Справа № 300/3519/24
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2025-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/3519/24 пров. № А/857/32274/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Пліша М. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 року у справі №300/3519/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

суддя в 1-й інстанції Біньковська Н. В.,

дата ухвалення рішення 30 жовтня 2024 року,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправною відмову відповідача від 13 квітня 2024 року №73/173/107/198/ж та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити з лав Збройних Сил України за сімейними обставинами за підпунктом г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу у зв`язку з вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що він має право на звільнення з військової служби, оскільки виховує дитину з інвалідністю віком до 18 років, яка відповідно до ст.26 Закону №2232-XII є самостійною підставою для звільнення зі служби. Вказує, що рідний батько ОСОБА_2 ухиляється від виконання ним свого батьківського обов`язку у вихованні сина. Покликається на рішення Коломийської міської ради №О/2746 від 06 липня 2023 року, яким відмовлено ОСОБА_3 у визначенні способів участі у вихованні та спілкуванні з неповнолітнім сином ОСОБА_2 . Крім того, зазначає, що ухилення від виконання батьківських обов`язків стало підставою для звернення його дружини у суд із позовом про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав. З врахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 березня 2024 року ОСОБА_1 звернувся із рапортом, в якому просив клопотати перед вищим командуванням про звільнення на підставі пп.г п.2 ч.4 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу у зв`язку із вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років (а.с.19).

До вказаного рапорту долучено копії: свідоцтва про народження ОСОБА_2 від 12 червня 2008 року, свідоцтва про шлюб від 22 грудня 2021 року, посвідчення УПСЗН Коломийської РДА від 09 листопада 2017 року, видане ОСОБА_4 , паспорта громадянина України ОСОБА_5 , корінця медичного висновку №24 про дитину-інваліда віком до 18 років від 14 лютого 2020 року, індивідуальної програми реабілітації інваліда №111 від 31 січня 2023 року, рішення Коломийської міської ради Про затвердження висновків про доцільність позбавлення батьківських прав від 18 липня 2023 року №191, акту обстеження умов проживання від 07 березня 2024 року, довідки комунальної установи Інклюзивно-ресурсний центр Підгайчиківської сільської ради №02-04/07 від 04 липня 2023 року, довідки Коломийського ліцею №2 від 12 квітня 2024 року за №02-06/34, довідки Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2024 року №346/3042/23 вих.-2/346/159/24.

Військова частина НОМЕР_1 надіслала лист від 13 квітня 2024 року за №173/173/107/198/ж, в якому зазначено про повернення без реалізації матеріалів щодо звільнення солдата ОСОБА_1 з військової служби у запас за сімейними обставинами відповідно до підпункту "г пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу (у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю до 18 років). Зазначено, що в свідоцтві про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 , виданого 12 червня 2008 року Виконавчим комітетом Королівської сільської ради, у графі батько зазначений ОСОБА_3 ОСОБА_2 , виховується своєю матір`ю ОСОБА_4 та відповідно до чинного законодавства України повинен виховуватись своїм батьком ОСОБА_3 , відсутні рішення суду про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 та документи, які свідчили б про поточне ухиляння від виконання свого батьківського обов`язку у вихованні ОСОБА_3 , тому підстав вважати, що ОСОБА_3 не бере участі у вихованні свого сина немає. Відповідно до свідоцтва про шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від 22 грудня 2021 року № НОМЕР_3 ОСОБА_1 має статус вітчима відносно ОСОБА_2 та має право брати участь у його вихованні, проте переважне право на особисте виховання дитини надано ОСОБА_3 . Вказано, що підстав для звільнення з військової служби солдата ОСОБА_1 у запас за сімейними обставинами відповідно до підпункту г пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу (у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю до 18 років) немає (а.с.17).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави для звільнення позивача з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ на підставі рапорту позивача від 12 березня 2024 року у зв`язку із вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років відсутні, оскільки позивачем до рапорту не додані належні документи, що підтверджують підстави для звільнення зі служби.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі ч.1-3 ст.1 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (далі Закон №2262-ХІІ) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

За змістом ч.1-3, 6 ст.2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. Видом військової служби є, зокрема, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Статтею 24 Закону №2232-XII унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби. Відповідно до частини третьої цієї статті закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Відповідно до пп.г п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються з військової служби під час воєнного стану, зокрема, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Згідно з ч.7 ст.26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

За змістом абз.1 п.12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (надалі Положення №1153/2008) встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Відповідно до п.233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Згідно з абз.2 п.14.10 розділу XIV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України 10.04.2009 №170 (надалі також - Інструкція №170, в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Додатком 19 Інструкції №170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Так, відповідно до п.5 Додатку при поданні до звільнення з військової служби за підставами, зокрема: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 та визначено підпунктом г пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом ґ пункту 2 частини п`ятої, підпунктом г пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

З системного аналізу наведених вище правових норм суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану, зокрема, на підставах, визначених підпунктом г пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через сімейні обставини або з визначених названим Законом поважних причин, за умови, що такі військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу, серед яких така обставина як виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років. Військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації.

ОСОБА_1 12 березня 2024 року звернувся із рапортом про звільнення на підставі пп.г п.2 ч.4 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу у зв`язку із вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років (а.с.19).

Разом з тим, відповідач листом від 13 квітня 2024 року за №173/173/107/198/ж повідомив позивача про відмову у задоволенні рапорту, оскільки зі змісту поданих документів вбачається, що в неповнолітнього ОСОБА_2 є батько ОСОБА_3 , який повинен виховувати свого сина, при цьому, відсутні рішення суду про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 та документи, які б свідчили про поточне ухиляння від виконання ним свого батьківського обов`язку у вихованні ОСОБА_3 , тому підстави вважати, що ОСОБА_3 не бере участі у вихованні свого сина немає. ОСОБА_1 має статус вітчима відносно ОСОБА_2 та має право брати участь у його вихованні, проте переважне право на особисте виховання дитини надано ОСОБА_3 (а.с.17-18).

Колегія суддів зазначає, що з метою визначення наявності підстав для звільнення з військової служби під час воєнного стану необхідно встановити факт виховання позивачем дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Так, матеріалами справи стверджується, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 22 грудня 2021 року Коломийським відділом реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області 22 грудня 2021 року зареєстровано шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_6 (а.с.21).

Згідно зі свідоцтвом про народження від 12 червня 2008 року серії НОМЕР_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_2 . У графі батьки зазначено: батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_4 (а.с.20).

Частина 4 ст.3 Сімейного кодексу України передбачає, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Загальний порядок здійснення сімейних прав та виконання сімейних обов`язків закріплено у статтях 14, 15 СК України.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 - 5 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

За змістом ч.1, 2 ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам.

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Згідно з п.1 ч.1 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання.

За змістом ч.1 ст.260 СК України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

З системного аналізу наведених вище правових норм суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що обов`язок по вихованню дитини приписами частини 2 статті 157 СК України покладено на її батьків, а відповідно до частини 1 статті 260 СК України вітчим реалізовує таке право на добровільних засадах.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_7 , має право брати участь у вихованні її дитини - неповнолітнього сина ОСОБА_2 , за умови проживання однією сім`єю, при цьому, обов`язок щодо виховання ОСОБА_2 відповідно до положень Сімейного кодексу України покладено на його батька ОСОБА_3 , який зазначений у свідоцтві про народження як батько дитини, а факт розірвання шлюбу між батьками не звільняє його від виконання цього обов`язку та не зменшує обсяг його прав і обов`язків.

За змістом п.1 ч.1 ст.166 СК України лише особа, позбавлена батьківських прав, звільняється від обов`язків щодо виховання дитини, разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 позбавлений батьківських прав стосовно неповнолітнього ОСОБА_2 .

Крім того, колегія суддів зазначає, що справа №346/3042/23 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав станом на дату апеляційного розгляду Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області не розглянута.

Даючи правову оцінку долученим до матеріалів справи документам, а саме: корінцю медичного висновку №24 про дитину-інваліда віком до 18 років від 14 лютого 2020 року, індивідуальній програмі реабілітації інваліда №111 від 31 січня 2023 року, акту обстеження умов проживання від 07 березня 2024 року, довідці комунальної установи Інклюзивно-ресурсний центр Підгайчиківської сільської ради №02-04/07 від 04 липня 2023 року, довідці Коломийського ліцею №2 від 12 квітня 2024 року за №02-06/34, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вищевказані документи свідчать про те, що позивач разом із дружиною та неповнолітнім ОСОБА_2 , малолітньою донькою ОСОБА_8 проживають за однією адресою, а також про добровільну участь позивача у вихованні та забезпеченні потреб неповнолітнього сина його дружини, однак не вказують на обов`язок позивача, як вітчима, щодо його виховання.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правові підстави для звільнення позивача з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ на підставі рапорту позивача від 12 березня 2024 року у зв`язку із вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років відсутні, оскільки позивачем до рапорту не додані належні документи, що підтверджують підстави для звільнення зі служби.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Також згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 304, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 року у справі №300/3519/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М.А. Пліш
Повне судове рішення складено 10 грудня 2025 року.