Справа № 300/6717/25
Суддя: Матуляк Я.П.
Дата ухвалення: 2025-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" грудня 2025 р. справа № 300/6717/25
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Матуляка Я.П., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє Дяків Дмитро Іванович до регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях про визнання відмови протиправною та зобов`язання до вчинення дій,
ВСТАНОВИВ:
Дяків Дмитро Іванович звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовом до регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач протиправно відмовив позивачу у реєстрації транспортного засобу, мотивуючи таку відмову тим, що постановою Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів" від 18.11.2015 за №941 внесено зміни до "Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 за №1388 (надалі по тексту також Порядок №1388), якою з переліку документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, та мають бути надані при державній реєстрації транспортних засобів виключено довідку-рахунок. Водночас, представник позивача вказує на те, що у зв`язку зі знищенням документів, котрі підтверджують факт реалізації Державним підприємством "Харківський завод спеціальних машин" транспортного засобу "ЗиЛ-131В" ОСОБА_1 на платній основі, позивач фактично позбавлена можливості зареєструвати останній на підставі інших правовстановлюючих документів.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.09.2025 дану позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України та надано десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії цієї ухвали для усунення недоліку.
06.10.2025 представником позивача зазначений в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недолік усунутий та, згідно заяви від 06.10.2025, визначено такий зміст позовних вимог: про визнання відмови регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях протиправною та зобов`язання регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях зареєструвати за ОСОБА_1 транспортний засіб марки "ЗиЛ" 131 В, 1984 року випуску, номер двигуна НОМЕР_1 , номер рами (шасі) НОМЕР_2 .
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.10.2025 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, згідно із правилами, встановленими статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
24.10.2025 на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечив з тих підстав, що в пункті 8 Порядку №1388 у редакції, чинній на момент подання позивачем заяви про державну реєстрацію транспортного засобу марки "ЗиЛ-131В", відсутня серед переліку документів, котрі підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, довідка-рахунок. Крім того, звертає увагу суду на те, що не є належним відповідачем у справі, так як не є юридичною особою.
Представник позивача своїм правом на подання відповіді на відзив, не скористався.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, дослідивши докази і письмові пояснення, викладених у позовній заяві, встановив таке.
Згідно акту прийому-передачі про приймання з передпродажної підготовки автомобіля за №227 від 11.03.2005 (замовлення №5827), здійснено передачу автомобіля "ЗИЛ-131В" шасі № НОМЕР_2 , двигун № НОМЕР_1 " Дудюк М.М. від представника ГП МОУ "110 ХАРЗ" (В/Ч НОМЕР_3 ) (а.с.12).
Актом технічного стану від 11.03.2005 підтверджено відповідність технічного стану транспортного засобу "ЗИЛ-131В", замовлення №5827, шасі № НОМЕР_2 , двигун № НОМЕР_4 , 1984 року випуску, нормативно-технічній та ремонтній документації (а.с.13).
Згідно з довідкою-рахунком серії "КІВ" за №054535 від 13.05.2005 ОСОБА_1 торговельною організацією ГП МОУ "ХАРЗ" (В/Ч НОМЕР_3 ) продано і видано "автомобиль 1984 г.в. марки ЗИЛ-131В, двигун № НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 ", транзитний номер НОМЕР_5 (а.с.12).
13.01.2006 позивачем подано до Косівського МРЕВ ВДАІ в Івано-Франківській області заяву про реєстрацію транспортного засобу, до котрої, серед іншого, долучено довідку-рахунок від 13.05.2005 (зворотній бік а.с.65).
За наслідками розгляду заяви позивача від 13.01.2006, рішенням Косівського МРЕВ ВДАІ в Івано-Франківській області за №210 від 13.01.2006 ОСОБА_1 видано на транспортний засіб ЗІЛ-131В номерні знаки серії НОМЕР_6 та тимчасовий реєстраційний талон серії ХМС за №135955 (а.с.30).
У період з 2023 по 2025 роки позивачем та її представником направлялись до відповідача заяви про проведення реєстрації транспортного засобу, за наслідками розгляду яких надавались роз`яснення (а.с.6,7,14-16).
На чергову заяву позивача згідно запису електронної черги №37 від 27.08.2025, листом від 05.09.2025 відповідач відмовив у перереєстрації транспортного засобу "ЗиЛ-131В", 1984 року випуску, номер двигуна НОМЕР_1 , номер рами (шасі) НОМЕР_2 , ідентифікатор НОМЕР_2 , колір зелений, державний номерний знак НОМЕР_6 за ОСОБА_1 , з вимогою про видачу свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та номерних знаків, оскільки постановою Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів" від 18.11.2015 за №941 внесено зміни до "Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 за №1388 (надалі по тексту також Порядок №1388), якою з переліку документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, та мають бути надані при державній реєстрації транспортних засобів виключено довідку-рахунок (а.с.28-29).
Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, представник позивача звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які склалися між сторонами, суд зазначає таке.
Відповідно до частин 1, 4, 9 статті 34 Закону України "Про дорожній рух" державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, а також відсутності будь-яких обтяжень, у тому числі за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів здійснюються територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України.
Єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків, встановлена Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 №1388 (далі - Порядок №1388).
Відповідно до пункту 3 Порядку №1388 державна реєстрація транспортних засобів проводиться територіальними органами з надання сервісних послуг МВС з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій.
Згідно з пунктом 7 Порядку №1388 власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в уповноважених органах МВС та без номерних знаків, що відповідають державним стандартам, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється.
Станом на дату подання позивачем заяви про реєстрацію транспортного засобу документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені та засвідчені в установленому порядку: договори, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках; укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; договори купівлі-продажу нових транспортних засобів, що підлягають першій державній реєстрації в сервісних центрах МВС, за якими продавцями виступають суб`єкти господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами, і які підписані від імені таких суб`єктів уповноваженою особою і скріплені печаткою; свідоцтва про право на спадщину, видані нотаріусом або консульською установою, чи їх дублікати; рішення про закріплення транспортних засобів на праві оперативного управління чи господарського відання, прийняті власниками транспортних засобів чи особами, уповноваженими управляти таким майном; рішення власників майна, уповноважених ними органів про передачу транспортних засобів з державної в комунальну власність чи з комунальної власності в державну власність; інші засвідчені та оформлені в установленому порядку документи, що підтверджують набуття, перехід та припинення права власності на транспортний засіб відповідно до закону.
Суд зазначає, що відповідач не ставить під сумнів належність транспортного засобу позивачеві або сам факт його придбання.
В первинній редакції пункту 8 Порядку №1388 визначено, що правомірність придбання транспортних засобів, вузлів і агрегатів, які мають ідентифікаційні номери, підтверджується документами, скріпленими підписом відповідної посадової особи і печаткою, виданими суб`єктами підприємницької діяльності, які мають відповідні спеціальні дозволи (ліцензії), митними органами, судами, нотаріусами, органами соціального захисту населення, підприємствами-виробниками транспортних засобів та підрозділами ДАІ.
Такими документами можуть бути, зокрема, довідка-рахунок за формою згідно з додатком №1 до цих Правил, видана суб`єктом підприємницької діяльності, що має відповідний спеціальний дозвіл (ліцензію).
В подальшому Кабінетом Міністрів України прийнята постанова №941 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів" від 18.11.2015, яка передбачила відміну використання довідки-рахунку при купівлі-продажу та оформленні транспортних засобів.
Суд зазначає, що довідка-рахунок, складена та видана відповідно до вимог чинного на дату її складання законодавства, є оформленим в установленому порядку документом, що підтверджує правомірність придбання позивачем транспортного засобу.
Верховний Суд у справі №484/3915/15-ц (постанова від 23.01.2019) зазначив, що довідка-рахунок підтверджує обставини укладення договору купівлі - продажу транспортного засобу.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 №475, передбачено право кожної особи мирно володіти своїм майном.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди мають застосовувати під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права, що передбачають й інші критерії, які мають бути дотримані суб`єктами публічного права під час втручання у право власності.
Критерії правомірності втручання держави у право власності закладені у ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший Протокол) та утворюють "трискладовий тест", за допомогою якого має відбуватись оцінка відповідного втручання. У ст. 1 Першого Протоколу містяться три норми:
1) кожна особа має право мирно володіти своїм майном;
2) позбавлення власності є допустимим винятково в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права;
3) держава має повноваження вводити у дію закони, необхідні для здійснення контролю за користуванням майном: а) відповідно до загальних інтересів; б) для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Втручання у право на мирне володіння майном у розумінні першого речення ст. 1 Першого Протоколу також повинно переслідувати мету у суспільному інтересі (рішення ЄСПЛ у справі "Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine") Під час втручання у право власності має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між вжитими заходами та метою, якої прагнули досягти, у тому числі заходами, спрямованими на здійснення контролю за користуванням майном фізичною особою. Суд повинен встановити, чи було покладено на відповідну особу непропорційний та надмірний тягар внаслідок втручання держави (п. 101 рішення ЄСПЛ у справі "Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine"). ЄСПЛ у п. 78 рішення у справі "Brumarescu v. Romania" зауважив, що будь-яке втручання у право власності має також відповідати вимозі пропорційності. Вимоги загального інтересу суспільства мають справедливо врівноважуватись з вимогами захисту основних прав особи, і пошук такої справедливої рівноваги є невіддільною умовою всієї Конвенції. Необхідної рівноваги не буде досягнуто, якщо на заінтересовану особу покладатиметься особистий і надмірний тягар.
Невідповідність втручання у право власності хоча б одному з зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження власнику компенсації.
Таким чином, суд доходить висновку, що неможливість офіційного оформлення належного позивачу майна, та відповідно, неможливість його подальшої експлуатації і розпорядження ним, призводить до порушення права власника та втручання у здійснення права власності. Одночасно з цим, обставини, які призвели до несвоєчасного звернення особи з питанням реєстрації не охоплюються предметом спору, позаяк фактично не впливали на прийняття відповідачем спірного рішення.
Зважаючи на викладене, суд вважає, що у даній ситуації існує загроза порушення державою взятих на себе зобов`язань, оскільки не дотримується принцип пропорційного співвідношення між вжитими заходами та метою, якої прагнули досягти, у тому числі заходами, спрямованими на здійснення контролю за користуванням майном фізичною особою. Крім того, відмова у реєстрації ніяк не корелюється з забезпеченням суспільного інтересу, оскільки його особистий інтерес стосовно реєстрації ніяким чином не порушує права або інтереси інших осіб або суспільства.
Отже, зважаючи на те, що позивач не мала можливості надати для оформлення будь-який інший документ з переліку, чинного на час звернення, відмова у реєстрації транспортного засобу, лише на тій підставі, що наявний у неї документ був виключений з відповідного переліку, не може розглядатись як обґрунтована та пропорційна.
Суд критично ставиться до посилань відповідача на постанову Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №803/336/16, так як предметом спору у межах адміністративної справи №803/336/16 була відмова відповідача (Територіального сервісного центру 0741 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ у Волинській області) у здійсненні державної реєстрації транспортного засобу знятого з обліку у зв`язку з вибраковкою попереднім власником.
У той же час, предметом спору у межах даної адміністративної справи є відмова відповідача у державній реєстрації транспортного засобу згідно довідки-рахунку.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на зазначене, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Доводи відповідача щодо того, що регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях не є належним відповідачем у справі, так як не є юридичною особою, на думку суду є необґрунтованими зважаючи на таке.
Згідно частини 3 статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.
Частиною 1 статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач.
Положенням частини 3 статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача (пункт 9 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).
За визначенням, наведеним у пункті 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
З урахуванням тієї обставини, що саме відповідач відмовив позиву в задоволенні її заяви та є тим державним органом, який наділений повноваженнями примати рішення про реєстрацію чи відмову в реєстрації транспортних засобів, суд дійшов переконання, що регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях є належним відповідачем, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного та невизнаного матеріального правовідношення в даній адміністративній справі.
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту також - Конвенція).
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Підсумовуючи все вищевикладене, суд доходить висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, а тому позов підлягає до задоволення.
Частина 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При зверненні до суду з вказаним позовом, позивачем сплачено 968,96 гривень судового збору, що підтверджується квитанцією від 22.09.2025 (а.с.4).
Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають стягненню понесені судові витрати у розмірі 968,96 грн.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
ВИРІШИВ:
Визнати протиправною відмову регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях у проведенні реєстрації за ОСОБА_1 транспортного засобу марки "ЗиЛ-131В", 1984 року випуску, номер двигуна НОМЕР_1 , номер рами (шасі) НОМЕР_2 за довідкою-рахунком серії "КІВ" за №054535 від 13.05.2005.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Матуляк Я.П.