Справа № 320/52587/24
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2025-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Файдюка В.В.,

суддів - Карпушової О.В., Мєзєнцева Є.І.,

при секретарі - Масловській К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «Житомирський меблевий комбінат» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року Приватне акціонерне товариство «Житомирський меблевий комбінат» (далі - позивач, ПрАТ «ЖМК») звернулося до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі - відповідач, ГУ ДПС у м. Києві) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 28.10.2024 №.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 16.06.2025 позов задоволено повністю.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що наявними у матеріалах справи документами не підтверджується ведення компанією «Biesef Investments Limited» (Республіка Кіпр) на території України основної комерційної діяльності саме через постійне представництво. Суд підкреслив, що надана відповідачем до відзиву на позов копія неофіційного перекладу листа-відповіді Міністерства фінансів Республіки Кіпр не може вважатися належним і допустимим доказом, позаяк не легалізована в установленому законодавством порядку, а зміст цього листа не містить стверджувальних відомостей про те, що згадана компанія має на території України незареєстроване постійне представництво. Більше того, як зазначив суд першої інстанції, контролюючим органом не вчинялися за наслідками перевірки дії, спрямовані на проведення документальної позапланової перевірки такого постійного представництва, взяття його на податковий облік та притягнення до відповідальності за порушення правил реєстрації постійного представництва. Окрім наведеного суд підкреслив, що податковим органом не наведено жодних обґрунтувань наявності вини у діях платника податків, які виявилися у порушенні правил нарахування, утримання і сплати податків у джерела виплати, за що положеннями п. 125-1.2 ст. 125-1 Податкового кодексу України передбачена відповідальність. Також суд зауважив, що у матеріалах справи відсутні докази укладання повіреним від імені підприємства контрактів на території України, а відтак видача йому довіреності з широким колом повноважень сама по собі не свідчить про здійснення повіреним діяльності постійного представництва. У свою чергу суд не врахував в якості доказів надані сторонами висновки експертів з огляду на те, що експертиза проводилася не на виконання ухвали суду.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти постанову, якою відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що хоча ПрАТ «ЖМК» до перевірки надані нотаріально засвідчені копії сертифікатів за 2018-2021 роки, однак всупереч вимог п. 103.4 ст. 103 Податкового кодексу України не надані оригінали довідок про резидентність компанії «Biesef Investments Limited» за вказані роки, хоча такі повинні були бути у наявності. Наголошує, що суд помилково відхилив в якості доказу лист-відповідь Міністерства фінансів Республіки Кіпр, позаяк за нормами міжнародного і національного законодавства, а також позицією Верховного Суду у справі №280/5134/19 легалізація такого документа не передбачена, а офіційний переклад такого листа здійснюється виключно у випадку необхідності. Підкреслює, що аналіз змісту вказаного листа свідчить, що компанія-нерезидент «Biesef Investments Limited» (Республіка Кіпр) здійснює свою фактичну господарську діяльність з території України, оскільки бенефіціарним власником цієї компанії, а також групи українських підприємств, у тому числі ПрАТ «ЖМК», є одна й та ж сама фізична особа - громадянин України, який укладає договори від імені компанії та розпоряджається належними їй активами, а тому не вважається по відношенню до компанії «Biesef Investments Limited» (Республіка Кіпр) агентом з незалежним статусом у розумінні п. 5 ст. 5 Конвенції між Урядом України і Урядом Республіки Кіпр про уникнення подвійного оподаткування та запобігання податковим ухиленням стосовно податків на доходи. Відтак, за твердженням відповідача, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що компанія «Biesef Investments Limited» (Республіка Кіпр) не здійснює господарську діяльність через постійне представництво в Україні, а тому безпідставно визнав протиправним і скасував спірне податкове повідомлення-рішення.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.07.2025 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «ЖМК» просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Свою позицію обґрунтовує тим, що матеріалами справи підтверджується, що компанія «Biesef Investments Limited» (Республіка Кіпр) не здійснювала господарської діяльності, а на території України лише підписувались договори позики (кредитні договори) та додаткові угоди (додаткові договори) до них. Зазначає, що відповідачем не надано доказів, що повіреними компанії - нерезидента вчинялися будь-яких дій чи ухвалювалися рішення, які б свідчили про прийняття ними участі у вчиненні грошових переказів з рахунків позикодавців на рахунки позичальника. У свою чергу, як зазначає позивач, за висновками Верховного Суду підписання договорів позик містить підготовчий/допоміжний характер, а всупереч твердження відповідача видача довіреності із широким колом повноважень не є достатньою підставою для висновку щодо здійснення повіреним діяльності постійного представництва. Окремо наголошує, що матеріали справи не містять доказів, що фізична особа - громадянин України брав участь у прийняті рішень щодо умов укладення договорів позики (кредитних договорів) та додаткових угод (додаткових договорів) до них. Підкреслює, що інформації про вчинення дій, передбачених статтями 64, 78 Податкового кодексу України щодо здійснення відповідної документальної позапланової перевірки щодо створення і виявлення на території України постійного представництва компанії «Biesef Investments Limited» (Республіка Кіпр) ГУ ДПС у м. Києві не надано. Крім іншого зауважує, що матеріали справи містять належним чином засвідчені копії сертифікатів, що підтверджують податкове резиденство Кіпру компанії «Biesef Investments Limited» за 2018 - 2021 роки, а тому твердження відповідача про відсутність у ПрАТ «ЖМК» оригіналів таких довідок є безпідставним.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2025 продовжено строк розгляду справи та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 09.12.2025.

У судовому засіданні представники відповідача доводи апеляційної скарги підтримали та просили суд її вимоги задовольнити повністю з викладених у ній мотивів і підстав.

Представник позивача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з підстав, зазначених у відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити, виходячи з такого.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що у вересні 2024 року працівниками ГУ ДПС у м. Києві відповідно до пп. 78.1.21 п. 78.1 ст. 78, ст. 79 Податкового кодексу України та на підставі наказу від 11.09.2024 №6045-п проведено документальну позапланову виїзну перевірку ПрАТ «ЖМК» з питань дотримання вимог податкового законодавства при виплаті доходу у вигляді процентів із джерелом походження з України нерезиденту «Biesef Investments Limited» (Республіка Кіпр) за період з 01.01.2018 по 31.12.2021.

У ході перевірки встановлено порушення пп. 141.4.2 п. 141.4 ст. 141 Податкового кодексу України, а саме при виплаті дивідендів із джерелом походження з України у вигляді процентів компанії «Biesef Investments Limited» (Республіка Кіпр) занижено податок на прибуток іноземних юридичних осіб на загальну суму 66 651 485,00 грн, у тому числі за 2018 рік на суму 21 122 770,00 грн, за 2019 рік на суму 10 646 856,00 грн, за 2020 рік на суму 17 247 263,00 грн, за 2021 рік на суму 17 634 596,00 грн.

Результати перевірки зафіксовані в акті від 25.09.2024 №107214/Ж5/26-15-23-03-21/32744172.

Так висновки перевірки обґрунтовані тим, що ПрАТ «ЖМК» є пов`язаною особою із компанією «Biesef Investments Limited» (Республіка Кіпр) (з огляду на спільного бенефеціара ОСОБА_1 ); договори позики (кредитні договори) підписував на території України ОСОБА_1 від імені компанії «Biesef Investments Limited» (Республіка Кіпр), якому надано широке коло повноважень на підставі довіреностей, у тому числі на розпорядження активами компанії, зокрема, коштами, через укладення договорів позики, що свідчить про те що компанія-нерезидент «Biesef Investments Limited» (Республіка Кіпр) має в Україні постійні місця діяльності, через які здійснюється значна частина її господарської діяльності, у зв`язку з чим встановлено порушення ПрАТ «ЖМК» пп. 141.4.2 п. 141.4 ст. 141 Податкового кодексу України, а саме безпідставне застосування ставки податку на доходи нерезидентів 2 % в 2018 - 2019 роках та 5 % в 2020 - 2021 роках, замість 15 %, що призвело до заниження податку на прибуток іноземних юридичних осіб.

Не погоджуючись із висновками акта перевірки від 25.09.2024 №107214/Ж5/26-15-23-03-21/32744172, позивач 04.10.2024 направив до контролюючого органу письмові заперечення, за результатами розгляду яких ГУ ДПС у м. Києві висновки акта залишено без змін, а заперечення без задоволення.

На підставі викладених в акті перевірки висновків відповідачем 28.10.2024 прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Д» №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку з податків та зборів, пені з податку на доходи фізичних осіб (військового збору) на загальну суму 75 377 921,00 грн, у тому числі за податковим зобов`язанням - 66 651,485,00 грн та штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 8 726 436,00 грн.

На підставі встановлених вище обставин суд першої інстанції прийшов до висновку про помилковість позиції контролюючого органу про здійснення компанією «Biesef Investments Limited» (Республіка Кіпр) діяльності в Україні через постійне представництво, оскільки належних і допустимих доказів на підтвердження цих обставин матеріали справи не містять й у ході перевірки таких не встановлено.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися з огляду на таке.

Відповідно до підпункту 141.4.1 пункту 141.4 статті 141 Податкового кодексу України (далі - ПК України) доходи, отримані нерезидентом із джерелом їх походження з України, оподатковуються в порядку і за ставками, визначеними цією статтею. Для цілей цього пункту такими доходами є:

а) проценти, дисконтні доходи, що сплачуються на користь нерезидента, у тому числі проценти за позиками та борговими зобов`язаннями, випущеними (виданими) резидентом;

б) дивіденди, які сплачуються резидентом;

в) роялті;

г) фрахт та доходи від інжинірингу;

ґ) лізингова/орендна плата, що вноситься резидентами або постійними представництвами на користь нерезидента - лізингодавця/орендодавця за договорами оперативного лізингу/оренди;

д) доходи від продажу нерухомого майна, розташованого на території України, яке належить нерезиденту, у тому числі майна постійного представництва нерезидента;

е) прибуток від здійснення операцій з продажу або іншого відчуження цінних паперів, деривативів або інших корпоративних прав, визначений відповідно до цього розділу;

є) доходи, отримані від провадження спільної діяльності на території України, доходи від здійснення довгострокових контрактів на території України;

ж) винагорода за провадження нерезидентами або уповноваженими ними особами культурної, освітньої, релігійної, спортивної, розважальної діяльності на території України;

з) брокерська, комісійна або агентська винагорода, отримана від резидентів або постійних представництв інших нерезидентів стосовно брокерських, комісійних або агентських послуг, наданих нерезидентом або його постійним представництвом на території України на користь резидентів;

и) внески та премії на страхування або перестрахування ризиків в Україні (у тому числі страхування ризиків життя) або страхування резидентів від ризиків за межами України;

і) доходи, одержані від діяльності у сфері розваг (крім діяльності з проведення лотереї);

ї) доходи у вигляді благодійних внесків та пожертвувань на користь нерезидентів;

й) інші доходи від провадження нерезидентом (постійним представництвом цього або іншого нерезидента) господарської діяльності на території України, крім доходів у вигляді виручки або інших видів компенсації вартості товарів, виконаних робіт, наданих послуг, переданих, виконаних, наданих резиденту від такого нерезидента (постійного представництва), у тому числі вартості послуг із міжнародного зв`язку чи міжнародного інформаційного забезпечення, а також крім субсидій для повернення частини кваліфікованих витрат, передбачених Законом України «Про державну підтримку кінематографії в Україні».

Згідно з підпунктом 14.1.206 пункту 141.4 статті 141 ПК України проценти - дохід, який сплачується (нараховується) позичальником на користь кредитора як плата за використання залучених на визначений або невизначений строк коштів або майна.

Відповідно до підпункту 141.4.2 пункту 141.4 статті 141 ПК України резидент або постійне представництво нерезидента, що здійснюють на користь нерезидента або уповноваженої ним особи (крім постійного представництва нерезидента на території України) будь-яку виплату з доходу з джерелом його походження з України, отриманого таким нерезидентом від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в національній валюті), утримують податок з таких доходів, зазначених у підпункті 141.4.1 цього пункту, за ставкою в розмірі 15 відсотків (крім доходів, зазначених у підпунктах 141.4.3-141.4.6 та 141.4.11 цього пункту) їх суми та за їх рахунок, який сплачується до бюджету під час такої виплати, якщо інше не передбачено положеннями міжнародних договорів України з країнами резиденції осіб, на користь яких здійснюються виплати, що набрали чинності.

Статтею 103 ПК України регламентовано порядок застосування міжнародного договору України про уникнення подвійного оподаткування стосовно повного або часткового звільнення від оподаткування доходів нерезидентів із джерелом їх походження з України.

За правилами пункту 103.1 статті 103 ПК України застосування правил міжнародного договору України здійснюється шляхом звільнення від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України, зменшення ставки податку або шляхом повернення різниці між сплаченою сумою податку і сумою, яку нерезиденту необхідно сплатити відповідно до міжнародного договору України.

Відповідно до пункту 103.2 статті 103 ПК України особа (податковий агент) має право самостійно застосувати звільнення від оподаткування або зменшену ставку податку, передбачену відповідним міжнародним договором України на час виплати доходу нерезиденту, якщо такий нерезидент є бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу і є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України. У разі отримання синдикованого фінансового кредиту особа (податковий агент) застосовує ставку податку, передбачену відповідним міжнародним договором України, на дату виплати процентів або інших доходів, отриманих із джерел в Україні, учасникам синдикату кредиторів з урахуванням того, резидентом якої юрисдикції є кожен учасник синдикованого кредиту, та пропорційно до його частки у межах кредитного договору, за умови що він є бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу, незалежно від того, виплата здійснюється через агента чи напряму.

Згідно з частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

При цьому, відповідно до пункту 3.2 статті 3 ПК України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно зі статтею 11 Конвенції між Урядом України і Урядом Республіки Кіпр про уникнення подвійного оподаткування та запобігання податковим ухиленням стосовно податків на доходи від 08 листопада 2012 року, ратифікованої Україною 04 липня 2013 року (далі - Конвенція), проценти, що виникають у Договірній Державі і сплачуються резиденту іншої Договірної Держави, можуть оподатковуватись у цій іншій Державі, якщо такий резидент є особою - фактичним власником таких процентів.

Однак такі проценти можуть також оподатковуватись у Договірній Державі, в якій вони виникають, і відповідно до законодавства цієї Держави, але якщо особа - фактичний власник процентів є резидентом іншої Договірної Держави, податок, що стягується таким чином, не повинен перевищувати 2 відсотків від загальної суми процентів. Спосіб застосування цих обмежень встановлюється компетентними органами Договірних Держав за взаємною домовленістю.

Термін «проценти» у випадку використання в цій статті означає дохід від боргових вимог будь-якого виду, незалежно від іпотечного забезпечення і незалежно від володіння правом на участь у прибутках боржника, і, зокрема, дохід від урядових цінних паперів і дохід від облігацій чи боргових зобов`язань, у тому числі премії та винагороди, що сплачуються стосовно таких цінних паперів, облігацій та боргових зобов`язань.

Водночас, застосування міжнародного договору України в частині звільнення від оподаткування або застосування пониженої ставки податку дозволяється тільки за умови надання нерезидентом особі (податковому агенту) документа, який підтверджує статус податкового резидента згідно з вимогами пункту 103.4 цієї статті.

У розумінні пункту 103.3 статті 103 ПК України бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу для цілей застосування пониженої ставки податку згідно з правилами міжнародного договору України до дивідендів, процентів, роялті, винагород тощо нерезидента, отриманих із джерел в Україні, вважається особа, що має право на отримання таких доходів.

Водночас, бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу не може бути юридична або фізична особа, навіть якщо така особа має право на отримання доходу, але є агентом, номінальним утримувачем (номінальним власником) або є тільки посередником щодо такого доходу.

Як установлено пунктом 103.4 статті 103 ПК України, підставою для звільнення (зменшення) від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України є подання нерезидентом з урахуванням особливостей, передбачених пунктами 103.5 і 103.6 цієї статті, особі (податковому агенту), яка виплачує йому доходи, довідки (або її нотаріально засвідченої копії), яка підтверджує, що нерезидент є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України (далі - довідка), а також інших документів, якщо це передбачено міжнародним договором України.

Довідка видається компетентним (уповноваженим) органом відповідної країни, визначеним міжнародним договором України, за формою, затвердженою згідно із законодавством відповідної країни, і повинна бути належним чином легалізована, перекладена відповідно до законодавства України (пункт 103.5 статті 103 ПК України).

За змістом пункту 103.8 статті 103 ПК України особа, яка виплачує доходи нерезидентові у звітному (податковому) році, у разі подання нерезидентом довідки з інформацією за попередній звітний податковий період (рік) може застосувати правила міжнародного договору України, зокрема, щодо звільнення (зменшення) від оподаткування, у звітному (податковому) році з отриманням довідки після закінчення звітного (податкового) року.

За визначенням, наведеним у статті 3 Конвенції, для цілей цієї Конвенції, якщо із контексту не випливає інше термін «компанія» означає будь-яку юридичну особу чи будь- яке утворення, що розглядається з метою оподаткування як юридична особа. Пункт 1 статті 10 Конвенції передбачав, що дивіденди, що сплачуються компанією, яка є резидентом Договірної Держави, резиденту іншої Договірної Держави, можуть оподатковуватись в цій іншій Державі.

Поряд з цим пункт 2 статті 10 Конвенції встановлював, що такі дивіденди також можуть оподатковуватись у Договірній Державі, резидентом якої є компанія, що сплачує дивіденди, і відповідно до законодавства цієї Держави, але якщо особа - фактичний власник дивідендів є резидентом іншої Договірної Держави, податок, що стягується таким чином, не повинен перевищувати:

а) 5 відсотків від загальної суми дивідендів, якщо фактичний власник володіє не менш ніж 20 відсотками капіталу компанії, що сплачує дивіденди, або інвестував в придбання акцій чи інших прав компанії еквіваленті не менше 100 000 євро;

b) 15 відсотків від загальної суми дивідендів у всіх інших випадках. Відповідно до пункту 3 статті 10 Конвенції термін "дивіденди" у випадку використання в цій статті означає дохід від акцій або інших прав, які не є борговими вимогами, що дають право на участь у прибутку, а також дохід від інших корпоративних прав, який підлягає такому самому оподаткуванню, як дохід від акцій відповідно до законодавства тієї Держави, резидентом якої є компанія, що розподіляє прибуток.

Разом з тим, пунктом 4 цієї ж статті Конвенції передбачено, що положення пунктів 1 і 2 цієї статті не застосовуються, якщо особа - фактичний власник дивідендів, яка є резидентом Договірної Держави, здійснює підприємницьку діяльність в іншій Договірній Державі, резидентом якої є компанія, що сплачує дивіденди, через розташоване в ній постійне представництво, і холдинг, стосовно якого сплачуються дивіденди, справді пов`язаний з таким постійним представництвом. У такому випадку застосовуються положення статті 7 цієї Конвенції.

За змістом положень пункту 1 - 4 статті 5 Конвенції для цілей цієї Конвенції термін «постійне представництво» означає постійне місце діяльності, через яке повністю або частково здійснюється підприємницька діяльність підприємства.

Термін «постійне представництво», зокрема, включає: a) місце управління; b) філіал; c) офіс; d) фабрику; e) майстерню; f) установку або споруду для розвідки природних ресурсів; g) шахту, нафтову або газову свердловину, кар`єр чи будь-яке інше місце видобутку природних ресурсів; та h) склад або інше приміщення, що використовується для продажу товарів.

Будівельний майданчик, або складальний або монтажний проект, чи пов`язана з таким майданчиком або проектом наглядова діяльність утворюють постійне представництво, лише якщо вони існують більше ніж дванадцять місяців. Незважаючи на попередні положення цієї статті, термін «постійне представництво» не включає: a) використання споруд виключно з метою зберігання, демонстрації або доставки товарів чи виробів, що належать підприємству; b) складування запасів товарів або виробів, що належать підприємству, виключно з метою зберігання, демонстрації або доставки; c) складування запасів товарів або виробів, що належать підприємству, виключно з метою переробки іншим підприємством; d) утримання постійного місця діяльності виключно з метою закупівлі товарів чи виробів або для збирання інформації для підприємства; e) утримання постійного місця діяльності виключно з метою здійснення для підприємства будь-якої іншої діяльності, яка має підготовчий або допоміжний характер; f) утримання постійного місця діяльності виключно для здійснення будь-якої комбінації видів діяльності, перелічених у підпунктах від "a" до "e", за умови, що сукупна діяльність постійного місця діяльності, яка виникає внаслідок такої комбінації, має підготовчий або допоміжний характер.

Згідно з пунктом 5 статті 5 Конвенції незважаючи на положення пунктів 1 і 2 цієї статті, якщо особа, інша ніж агент з незалежним статусом, до якого застосовується пункт 6 цієї статті, діє від імені підприємства та має, та звичайно використовує повноваження в Договірній Державі укладати контракти від імені підприємства, то це підприємство розглядається як таке, що має постійне представництво в цій Державі стосовно будь-якої діяльності, яку ця особа виконує для підприємства за винятком, якщо діяльність цієї особи обмежується тією, що зазначена в пункті 4 цієї статті, яка якщо і здійснюється через постійне місце діяльності, не може перетворити це постійне місце діяльності у постійне представництво відповідно до положень цього пункту.

На законодавчому рівні визначення «постійного представництва», його основних характеристика складових, міститься в підпункті 14.1.193 пункту 14.1 статті 14 ПК України. А саме, під терміном «постійне представництво» розуміють постійне місце діяльності, через яке повністю або частково проводиться господарська діяльність нерезидента в Україні, зокрема: місце управління; філія; офіс; фабрика; майстерня; установка або споруда для розвідки природних ресурсів; шахта, нафтова/газова свердловина, кар`єр чи будь-яке інше місце видобутку природних ресурсів; склад або приміщення, що використовується для доставки товарів, сервер.

З метою оподаткування термін «постійне представництво» включає будівельний майданчик, будівельний, складальний або монтажний об`єкт чи пов`язану з ними наглядову діяльність, якщо тривалість робіт, пов`язана з таким майданчиком, об`єктом чи діяльністю, перевищує шість місяців; надання послуг нерезидентом (крім послуг з надання персоналу), у тому числі консультаційних, через співробітників або інший персонал, найнятий ним для таких цілей, але якщо така діяльність провадиться (в рамках одного проекту або проекту, що пов`язаний з ним) в Україні протягом періоду або періодів, загальна тривалість яких становить більш як шість місяців, у будь-якому дванадцятимісячному періоді; резидентів, які мають повноваження: діяти від імені виключно такого нерезидента (проведення переговорів щодо суттєвих умов та/або укладення договорів (контрактів) від імені цього нерезидента), що призводить до виникнення у цього нерезидента цивільних прав та обов`язків; та/або утримувати (зберігати) запаси товарів, що належать нерезиденту, із складу яких здійснюється поставка товару від імені нерезидента, крім резидентів, що мають статус складу тимчасового зберігання або митного ліцензійного складу.

Постійним представництвом не є використання будівель або споруд виключно з метою зберігання, демонстрації або доставки товарів чи виробів, що належать нерезиденту; зберігання запасів товарів або виробів, що належать нерезиденту, виключно з метою зберігання або демонстрації; зберігання запасів товарів або виробів, що належать нерезиденту, виключно з метою переробки іншим підприємством; утримання постійного місця діяльності виключно з метою закупівлі товарів чи виробів або для збирання інформації для нерезидента; направлення у розпорядження особи фізичних осіб у межах виконання угод про послуги з надання персоналу; утримання постійного місця діяльності виключно з метою провадження для нерезидента будь-якої іншої діяльності, яка має підготовчий або допоміжний характер.

Таким чином, як національне, так і міжнародне законодавство встановлює, що одним із випадків, коли господарська діяльність нерезидента, що здійснюється через його представництво в Україні, не підпадає під визначення «постійне представництво», є здійснення таким представництвом комбінації видів діяльності, якщо наслідком такої комбінації є сукупна діяльність підготовчого чи допоміжного характеру.

Пунктом 7 статті 5 Конвенції визначено, що той факт, що компанія, яка є резидентом Договірної Держави, контролює чи контролюється компанією, яка є резидентом іншої Договірної Держави або яка здійснює підприємницьку діяльність у цій іншій Державі (через постійне представництво чи будь-яким іншим чином), сам по собі не перетворює одну з цих компаній у постійне представництво іншої.

Наведені норми міжнародного й українського законодавства у сукупності вказують на те, що представництва на території України зазвичай не мають статусу юридичної особи та діють на підставі наданих нерезидентом повноважень. Такі представництва можуть як здійснювати підприємницьку діяльність на території України, так і виконувати лише функції, які мають допоміжний та підготовчий характер (зберігання, демонстрація, закупівля або доставка товарів, збирання інформації тощо). Ці умови можна схарактеризувати як ознаки, що дозволяють відносити представництво нерезидента до розряду «постійних» та «непостійних».

Таким чином, постійне представництво нерезидента в Україні з метою оподаткування розглядають як окремий, незалежний від самого нерезидента, суб`єкт господарської діяльності. А тому взаємовідносини між нерезидентом та його постійним представництвом в Україні необхідно розглядати як взаємовідносини між різними суб`єктами господарювання та, відповідно, податковий облік самого постійного представництва повинен здійснюватися згідно із загальними правилами.

У контексті наведеного колегією суддів враховується, що відповідно до пункту 60 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України нерезиденти (іноземні компанії, організації), які здійснюють господарську діяльність на території України та/або які до набрання чинності Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» належно акредитували (зареєстрували, легалізували) на території України відокремлені підрозділи, у тому числі постійні представництва, і станом на 01 січня 2021 року не перебувають на обліку в контролюючих органах, зобов`язані протягом трьох місяців подати до контролюючих органів документи для взяття їх на облік у порядку, встановленому пунктом 64.5 статті 64 ПК України.

Наказом Міністерства фінансів України від 08 лютого 2021 року № 62 «Про затвердження Змін до Порядку обліку платників податків і зборів» (далі - Наказ № 62), який набрав чинності 19 березня 2021 року, внесені зміни до Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09 грудня 2011 року № 1588 (далі - Порядок № 1588). Пунктом 2 Наказу № 62, встановлено що нерезиденти (іноземні юридичні компанії, організації), які здійснюють в Україні діяльність через відокремлені підрозділи, у тому числі постійні представництва, та на дату набрання чинності Наказом №62 не перебувають на обліку в контролюючих органах, зобов`язані протягом двох місяців з дати набрання чинності Наказу №62 подати для постановки їх на облік документи, визначені підпунктом 4.2, 4.4 розділу IV Порядку № 1588.

Так, контролюючим органом у ході проведення перевірки зроблено висновки, що ПрАТ «ЖМК» здійснювало виплати процентів на користь компанії «Biesef Investments Limited» (Республіка Кіпр), при цьому:

- такі виплати здійснювалися безпосередньо на користь компанії-нерезидента, а не на користь її постійного представництва на території України;

- положення міжнародного договору з країною резиденції компанії «Biesef Investments Limited» (Республіка Кіпр) не передбачають іншого.

Указані твердження викладені на сторінці 18 Акта перевірки.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що згідно з пунктом 64.5 статті 64 ПК України у разі встановлення контролюючим органом за результатами податкового контролю ознак ведення нерезидентом господарської діяльності на території України, зазначеної в абзацах третьому - п`ятому цього пункту, без взяття на податковий облік нерезидента, зокрема здійснення резидентом діяльності в інтересах нерезидента через відокремлені підрозділи, у тому числі, що має ознаки постійного представництва, контролюючим органом призначається перевірка такої діяльності. Порядок проведення перевірки для цілей цього пункту визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з урахуванням особливостей, визначених цим Кодексом.

Якщо перевіркою встановлено ведення нерезидентом діяльності через відокремлені підрозділи, у тому числі постійне представництво в Україні без взяття на податковий облік, контролюючий орган складає акт перевірки, який надсилається нерезиденту в порядку, визначеному пунктом 86.13 статті 86 цього Кодексу. На підставі акта перевірки контролюючим органом може бути прийнято рішення про взяття на облік такого нерезидента в Україні без заяви нерезидента та отримання заперечення до акта перевірки.

Також відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законів України щодо приватизації державного і комунального майна, яке перебуває у податковій заставі, та забезпечення адміністрування погашення податкового боргу» від 03 листопада 2022 року № 2719-ІХ (набрав чинності 24 листопада 2022 року) були внесені зміни до ПК України, згідно з якими знято обмеження щодо проведення документальних позапланових перевірок, у т.ч. з підстав, визначених підпунктом 78.1.22 пункту 78.1 статті 78 ПК України.

Відповідно до підпункту 78.1.22 пункту 78.1. статті 78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється у разі отримання інформації, що свідчить про ведення нерезидентом господарської діяльності через постійне представництво на території України, відповідно до вимог підпункту 14.1.193 пункту 14.1 статті 14 ПК України, без взяття на податковий облік.

Згідно з пунктом 117.4 статті 117 ПК України ведення нерезидентом (іноземною юридичною компанією, організацією) діяльності через відокремлений підрозділ, у тому числі постійне представництво, без взяття на податковий облік у порядку, передбаченому ПК України, тягне за собою накладення штрафу на нерезидента в розмірі 100 000 гривень.

У спірному випадку, стверджуючи про ведення компанією «Biesef Investments Limited» (Республіка Кіпр) на території України основної комерційної діяльності саме через постійне представництво, відповідач не вказав на обставини й не підтвердив документально вжиття ним зазначених вище заходів з метою проведення документальної позапланової перевірки такого постійного представництва нерезидента, взяття його на податковий облік й притягнення останнього до відповідальності на підставі пункту 117.4. статті 117 ПК України.

Аналогічне застереження у подібних правовідносинах зробив Верховний Суд у постанові від 24 липня 2025 року у справі № 320/17773/21.

Колегією суддів враховується, що ПрАТ «ЖМК» є резидентом України зареєстрованим за адресою: 01015, місто Київ, вулиця Лейпцизька, 15. Основним видом діяльності позивача за КВЕД є 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Компанія «Biesef Investments Limited» (Республіка Кіпр) є резидентом Республіки Кіпр відповідно до вимог Конвенції та підлягає оподаткуванню на Кіпрі, що підтверджується сертифікатами про статус резидента від 22 січня 2018 року, від 18 січня 2019 року, від 30 березня 2020 року та від 22 липня 2021 року (т. 1 а.с. 226-245), які були надані контролюючому органу та дослідженні при приведенні перевірки. При цьому, всупереч доводів апелянта, законодавством не вимагається надання у безумовному порядку саме оригіналів відповідних документів контролюючому органові.

Отже, належність позивача до резидентів України і компанії «Biesef Investments Limited» до резидентів Республіки Кіпр, надавало право при виплаті доходів нерезиденту застосовувати ставку оподаткування, яка визначена умовами Конвенції - 2% та 5%.

Водночас, в Акті перевірки відповідач прийшов до висновку, що позивач неправомірно користувався пільгами, передбаченими Конвенцією, оскільки його діяльність підпадає під визначення «постійного представництва» у розумінні підпункту 14.1.193 пункту 14.1 статті 14 ПК України та пункту 1 статті 5 Конвенції, що призвело до заниження податку на прибуток та винесення податкового повідомлення-рішення та накладення штрафу. Такі висновки перевірки обґрунтовані тим, що за результатами аналізу інформації отриманої від компетентного органу Республіки Кіпр, на запит ГУ ДПС у м. Києві, встановлено ознаки постійного представництва компанії «Biesef Investments Limited» на території України. Більшу частина доходу компанії «Biesef Investments Limited» (Республіка Кіпр) становлять дивіденди, та те, що вказаними компаніями видавались довіреності на представництво інтересів компанії фізичній особі, яка є громадянином України, та якому нібито надано широке коло повноважень.

Водночас, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у матеріалах справи відсутні матеріали щодо фактів укладання контрактів повіреними від імені підприємства, як того вимагає стаття 5 Конвенції.

У свою чергу, дії, вчинені повіреним - резидентом України, підпадали під поняття підготовчих і допоміжних (підписання договорів, не здійснюючи господарську діяльність компанії); сам факт видачі довіреності не визначається Конвенцією як вчинення повіреним дій, які у будь-якому випадку свідчать про наявність постійного представництва. Висновок про наявність постійного представництва повинен ґрунтуватися на аналізі фактично здійснених повіреним дій.

У ході перевірки відповідачем не досліджено фактичні дії, які вчинялись представником та підписантом згідно виданих довіреностей. Отже, при здійсненні перевірки позивача, контролюючий орган за відсутності аналізу змісту та виду здійснюваної ним діяльності у тому числі в контексті спірних відносин, дійшов помилкового висновку про наявність в діях повіреного компанії ознак здійснення діяльності постійного представництва.

Сам зміст довіреностей не є достатньою підставою для висновку щодо здійснення повіреними діяльності постійного представництва. Пунктом 5 статті 5 Конвенції передбачено, що особа, яка діє в інтересах компанії має мати та зазвичай реалізовувати повноваження визначені в довіреностях.

З огляду на положення статті 5 Конвенції, господарська діяльність нерезидента, що здійснюється через його представництво в Україні, не підпадає під визначення «постійне представництво» виключно у тому випадку, коли представництво здійснює будь-яку з перелічених у частині четвертій статті 5 Конвенції видів діяльності з обов`язковою умовою, що така діяльність має підготовчий або допоміжний характер відносно діяльності материнської компанії.

Наведені вище обставини свідчать про вчинення повіреними нерезидента виключно підготовчих та/або допоміжних функцій у вигляді представництва інтересів компанії на загальних зборах, укладення договорів купівлі-продажу частки та інші повноваження надані довіреністю, виключно для забезпечення основної діяльності материнської компанії-нерезидента фінансування, не здійснюючи при цьому господарської діяльності материнської компанії.

Основою для розробки переважної більшості міжнародних договорів про уникнення подвійного оподаткування є Модельна конвенція Організації економічного співробітництва та розвитку (надалі також - ОЕСР) щодо податків на доходи і капітал (надалі також - Модельна конвенція ОЕРСР). Модельна конвенція становить джерело уніфікованих рішень щодо найбільш поширених питань, які виникають у сфері міжнародного оподаткування та усунення подвійного оподаткування. Також важливе значення мають Коментарі до Модельної Конвенції ОЕСР.

Одним з основоположних фактів, який підлягає встановленню під час спорів відносно наявності або відсутності постійного представництва, є питання періоду існування такого постійного представництва. Оскільки, чи існує постійне представництво в державі протягом певного періоду, має визначатись на основі обставин, що застосовуються протягом цього періоду, а не тих, які застосовувалися протягом минулого чи майбутнього періоду (пункт 8 коментарів ОЕРСР до статті 5 Типової конвенції).

Як правильно встановив суд першої інстанції, Акт перевірки, а також пояснення відповідача не містять жодного формулювання відносно чіткого періоду створення/існування постійного представництва материнської компанії позивача - компанії «Biesef Investments Limited» (Республіка Кіпр). Такі документи містять посилання на різні періоди, в яких представники компанії «Biesef Investments Limited» (Республіка Кіпр) на підставі виданих довіреностей, підписували документи правового характеру, що, за твердженням відповідача, в сукупності призвели до появи ознак постійного представництва.

У спірному випадку дослідження змісту доходів від звичайної діяльності нерезидента дозволить визначитися з істотністю і значущістю діяльності можливого представництва, тобто чим більше значення має така діяльність в сукупній діяльності організації, тим більша ймовірність утворення постійного представництва (пункт 24 Коментарів до статті 5 Типової конвенції).

Разом із тим, в Акті перевірки (аркуш 15) відповідач, на підставі інформації компетентних органів Республіки Кіпр, встановив, що за період з 2011 по 2018 роки, у якості капітальних вкладень компанія «Biesef Investments Limited» отримала від компанії «Rockway Development Ltd» (Беліз) кошти на загальну суму 70 000 дол США, а також від материнської компанії «Goeleo Enterprises Ltd» кошти як внесок до статутного капіталу 150 466 дол США у 2016 році та 27 896,50 дол США у 2020 році, а дивідендів за цей же період Компанія «Biesef Investments Limited» не розподіляла.

Основними видами діяльності компанії «Biesef Investments Limited» є адміністрування грошових резервів і кредитів та забезпечення фінансування кредитів пов`язаним особами нерезидентам Кіпру. У свою чергу, матеріали справи свідчать, що дії повірених, які вчинялись протягом 2017-2021 років на підставі виданих компанією довіреностей (т. 4 а.с. 89-119), носили виключно дії підготовчого та/або допоміжного характеру.

Посилання апелянта на те, що сукупність зафіксованих в Акті перевірки відомостей може свідчити про те, що компанія-нерезидент «Biesef Investments Limited» має в Україні постійне місце діяльності, через яке, частково, але в значних обсягах здійснюється господарська діяльність цієї кіпрської компанії, від імені якої діє громадянин України ОСОБА_1 шляхом укладення договорів, а також розпорядженням належними компанії активами, колегія суддів оцінює критично, оскільки, по-перше, як було зазначено вище, контролюючим органом не вжиті будь-які передбачені ПК України заходи, спрямовані на легалізацію в Україні постійного представництва, по-друге, відповідне твердження ГУ ДПС у м. Києві ґрунтується на припущеннях, які не містять безумовного висновку про те, що у спірних правовідносинах ОСОБА_1 діяв не як агент з незалежним статусом.

Не спростовує наведене вище й зміст листа Міністерства фінансів Республіки Кіпр від 22 грудня 2021 року (т. 3 а.с. 77-78), оскільки у ньому відсутні відомості про те, що компанія «Biesef Investments Limited» (Республіка Кіпр) має на території України незареєстроване постійне представництво в розумінні положень Конвенції, вчиняє через нього комерційну діяльність.

У свою чергу суд апеляційної інстанції не може погодитися з позицією Київського окружного адміністративного суду про те, що указаний лист не може вважатися належним і допустимим доказом через його неофіційний переклад та відсутність легалізації з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 24 Конвенції компетентні органи Договірних Держав обмінюються інформацією, необхідною для виконання положень цієї Конвенції або національних законодавств, що стосуються податків будь-якого виду та визначення, що стягуються від імені Договірних Держав або їхніх адміністративно-територіальних одиниць чи місцевих органів влади настільки, наскільки оподаткування не суперечить цій Конвенції. Обмін інформацією не обмежується статтями 1 та 2.

Будь-яка інформація, одержана Договірною Державою відповідно до пункту 1 цієї статті, уважається конфіденційною так само, як й інформація, одержана відповідно до внутрішнього законодавства цієї Держави, і розкривається лише особам чи органам влади (у тому числі судам та адміністративним органам), зайнятим оцінкою чи збором, примусовим стягненням або судовим переслідуванням, або розглядом апеляцій стосовно податків, зазначених у пункті 1 цієї статті, або наглядом за наведеним вище. Такі особи чи органи використовують інформацію лише із цією метою. Вони можуть розкривати інформацію в ході відкритого судового засідання або в судових рішеннях.

Якщо інформація запитується Договірною Державою відповідно до цієї статті, інша Договірна Держава використовує свої заходи зі збору запитуваної інформації навіть тоді, коли ця інша Держава може не потребувати такої інформації для власних податкових цілей. Зобов`язання, яке міститься в попередньому реченні, підлягає обмеженням, що містяться в пункті 3 цієї статті, але в жодному разі такі обмеження не тлумачаться як такі, що дозволяють Договірній Державі відмовлятися від надання інформації виключно з тієї причини, що вона не має національного інтересу в такій інформації.

Компетентний орган у випадку України - Міністерство фінансів України або його повноважного представника, та у випадку Кіпру - Міністра фінансів або його повноважного представника (стаття 3 Конвенції).

Зазначена вище податкова інформація надійшла від Міністерства фінансів, тобто від компетентного органу Республіки Кіпр у розумінні Конвенції. Сумніватися в повноваженнях особи, що підписала зазначену відповідь, у суду немає підстав.

Відповідно до статті 1 Конвенції про взаємну адміністративну допомогу в податкових справах (ETS 127), яка узгоджена Радою Європи 25 січня 1988 року (дата ратифікації Україною 17 грудня 2008 року, дата набуття чинності для України 01 січня 2009 року, дія Конвенції поширюється на відносини, що виникають між Україною та Ізраїлем), сторони з урахуванням положень глави IV надають одна одній адміністративну допомогу в податкових справах. Така допомога може включати у відповідних випадках заходи, яких уживають судові органи.

Така адміністративна допомога передбачає: a) обмін інформацією, зокрема одночасні податкові перевірки та участь у податкових перевірках за кордоном; b) допомогу в стягненні податків, зокрема заходи зі збереження суми податків; та c) вручення документів.

Згідно із статтею 5 Конвенції про взаємну адміністративну допомогу в податкових справах (ETS 127) «на прохання запитуючої держави запитувана держава надає запитуючій державі будь-яку інформацію, що згадується в статті 4 та стосується конкретних осіб чи операцій.

Якщо інформації, яка міститься в податкових досьє запитуваної держави, недостатньо для задоволення цією державою прохання про надання інформації, ця держава вживає всіх відповідних заходів для надання запитуючій державі запитуваної інформації».

Вимоги щодо легалізації документів, отриманих за результатами адміністративної допомоги та обміну інформацією, зазначені Конвенції не встановлюють.

Крім того, відповідно до пунктів 4.1 - 4.3 Порядку обміну податковою інформацією за спеціальними письмовими запитами з компетентними органами іноземних країн, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 1247 від 30 листопада 2012 року (який був чинний на час отримання від Міністерства фінансів Республіки Кіпр листа від 22 грудня 2021 року), «форма та зміст відповіді, яка надходить з-за кордону, встановлюються за взаємною домовленістю компетентних органів. Відповіді компетентних органів іноземних країн повинні направлятися до ДПС України. Відповіді, направлені компетентними органами іноземних країн безпосередньо до територіальних органів чи структурних підрозділів ДПС України, передаються до самостійного підрозділу ДПС України, який відповідає за здійснення обміну податковою інформацією з компетентними органами іноземних країн (Головного управління податкової міліції ДПС України з питань, що належать до компетенції податкової міліції).

Відповідь на спеціальний запит, отримана від компетентного органу іноземних країн, може містити (але не обмежується ними): копії документів, отримані після проведення опитування свідків, дані щодо визначення місцезнаходження особи, визначення фактів проведення комерційної діяльності у конкретній країні, а також щодо встановлення наявності майна платника податків (у разі відсутності такого майна - його розшуку).

Після одержання відповіді від компетентного органу іншої країни на спеціальний запит головний виконавець спеціального запиту у ДПС України надсилає її разом з неофіційним перекладом (який здійснюється в разі потреби) до ініціатора спеціального запиту.

Отже, обов`язковий офіційний переклад здійснюється лише у випадку його необхідності.

До аналогічного за змістом висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 28 липня 2021 року у справі №280/5134/19.

Колегія суддів звертає увагу, що з боку позивача заперечення стосовно правильності перекладу не надходили. Власний переклад змісту на спростування наданого відповідачем суду не надавався.

З огляду на викладене лист Міністерства фінансів Республіки Кіпр від 22 грудня 2021 року є належним та допустимим доказом у цій справі, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції у мотивувальній частині підлягає зміні. Водночас, як було підкреслено вище, його зміст не спростовує правильності висновків суду першої інстанції про те, що він не містить інформації, яка б однозначно давала можливість стверджувати про те, що компанія «Biesef Investments Limited» (Республіка Кіпр) здійснює в Україні діяльність через постійне представництво.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції прийшов до правильного за своєю сутті висновку про відсутність у діях позивача порушень вимог підпункту 141.4.2 пункту 141.4 статті 141 ПК України.

Крім того, за змістом спірного податкового повідомлення-рішення 28 жовтня 2024 року №, нарахувавши ПрАТ «Житомирський меблевий комбінат» податкове зобов`язання з податку на прибуток іноземних юридичних осіб, ГУ ДПС у м. Києві застосувало до платника у штрафні санкції, передбачені пунктом 125-1.2 статті 125 ПК України («Порушення правил нарахування, утримання та сплати (перерахування) податків у джерела виплати»).

Згідно з цим пунктом статті 125-1 ПК України вчинене умисно ненарахування та/або неутримання, та/або несплата (неперерахування), та/або нарахування, сплата (перерахування) не в повному обсязі податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь нерезидента або іншого платника податків, а також нерезидентом, на якого покладено обов`язок сплачувати податок у порядку, встановленому розділом III цього Кодексу, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Водночас, як вже було відзначено вище, в силу положень пункту 109.3 статті 109 ПК України необхідною умовою для притягнення особи до фінансової відповідальності за вчинення податкового правопорушення лише у випадках, визначених пунктами 123.2-123.5 статті 123, пунктами 124.2, 124.3 статті 124, пунктами 125- 1.2-125-1.4 статті 125-1 цього Кодексу є встановлення контролюючими органами саме вини особи у вчиненні відповідного правопорушення.

Проаналізувавши текст Акта перевірки, суд першої інстанції правильно вказав на те, що такий акт не містить доводів й аргументів контролюючого органу, які б вказували на встановлення наявності в діях позивача вини при здійсненні оподаткування виплачених на користь нерезидента дивідендів за пониженою ставкою, розмір якої були встановлений у Конвенції.

Ураховуючи все наведене вище у сукупності суд першої інстанції дійшов висновку про не доведення контролюючим органом документально правомірності висновків Акта перевірки та наявності в ГУ ДПС у м. Києві правових підстав для прийняття оспорюваного податкового повідомлення рішення, а відтак обґрунтовано вказав на необхідність задоволення позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи цей спір, прийшов до правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог, однак обґрунтував його із неправильним застосуванням норм матеріального права. Наведене вище є підставою для зміни судового рішення у мотивувальній частині.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неправильно застосовані норми матеріального права, що однак не зумовило неправильне вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду - змінити у мотивувальній частині.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року - змінити у мотивувальній частині.

В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя В.В. Файдюк

Судді О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев

Повне рішення складено 10 грудня 2025 року.