Справа № 140/7775/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2025-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/7775/24 пров. № А/857/10008/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Довгої О.І.

Запотічного І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року (головуючий суддя Денисюк Р.С.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні в м. Луцьк, у справі № 140/7775/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

26.07.2024 ОСОБА_1 ( далі-позивач) звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якому просив: визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення з ним повного розрахунку при звільненні та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 03.03.2023 по 27.06.2024 відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.12.1995 № 100 та зобов`язати нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати з 03.03.2023 по 27.06.2024.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з позивачем був проведений повний розрахунок, спір про розмір таких виплат був відсутній, а нарахування та виплату 28.06.2024 позивачу додаткової винагороди відповідно до Постанови № 168 в сумі 433 322,76 грн здійснено уже на підставі додатково поданих представником позивача документів 12.06.2024, які надійшли до В.ч. НОМЕР_1 згідно із доповненням до адвокатського запиту від 29.05.2024 за № 05/04. Тобто, на момент звільнення у відповідача були відсутні правові та фактичні підстави для виплати позивачу зазначеної додаткової винагороди відповідно до Постанови № 168, та вина відповідача щодо виплати позивачу цієї винагороди після звільнення його з військової служби відсутня.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року та позовні вимоги задовольнити повністю. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що висновок ВЛК В.ч. НОМЕР_2 від 07.02.2023 №1102 щодо ступеня тяжкості отриманої ним травми (11.03.2022), згідно якого отримано травма віднесена до «тяжких» згідно наказу МОЗ України від 04.07.2007 №370, подавався ним до кадрової служби Військової частини НОМЕР_1 разом із іншими документами своєчасно, тобто до його звільнення, про що сам вказує відповідач у наказі про звільнення та у відзиві на позовну заяву, покликаючись цей висновок ВЛК В.ч. НОМЕР_2 від 07.02.2023 №1102 серед переліку документів, на підставі яких був проведений розрахунок та відповідна виплата при звільненні його зі служби. Вказує, що наявність у відповідача на момент його звільнення висновку ВЛК В.ч. НОМЕР_2 від 07.02.2023 №1102 щодо характеру отриманого ним поранення, хоча і була встановлена судом, проте не була взята до уваги. Також зазначає те, що твердження представника відповідача щодо відсутності на момент його звільнення, висновку ВЛК щодо ступеня тяжкості отриманої ним травми (11.03.2022) спростовується, також, і тією обставиною, що його, молодшого сержанта ОСОБА_1 , згідно наказу Міністра оборони України (по особовому складу) №278 від 20.04.2022 нагороджено відзнакою Міністерства оборони України медаллю «За поранення» (важке). Крім того вказує на те, що висновок ВЛК В.ч. НОМЕР_2 від 24.05.2024 щодо ступеня тяжкості отриманої ним травми, виданий йому повторно - 24.05.2024, після його звернення до ВЛК В.ч. НОМЕР_2 з приводу повторної видачі копії висновку ВЛК, оскільки відповідач відмовився надавати висновок ВЛК за результатами розгляду адвокатського запиту, зіславшись водночас на відсутність такого. Звертає увагу, що у разі дійсної відсутності у відповідача висновку ВЛК В.ч. НОМЕР_2 щодо визначення ступеня тяжкості отриманої ним травми з відповідною прив`язкою до Захисту Батьківщини, відповідач був би позбавлений можливості провести при його звільнені з військової служби будь-який розрахунок по додатковій винагороді в розмірі 100 000 грн, відповідно до Постанови №168, за період його перебування на лікуванні у зв`язку із пораненням. Проте, такий розрахунок відповідачем за період його лікування з 11.03.2022 по 15.05.2022 був проведений.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції, вимогам статті 242 КАС України не відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 по 03.03.2023 проходив військову службу у В.ч. НОМЕР_1 , що підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_3 (а.с. 9-11).

11.03.2022 ОСОБА_1 отримав поранення при виконанні бойового завдання під час захисту Батьківщини (довідка ВЛК від 15.04.2022 № 1) та наказом командира В.ч. НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.03.2023 № 62 молодшого сержанта ОСОБА_1 , який перебував у розпорядження командира В.ч. НОМЕР_4 , звільненого наказом командира В.ч. НОМЕР_4 (по особовому складу) від 26.02.2023 № 7-РС за підпунктом «б» (за станом здоров`я на підставі висновку ВЛК про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку) пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ, з 03.03.2023 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення (а.с. 12).

Згідно з вказаним наказом, позивачу відповідно до Постанови № 168 та на підставі довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 23.05.2022 №350/301/1352/пс, виписки із медичної картки стаціонарного хворого КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» № 3943/245 від 21.03.2022, виписки з медичної карти стаціонарного хворого КП «Волинський обласний госпіталь ветеранів війни» № 775 від 15.04.2022, довідки військово-лікарської комісії від 15.04.2022 № 1, медичного висновку В.ч. А 4554 від 07.02.2023 № 1102, свідоцтва про хворобу № 57 від 01.02.2023 проведено перерахунок і виплату додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168 у розмірі 100 000 грн. за період з 11.03.2022 по 15.05.2022 - за весь час безперервного перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, за час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого та перебування у відпустці у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком військово-лікарської комісії (всього 66 діб), як такому, який отримав поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язані із захистом Батьківщини.

29.05.2024 адвокат позивача звернувся до В.ч. НОМЕР_1 з адвокатським запитом № 05/04 про надання інформації про нарахування та виплату ОСОБА_1 в період з 11.03.2022 по 03.02.2023 додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168 у зв`язку з отриманим пораненням (а.с. 30 зворот -32).

Листом від 12.06.2024 № 685/301/2982/пс В.ч. НОМЕР_1 повідомила представника позивача про те, що не може виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду і розмірі 100000,00 грн, передбачену Постановою № 168, оскільки така винагорода нараховується та виплачується на підставі доказів про участь в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час ді ї воєнного стану (а.с. 32 зворот-33).

12.06.2024 адвокат позивача надіслав до В.ч. НОМЕР_1 доповнення до адвокатського запиту № 06/05 та долучив копію медичного висновку ЛКК В.ч. НОМЕР_2 від 24.05.2024 щодо ступеня тяжкості отриманої ОСОБА_1 травми (11.03.2022), згідно якого, отримана травма відноситься до «тяжких» згідно наказу МОЗ України № 370 від 04.07.2007 (а.с. 33 зворот-34).

Листом від 26.06.2024 № 685/301/3301/пс ВЧ НОМЕР_1 повідомила адвоката позивача про те, що відповідно до наданих документів військова частина зобов`язується здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, з урахуванням раніше виплачених сум, до якого долучила копію наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 21.06.2024 № 176 «Про виплату додаткової винагороди військовослужбовцям В.ч. НОМЕР_1 », яким наказано ОСОБА_1 виплатити додаткову винагороду за час лікування, у зв`язку з отриманим пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаних з захистом Батьківщини за періоди: з 16.05.2022 по 15.06.2022, з 17.06.2022 по 15.07.2022, з 16.07.2022 по 14.08.2022 з 19.08.2022 по 09.09.2022, з 15.09.2022 по 14.10.2022, з 17.10.2022 по 09.11.2022, з 10.01.2023 по 31.01.2023 та з 01.02.2023 по 03.02.2023 (а.с. 14, 35).

28.06.2024 на картковий рахунок позивача відбулося зарахування коштів від В.ч. НОМЕР_1 в сумі 433 372,76 грн, що підтверджується випискою з карткового рахунку, платіжною інструкцією від 27.06.2024 № 851 (а. с. 16, 36).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, щодо ненарахування та невиплати середнього грошового забезпечення за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні позивач звернувся до суду з даним позовом.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Так, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до абзаців 1 та 3 пункту 242 розділу ХІІ Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008, в редакції чинній на час звільнення позивача зі служби, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Частиною 3 пункту 12.8 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оброни України від 10.04.2009, в редакції чинній на час звільнення позивача зі служби, встановлено, що командири військових частин зобов`язані забезпечити своєчасне здавання посади, проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцями, стосовно яких видано наказ по особовому складу про звільнення їх з військової служби.

Таким чином, на день виключення зі списків особового складу частини з особою, звільненою з військової служби, має бути проведений повний розрахунок.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно із частиною другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять:

посадовий оклад, оклад за військовим званням;

щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

одноразові додаткові види грошового забезпечення.

За приписами частини четвертої статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704 (далі Постанова № 704) установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно із пунктом 8 Постанови № 704 умови грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються цією постановою та іншими актами Кабінету Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 Постанови № 168 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установити, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка», виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які:

у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії;

захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон) або є заручниками, а також інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні (у разі, коли зазначені події сталися як до введення воєнного стану, так і після його введення);

загинули (померли внаслідок отриманих після введення воєнного стану поранень, травм), - виплата здійснюється за весь місяць, у якому особа загинула (померла).

Наказом Міністра оборони України «Про внесення Змін до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» від 25.01.2023 № 44, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30.01.2023 за № 177/39233, затверджено Зміни до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі Порядок № 260), та доповнено Порядок новим розділом такого змісту: «XXXIV. Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану».

Згідно із пунктом 10 розділу XXXIV Порядку № 260 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних),- з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

Пунктом 11 розділу XXXIV Порядку № 260 передбачено, що підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за № 1109/15800, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини. Така довідка видається відповідно до наказу командира військової частини про отримання поранення (травми, контузії, каліцтва) військовослужбовцем.

Відповідно до пункту 12 розділу XXXIV Порядку № 260 керівниками військово-лікарських (лікарсько-експертних) комісій закладів охорони здоров`я в системі Міністерства оборони України під час надання рекомендацій про потребу у відпустці за станом здоров`я військовослужбовцям, які одержали поранення (травму, контузію, каліцтво) під час захисту Батьківщини, після закінчення стаціонарного лікування у військовому (цивільному) лікарняному закладі (у тому числі закордонному) одночасно надаються медичні висновки про ступінь важкості поранення для прийняття рішення командирами військових частин цих військовослужбовців щодо надання їм відпустки для лікування після тяжкого поранення та виплати винагороди у розмірі 100 000 гривень за час цієї відпустки.

Згідно із пунктом 6.15 глави 6 розділу ІІ Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за № 1109/15800 (далі Положення № 402; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відпустка для лікування у зв`язку з хворобою або відпустка для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) надається військовослужбовцю командиром військової частини (закладу, установи), де він проходить службу, на підставі постанови ВЛК. При вибутті військовослужбовця у відпустку за станом здоров`я довідка ВЛК з постановою ВЛК видається йому на руки.

Як видно з матеріалів справи, після звільнення позивача з військової служби та виключення зі списків особового складу відповідно до наказу командира В.ч. НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.03.2023 № 62, ОСОБА_1 нарахована та 28.06.2024 виплачена додаткова винагорода відповідно до Постанови № 168 в сумі 433 322,76 грн.

Водночас, нарахування зазначеної додаткової винагороди було здійснено після звільнення позивача з військової служби на підставі додатково поданих його представником документів, які надійшли до В.ч. НОМЕР_1 згідно доповнення до адвокатського запиту від 12.06.2024 № 06/05 (а. с. 33 зворот-34), зокрема, медичного висновку ЛКК В.ч. А 4554 від 24.05.2024, довідки про обставини травми В.ч. НОМЕР_1 від 23.05.2022 № 350/301/1352/пс, виписні епікризи, довідки ВЛК № 129 від 14.05.2022, № 237 від 16.06.2022, № 121 від 15.07.2022, № 1049 від 15.09.2022, що підтверджено наказом командира В.ч. НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 21.06.2024 № 176 (а.с. 14, 54 зворот - 66).

Водночас, приймаючи рішення суд першої інстанції зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази того, що до моменту звільнення з військової служби та виключення позивача зі списків особового складу відповідно до наказу командира В.ч. НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.03.2023 № 62 позивач надав відповідачу зазначені медичні документи (медичний висновок ЛКК В.ч. А 4554 від 24.05.2024, виписні епікризи, довідки ВЛК № 129 від 14.05.2022, № 237 від 16.06.2022, № 121 від 15.07.2022, № 1049 від 15.09.2022), на підставі яких відповідно до пунктів 10 12 розділу XXXIV Порядку № 260 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) видаються накази про виплату додаткової винагороди військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення.

Також суд першої інстанції зазначив, що на момент звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу відповідно до наказу командира В.ч. НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.03.2023 №62 позивачу було здійснено нарахування та виплату додаткової винагороди відповідно до Постанови № 168 за весь час безперервного перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, за час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого та перебування у відпустці у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком військово-лікарської комісії за період з 11.03.2022 по 15.05.2022 на підставі поданих на той час документів, а саме: довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 23.05.2022 № 350/301/1352/пс, виписки із медичної картки стаціонарного хворого КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» № 3943/245 від 21.03.2022, виписки з медичної карти стаціонарного хворого КП «Волинський обласний госпіталь ветеранів війни» № 775 від 15.04.2022, довідки військово-лікарської комісії від 15.04.2022 № 1, медичного висновку в.ч. А4554 від 07.02.2023 № 1102, свідоцтва про хворобу № 57 від 01.02.2023. Тобто, з позивачем був проведений повний розрахунок, спір про розмір таких виплат був відсутній, а нарахування та виплата 28.06.2024 позивачу додаткової винагороди відповідно до Постанови № 168 в сумі 433 322,76 грн було здійснено уже на підставі додатково поданих представником позивача документів 12.06.2024, які надійшли до ВЧ НОМЕР_1 згідно із доповненням до адвокатського запиту від 29.05.2024 за № 05/04.

Проте, суд апеляційної інстанції вважає, що дані обставини, за якими суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, спростовуються тим, що у відповідь на адвокатський запит від 29.05.2024 №05/04, копія якого долучалася відповідачем до матеріалів справи щодо надання, зокрема: копій витягів із наказів про вибуття(прибуття) у відпустку за станом здоров`я молодшого сержанта ОСОБА_1 у період з 11.03.2022 по 03.02.2023; копій документів, в тому числі медичних довідок, довідок ВЛК (ЛЕК) у яких зазначено ступінь тяжкості отриманої ОСОБА_2 травми (поранення, контузії, каліцтва) та які слугували підставою для нагородження молодшого сержанта ОСОБА_1 медаллю «За поранення» (важке), згідно наказу Міністра оборони України (по особовому складу) №278 від 20.04.2022 щодо нагородження військовослужбовця відзнакою Міністерства оброни України військовою часиною НОМЕР_1 , разом із відповіддю від 12.06.2024 №685/301/2982/пс були надані витяги з наказів командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині), якими позивачу надавалися відпустки за станом здоров`я за період з квітня 2022 року по вересень 2022 року на підставі довідок ВЛК №129 від 14.05.2022, №237 від 16.06.2022, №121 від 15.07.2022, №1049 від 15.09.2022, які, як зазначив суд першої інстанції, нібито не подавалися позивачем відповідачу, та у зв`язку із чим відповідач нібито був позбавлений можливості нарахувати позивачу додаткову грошову винагороду в розмірі 100 000 грн, відповідно до Постанови №168 за час його перебування у відпустці за станом здоров`я внаслідок отриманого поранення «Тяжкого» пов`язаного із захистом Батьківщини.

Отже, встановлені судом апеляційної інстанції обставини та докази на їх підтвердження дають можливість суду апеляційної інстанції констатувати, що надані відповідачем витяги з наказів від 15.04.2022 №92, від 16.05.2022 №126, від 16.06.2022 №162, від 16.07.2022 №197, від 15.08.2022 №227 про надання відпусток за станом здоров`я підтверджують той факт, шо позивачем все-таки подавалися до В/Ч НОМЕР_1 всі необхідні та підтверджуючі документи для нарахування та виплати йому додаткової грошової винагороди в розмірі 100 000 грн, зокрема, і за період його перебування у відпустках за станом здоров`я протягом усього періоду його лікування та реабілітації.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у всіх наказах про надання відпустки за станом здоров`я, як підстава надання таких відпусток відповідачем вказано: рапорт військовослужбовця та довідка ВЛК.

А тому, висновки суду першої інстанції про те, що позивач не подавав В/Ч НОМЕР_1 у період перебування на лікуванні, в тому числі, довідок ВЛК про потребу у відпустках за станом здоров`я, на підставі яких відповідно до пунктів 10-12 розділу XXXIV Порядку №260 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) видаються накази про виплату додаткової винагороди військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення, суперечать фактичним обставинам справи.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що серед інших поданих позивачем документів (виписок з медичних закладів), в наявності у В.ч. НОМЕР_1 , на момент його звільнення, також було і свідоцтво про хворобу №57 від 01.02.2023, з якого убачаються всі періоди його перебування на лікуванні станом на 23.01.2023, зокрема, зазначається про лікування позивача у КН «МО ЛМТО» м. Луцька з 11.03. по 21.03.2022; КП «ВОГВВ» з 21.03. по 15.04.2022, з 17.06. по 15.07.2022, з 23.08. по 09.09.2022, з 17.10. по 09.11.2022; в/ч НОМЕР_2 з 19.08. по 22.08.2022, з 10.01.2023 по момент проведення огляду (23.01.2023), за період знаходження у яких позивачем подавалися відповідачу відповідні виписки з закладів охорони здоров`я у яких він перебував на лікуванні і, як наслідок, нараховувалося відповідачем грошове забезпечення, у зв`язку із перебуванням на лікуванні у розмірі 30 000 грн.

За таких обставин справи, суд апеляційної інстанції вважає, що на момент звільнення позивача з військової служби у відповідача були наявні всі необхідні документи, що підтверджували відповідну тяжкість отриманого позивачем поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини та перебування у зв`язку з цим на лікуванні, відпустках за станом здоров`я та реабілітації, тому відповідач зобов`язаний був нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду у розмірі 100000 грн, передбачену Постановою № 168 у зв`язку з отриманим пораненням, в період з 11.03.2022 по 03.02.2023, проте такий розрахунок був проведений з ним тільки за період його лікування з 11.03.2022 по 15.05.2022, а за інший, додаткова винагорода відповідно до Постанови № 168 в сумі 433 322,76 грн нарахована та виплачена лише 28.06.2024, що є порушенням виплати у строки, передбачені законом.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд апеляційної інстанції доходить висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 240/11214/19), від 21 квітня 2021 року (справа №120/3857/19-а), від 14 липня 2022 року (справа № 620/3095/20).

Відповідно до статті 116 КЗпП України, в редакції чинній на час виключення позивача зі списків особового складу частини, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з положеннями статті 117 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (не більш як за шість місяців).

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17.

З матеріалів справи убачається, що остаточний розрахунок з позивачем проведено 28.06.2024, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Враховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач має право на отримання такого відшкодування.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 травня 2021 року у справі № 340/1146/20.

Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, звернула увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Зазначена правова позиція була підтримана ВП ВС у Постанові від 8 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 де були сформовані такі висновки: «Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.

Отже, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Отже, оскільки позивач не отримав у день звільнення 03.03.2023 всі належні виплати, а кошти в сумі 433 322,76 грн йому було перераховано із значною затримкою - 28.06.2024, то позивач має право на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не більш як за шість місяців терміном 183 календарних дні.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 3 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що на виконання вимог ухвали Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.11.2025 відповідачем надано суду довідку-розрахунок середньоденного та середньомісячного грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 02.03.2022 по 03.03.2023.

Згідно цієї довідки середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 становить 600,88 грн, а середньомісячне грошове забезпечення ОСОБА_1 становить 16917,08 грн.

Таким чином, з врахуванням викладеного, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має бути виплачений позивачу у розмірі 109 961,04 грн (183 х 600,88 грн).

Щодо позовних вимог в частині нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати з 03.03.2023 по 27.06.2024, апеляційний суд зазначає таке.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-III (далі - Закон №2050-III) установлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 Закону №2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру.

Згідно із статтею 3 Закону №2050-IIІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до статті 4 Закону №2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Кабінет Міністрів України 21.02.2001 прийняв постанову № 159, якою затвердив Порядок № 159.

Згідно порядку № 159 який поширює свою дію на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року (пункт 2 Порядку № 159).

Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат); соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, страхові виплати дитині, яка народилася з інвалідністю внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо); стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).

Із наведеного убачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата). Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Таким чином, право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (пенсійним органом) добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція відображена Верховним Судом в постанові від 29.04.2021 у справі 240/6583/20.

Апеляційний суд при розгляді цієї справи враховує, що за результатом розгляду справи № 280/8933/24 як зразкової, Верховний Суд дійшов висновку, що додаткова винагорода, установлена постановою Уряду № 168 на період дії воєнного стану у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних) включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення, є додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців та входить до складу їх грошового забезпечення. Відповідно, в розумінні вимог Закону № 2050-III та Порядку № 159, такий додатковий вид грошового забезпечення є грошовим доходом, який вони одержують на території України і який не має разового характеру, а порушення строку його виплати є підставою для нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів.

Крім того, Верховний Суд, розглядаючи справу № 240/11882/19, вказав, що враховуючи наявність факту невиплати позивачу сум індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 12.01.2018, позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 12.01.2018. Так, у випадку бездіяльності власника або уповноваженого ним органу щодо нарахування та виплати громадянину індексації заробітної плати, така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів.

Аналогічна позиція раніше висловлювалася Верховним Судом у постанові від 4.04.2018 у справі № 822/1110/16, від 20.12.2019 у справі № 822/1731/16 та від 13.03.2020 у справі № 803/1565/17.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами відповідачем нарахована та виплачена 28.06.2024 на картковий рахунок позивача додаткова винагорода, установлена постановою Уряду № 168, в сумі 433 322,76 грн.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що порушення відповідачем строків повного розрахунку у вигляді несвоєчасної виплати грошового забезпечення у належному розмірі зумовлює наявність у позивача права на компенсацію втрати частини доходів.

Верховний Суд у постанові від 02.04.2024 у справі № 560/8194/20 зазначив, що аналіз норм статей 1, 2, 4 Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159 свідчить, що ними фактично встановлено (визначено) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання у разі порушення встановлених строків виплати доходу громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості.

Верховний Суд у вказаній постанові дійшов висновку, що відмова відповідача у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні статті 7 Закону № 2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством. Зазначену норму варто тлумачити у її системному зв`язку з нормами статей 2-4 Закону № 2050-ІІІ, які визначають, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись органом у місяці, в якому проведено виплату заборгованості, відповідно, невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку згідно із Законом №2050-ІІІ і не потребує оформлення відмови окремим рішенням, вчинення ж відповідачем активної дії, що проявляється, зокрема, у наданні листа-відповіді на звернення особи щодо виплати належних їй сум компенсації, слід розглядати лише як додаткову форму повідомлення про відмову.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що позивач має право на виплату компенсації втрати частини доходів за період починаючи з 03.03.2023 по день фактичної виплати 28.06.2024.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, враховуючи надані документи, суд апеляційної дійшов висновку про необхідність задоволення позову та зобов`язання відповідача виплатити на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні та компенсацію втрати частини доходів за період починаючи з 03.03.2023 по день фактичної виплати 28.06.2024.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції обставинам справи не відповідають, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року у справі № 140/7775/24 скасувати та позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з військової служби 03 березня 2023 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 03 березня 2023 року по 27 червня 2024 року (включно) відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 у розмірі 109 961,04 грн.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків його виплати за період із 03.03.2023 по 27.06.2024 (включно) відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-III.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний