом 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.93 №3543 визначено, що мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено про оголошення та проведення загальної мобілізації на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу в військовій частині НОМЕР_2 починаючи з 12.01.2022 року по теперішній час.

Згідно пункту 3 контракту від 12.01.2022 року контракт може бути достроково припинено (розірвано) з ініціативи Міністерства оборони України або громадянина України, в порядку та на підставах, визначених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Пунктом 6 контракту визначено, що при вирішенні питань не передбачених цим Контрактом, сторони керуються вимогами законів та інших нормативно-правових актів.

Згідно пункту 23 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, строк контракту про проходження військової служби обчислюється з дня набрання ним чинності.

У даному випадку, відповідно до пункту 11 Контракту, контракт набрав чинності 12.01.2022 року, що засвідчено командиром військової частини.

Відповідно пункту 35 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби (крім випадку, передбаченого пунктом 195 цього Положення):

- протягом строку проведення мобілізації та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації - на підставах, передбачених пунктом 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно пункту 1 Положення, цим Положенням визначається порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі.

Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.

Згідно пункту 2.12 Розділу II Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009 року, контракт про проходження військової служби припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби за підставами, визначеними пунктом 35 Положення.

Пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 року, визначено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Відповідно до пункту 225 XII Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється:

- під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом З частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»:

у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Підпунктом «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.

12.01.2022 року ОСОБА_1 було укладено з командиром військової частини Військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_2 контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу строком на три роки (відповідно пункту 3 контракту) до 12.01.2025 року.

Контракт є строковим, та укладався строком на три роки (відповідно пункту 3 контракту).

Листом від 15.12.2024 року за №1454/14/12397 за підписом командира частини в/ч НОМЕР_2 полковника ОСОБА_3 позивача ОСОБА_1 повідомлено про відсутність підстав для звільнення з військової служби у зв`язку з тим, що особливий період в Україні не закінчився.

Станом на дату укладення контракту строки військової служби під час дії особливого періоду були передбачені частиною 9 статті 23 Закону №2232-XII, пункт 2 якої передбачав, що під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки:

- з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, крім випадків, визначених пунктом 3 частини 5 статті 26 цього Закону; з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини 5 статті 26 цього Закону.

На думку представника відповідача, норма підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яка набула чинності 18.05.2024 року, не може бути застосована до контракту, який було укладено до набрання чинності зазначеною нормою (12.01.2022 року).

Суд, ухвалюючи рішення по справі, виходить з наступного.

Закінчення строку контракту позивача, як юридичний факт, відбулось під час дії положень законодавства, визначених підпунктом «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, якими визначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.

Контракт ОСОБА_1 було укладено 12.01.2022 року, він діяв у період після 18.05.2024 року, а отже, позивач підлягає звільненню за вищевказаною нормою у разі закінчення строку дії контракту.

Закінчення строку дії контракту є безумовною підставою, передбаченою підпунктом «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», для звільнення з військової служби.

Із настанням обставини закінчення строку контракту у військовослужбовця виникає право на звільнення з військової служби, а у відповідного органу військового управління - обов`язок забезпечити його реалізацію.

Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав, аналізуючи питання дії нормативно-правових актів у часі, у постанові від 31 березня 2021 року у справі №803/1541/16 вказала, що у разі якщо під час розгляду заяви особи суб`єктом владних повноважень до прийняття остаточного рішення було змінено нормативно-правове регулювання, суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для прийняття рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 28.05.2024 року в справі №990/56/24 зазначив, що якщо правовідносини виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом.

Частиною 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, з огляду на наведене у сукупності, суд вважає за необхідне, керуючись приписами ч. 2 ст. 9 КАС України, вийти за межі позовних вимог, та зазначити про протиправність дій Військової частини НОМЕР_2 щодо відмови ОСОБА_1 в звільненні з військової служби на підставі підпункту «а» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку служби у разі закінчення строку контракту, і, як наслідок, необхідності поновлення порушеного права позивача шляхом зобов`язання військової частини НОМЕР_2 звільнити з військової служби ОСОБА_1 на підставі підпункту «а» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку служби у разі закінчення строку контракту.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

Питання розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 5, 19, 77, 90, 139, 243, 246, 249 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства оборони України в особі командира Військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо відмови ОСОБА_1 в звільненні з військової служби на підставі підпункту «а» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку служби у разі закінчення строку контракту.

3. Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 звільнити з військової служби ОСОБА_1 на підставі підпункту «а» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку служби у разі закінчення строку контракту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяД.В. Іванчулинець