Справа № 160/27393/25
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2025-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 вересня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 (далі позивач) до Міністерства у справах ветеранів України (далі відповідач), що надійшла в підсистемі Електронний Суд, в якій позивач просить суд:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2025 року позовну заяву залишено без руху. Запропоновано позивачу протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали виконати вимоги, що в ній викладені, та усунути недоліки позовної заяви.
23 жовтня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив, який надійшов від відповідача в підсистемі Електронний Суд. Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та зазначає, що оскільки під час призначення ОСОБА_1 до Мінветеранів стаж його державної служби становив вже 15 років 03 місяці 12 днів то відповідно і право на щорічну додаткову оплачувану відпустку строком 11 календарних днів ОСОБА_1 набув 23.08.2024 до дати призначення в Мінветеранів, у зв`язку з чим Відповідач не являється тим державним органом, який має виплачувати Позивачу компенсацію за таку невикористану відпустку. Позивач зазначаючи, що час роботи працівника, залученого у вихідний день імперативно має бути оплачений роботодавцем у подвійному розмірі, і лише за умови наявності бажання працівника, йому може бути надано інший день відпочинку, хибно плутає норми статті 107 КЗпП Оплата роботи у святкові і неробочі дні зі статтею 72 КЗпП Компенсація за роботу у вихідний день, відповідно до якої робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Таким чином, 28.12.2024 був саме вихідним днем, а не святковим чи неробочим. Якщо працівник надає перевагу оплаті, робота у вихідний день компенсується в подвійному розмірі. Ця оплата нараховується у тому місяці, коли відбувалася робота у вихідний. Разом із тим, Позивач повинен був, згідно абзацу першого частини четвертої статті 56 Закону № 889-VIII, звернутися до Відповідача із відповідною заявою. Позивач до Мінветеранів з відповідною заявою не звертався. Виходячи із цього, позовні вимоги Позивача є безпідставними. Позивачем пропущено встановлений законодавством строк для звернення до суду з трудовим спором, який стосується правовідносин, що виникли між сторонами з 06.12.2024 та припинились 18.03.2025 внаслідок звільнення працівника.
28 жовтня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом повторно зареєстровано відповідь на відзив, яка надійшла від позивача в підсистемі Електронний Суд. Відповідь на відзив повторює раніше подану, однак містить відмінний склад додатків.
29 жовтня 2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від позивача надійшла відповідь на відзив, ідентична раніше поданим.
06 листопада 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано заперечення, яке надійшло від відповідача в підсистемі Електронний Суд. Відповідач зазначає, що виникнення у державних службовців права на додаткову оплачувану відпустку та її тривалість залежить не від відпрацьованого в році часу, а лише від наявності відповідного стажу державної служби. Таким чином, проаналізувавши норми чинного законодавства, можна дійти висновку, що робочий рік це період часу, який за тривалістю рівний календарному року (12 місяців), але на відміну від календарного року обчислюється для кожного державного службовця не з 01 січня, а з дати призначення на посаду державної служби в державному органі. Звертаємо увагу суду, що зазначені норми підтверджуються в роз`ясненнях Національного агентства України з питань державної служби від 15.01.2024 № 177-р/ з, яким підкреслюється, що виникнення у державних службовців права на додаткову оплачувану відпустку за стаж державної служби, що належить до щорічних відпусток, та її тривалість залежить не від відпрацьованого у відповідному році часу, а від наявності відповідного стажу державної служби, тобто право використати додаткову оплачувану відпустку за стаж державної служби виникає з конкретної дати (приведеної дати). Отже, твердження Позивача про залежність тривалості додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби від відпрацьованого у відповідному році часу є необґрунтованим та суперечить вимогам чинного законодавства. Грошова компенсація за всі невикористані ОСОБА_1 дні щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби понад 15 років мала була виплачена Позивачу тим органом, на державній службі в якому ОСОБА_1 перебував під час набуття права на таку додаткову відпустку та з якого у подальшому був звільнений. Оскільки під час призначення ОСОБА_1 до Мінветеранів стаж його державної служби становив 15 років 03 місяці 12 днів то відповідно і право на щорічну додаткову оплачувану відпустку строком 11 календарних днів ОСОБА_1 набув 23.08.2024 до дати призначення в Мінветеранів, у зв`язку з чим Відповідач не являється тим державним органом, який має виплачувати Позивачу компенсацію за таку невикористану відпустку. Кожен день у робочому році має бути врахований при обчисленні кількості днів відпускної компенсації, в розрахунок включаються не робочі дні, а календарні. В розрахунку ОСОБА_1 не враховані вихідні дні, що приводить до хибного результату. ОСОБА_1 був залучений до роботи у вихідний день, перебуваючи на посаді провідного спеціаліста відділу захисту інформації Департаменту цифрового розвитку та трансформації Мінветеранів, з якої був звільнений 18.03.2025, а тому строк звернення до суду який стосується правовідносин, що виникли між сторонами з 06.12.2024 та припинились 18.03.2025 внаслідок звільнення працівника почав перебіг саме з 19.03.2025. Позивач був ознайомлений із наказом Мінветеранів від 18.03.2025 № 290-К Про звільнення ОСОБА_1 20.03.2025 об 12:01 в електронній системі документообігу Мінветеранів Аскод. А отже, Позивачем пропущено встановлений законодавством строк для звернення до суду, який стосується правовідносин, що виникли між сторонами з 06.12.2024 та припинились 18.03.2025 внаслідок звільнення працівника.
27 листопада 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом повторно зареєстровано додаткові пояснення, які надійшли від позивача в підсистемі Електронний Суд. Позивач зазначає, що на час звільнення 05.08.2025 Позивача набув право на грошову компенсацію за невикористанні 02 дні щорічної основної оплачуваної відпустки та 4 дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки. Додаткова відпустка, яка надається державному службовцю, належить до щорічних відпусток, тобто порядок її врегулювання (застосування, використання) аналогічний з щорічною основною оплачуваною відпусткою. Прив`язка до набуття певного стажу державної служби лише свідчить про кількість днів такої відпустки, і у жодному разі не свідчить про час, момент її використання. Щорічна додаткова відпустка може бути використано протягом календарного року як з основною щорічною відпусткою так і окремо, а п. 9 Порядку надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 270, чітко визначено обов`язок роботодавця компенсувати невикористану частину щорічної додаткової оплачуваної відпустки, яка розраховується пропорційно фактично відпрацьованому часу. Доводи Відповідача стосовно того, що компенсацію за щорічну додаткову відпустку мало нарахувати та виплатити Позивачу попередній орган Міністерством захисту довкілля та природних ресурсів України взагалі не витримують жодної критики, оскільки Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України мало виплатити компенсацію за невикористанні дні відпусток лише за фактично відпрацьований період, а не взагалі за весь календарний рік. Таким чином у порушення приписів передбачених ст. 47 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України Про відпустки, п. 2, 3, 4, 9 Порядку надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 270, за період проходження державної служби, з 06.12.2024 по 18.03.2025 та з 19.03.2025 по 05.08.2025, Відповідачем не нараховано та не виплачено Позивачу грошову компенсацію за невикористанні ним 3 та 4 дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки відповідно.
27 листопада 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом повторно зареєстровано клопотання про долучення доказів, яке надійшло від позивача в підсистемі Електронний Суд.
Суд зауважує, що додаткові пояснення та клопотання про долучення доказів позивачем не направлені відповідачу при подачі таких документів через підсистему Електронний Суд. Водночас, ці документи в автоматичному режимі доставлені відповідачу в Електронний кабінет після їх реєстрації в суді. Як наслідок, жодного негативного впливу для прав відповідача порядок подання позивачем пояснень та клопотання не спричинив, оскільки відповідач ці документи отримав та мав в своєму розпорядженні достатню кількість часу для опрацювання відповідних документів.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Наказом відповідача від 05.12.2024 року №1225-к позивача призначено на посаду провідного спеціаліста відділу захисту інформації Департаменту цифрового розвитку та трансформації з 06.12.2024 року
Наказом відповідача від 27.12.2024 року №1358-к позивача залучено до роботи у вихідний день 28.12.2024 року.
Наказом відповідача від 17.03.2025 року №290-К позивача звільнено з 18.03.2025 року з посади провідного спеціаліста відділу захисту інформації Департаменту цифрового розвитку та трансформації за угодою. Вирішено питання про виплату грошової компенсації за невикористані дні відпустки.
18 березня 2025 року відповідачем складено повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні №287.
Наказом відповідача від 18.03.2025 року №292-К позивача з 19.03.2025 року призначено на посаду начальника відділу впровадження та забезпечення функціонування цифрових технологій Департаменту цифрового розвитку та трансформації.
Повідомленням від 23.07.2025 року відповідач повідомив позивача про зміну істотних умов праці, а саме зміни строку укладеного строкового трудового договору.
Заявою від 31.07.2025 року позивач висловив незгоду зі зміною істотних умов праці.
Наказом відповідача від 04.08.2025 року №693-К позивача звільнено з 05.08.2025 року з посади начальника відділу впровадження та забезпечення функціонування цифрових технологій Департаменту цифрового розвитку та трансформації.
05 серпня 2025 року відповідачем складено повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні №330.
В матеріалах справи наявні довідки про заробітну плату позивача від 21.10.2025 року №43/10 та №44/10, складені відповідачем.
Вважаючи протиправною невиплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки в повному обсязі, а також невиплату компенсації за роботу у вихідний день, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Щодо роботи у вихідний день.
Сторони не заперечували, що відповідно до наказу відповідача від 27.12.2024 року №1358-к позивача залучено до роботи у вихідний день 28.12.2024 року і позивач фактично відпрацював цей день.
Зведена позиція відповідача викладена на сторінці 6 відзиву та полягає в тому, що: позивач повинен був, згідно абзацу першого частини четвертої статті 56 Закону № 889-VIII, звернутися до Відповідача із відповідною заявою. Позивач до Мінветеранів з відповідною заявою не звертався. Виходячи із цього, позовні вимоги Позивача є безпідставними.
Згідно ч. 4 ст. 56 Закону України Про державну службу від 10.12.2015 року №889-VIII (далі Закон №889-VIII) для виконання невідкладних або непередбачуваних завдань державні службовці, для яких законом не передбачено обмежень щодо роботи, на підставі наказу (розпорядження) керівника державної служби, про який повідомляється виборний орган первинної профспілкової організації (за наявності), зобов`язані з`явитися на службу і працювати понад установлену тривалість робочого дня, а також у вихідні, святкові та неробочі дні, у нічний час. За роботу в зазначені дні (час) державним службовцям надається грошова компенсація у розмірі та порядку, визначених законодавством про працю, або протягом місяця надаються відповідні дні відпочинку за заявами державних службовців.
Відповідно до ст. 72 Кодексу законів про працю України робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі.
Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу.
За ст. 107 Кодексу законів про працю України робота у святковий і неробочий день (частина четверта статті 73) оплачується у подвійному розмірі:
1) відрядникам - за подвійними відрядними розцінками;
2) працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, - у розмірі подвійної годинної або денної ставки;
3) працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму.
Оплата у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день.
На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку.
Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.
Положення ч. 4 ст. 56 Закону №889-VIII належить тлумачити таким чином, що компенсація може бути двох форм:
1) грошова компенсація у розмірі та порядку згідно законодавства про працю;
2) надається день відпочинку за заявою особи.
Словосполучення за заявами державних службовців стосується лише варіанту з отриманням іншого дня відпочинку. Таке тлумачення очевидно вбачається з того, що відсилка до законодавства про працю стосується в т.ч. порядку надання такої компенсації. В свою чергу правило про написання заяви є буквально порядком надання компенсації. Іншими словами, логічно суперечливо було б вважати, що після бланкетного відсилання до порядку отримання грошової компенсації згідно законодавства про працю, законодавець визначив цей же порядок вже в цій самій нормі (де щойно зробив відсилку для визначення такого порядку згідно іншого правила поведінки, яке міститься в іншому джерелі права). Про це ж свідчить також і текстуальний виклад норми права. Більш того, явно не узгоджується з принципом верховенства права підхід законодавця, за якого особа, яка залучена до роботи у вихідний, в підсумку може не отримати жодного різновиду компенсації за таку роботу, якщо не напише заяву. Адже принцип оплатності праці закладено у ст. 43 Конституції України, а тому варіант з грошовою компенсацією і викладено законодавцем як правило поведінки за замовчуванням, яке лише може бути змінене за заявою особи на інший день відпочинку. В свою чергу отримання оплати праці за окремою заявою законодавством не передбачено, в той час як спірна компенсація за змістом є оплатою праці в особливому розмірі.
Як наслідок, така компенсація підлягала виплаті позивачу при його звільненні.
Доводи відповідача щодо помилкового застосування ст. 107 Кодексу законів про працю України є безпідставними, оскільки до цієї норми права відсилає саме ст. 72 Кодексу законів про працю України, яка і врегульовує роботу у вихідний день. Фактично, законодавець бланкетно врегулював оплату праці у вихідний день як і оплату праці за роботу у святкові дні.
Водночас, вимога здійснювати виплату такої компенсації у конкретному розмірі є передчасною, оскільки наразі наявний спір про право на грошову компенсацію, а не про її розмір, правовідносини такого виду ще не виникли між сторонами і відсутні розумні підстави вважати, що вони матимуть спірний характер.
Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.
Щодо доводів відповідача в частині пропуску строку звернення до суду з цією вимогою суд зазначає, що відповідне питання вирішено ухвалою суду від 05 грудня 2025 року. Матеріали справи не свідчать про передчасність або помилковість такого висновку, в т.ч. відсутні докази більш раннього ознайомлення позивача з повідомленням про нараховані при звільнення 18.03.2025 року щодо даної суми нарахування, яке було б вручене позивачу за межами встановленого законодавством строку звернення до суду (наприклад, 18.03.2025 року або після цього, окрім як на запит позивача, який мав місце в межах тримісячного строку, що передує дню звернення до суду).
Щодо грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, суд зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Отже, в даній справі вирішується виключно питання стосовно невикористаної додаткової оплачуваної відпустки. Питання, пов`язані з можливим існуванням невикористаної щорічної основної відпустки судом не вирішуються.
Суд не вбачає підстав для здійснення виходу за межі позовних вимог, оскільки відсутні будь-які розумні сумніви у волі позивача, який згідно розрахунку стажу державної служби тривалий час працював на посадах помічника судді, помічника заступника голови суду, прокурора, а тому поза розумним сумнівом обізнаний про межі судового розгляду та здатен самостійно визначати свою волю в частині захисту свої прав, визначення обсягу порушених прав і тд.
Так, в позовній заяві позивач зазначав, що має право на 10 днів додаткової відпустки.
Відповідач на це вказував, що позивач досяг п`ятнадцятирічного стажу державної служби 22.08.2024, що підтверджується розрахунком стажу державної служби (додаток 9), у зв`язку з чим саме з наступного дня 23.08.2024 у ОСОБА_1 виникло право на щорічну додаткову оплачувану відпустку строком 11 календарних днів. Під час досягнення п`ятнадцятирічного стажу державної служби ОСОБА_1 у правовідносинах з Мінветеранів не перебував, а проходив державну службу в Міністерстві захисту довкілля та природних ресурсів України.
Згідно пп. 5 ч. 1 ст. 7 Закону №889-VIII державний службовець має право на відпустки, соціальне та пенсійне забезпечення відповідно до закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону №889-VIII стаж державної служби дає право на встановлення державному службовцю надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.
За ч. 1 ст. 58 Закону №889-VIII за кожний рік державної служби після досягнення п`ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.
Частиною 1 ст. 59 Закону №889-VIII встановлено, що щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.
Порядок надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток визначається Кабінетом Міністрів України.
Такий порядок затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 року №270 (далі Порядок №270).
Згідно з п. 4 Порядку №270 державним службовцям, які мають стаж державної служби понад п`ять років, надається додаткова відпустка тривалістю один календарний день. Починаючи з шостого року стажу державної служби ця відпустка збільшується на один календарний день за кожний наступний рік. Тривалість додаткової відпустки не може перевищувати 15 календарних днів.
Відповідно до п. 6 Порядку №270 додаткову відпустку на прохання державного службовця може бути поділено на частини будь-якої тривалості.
Невикористана додаткова відпустка чи її частина надається державному службовцю у будь-який час відповідного року чи приєднується до відпустки у наступному році.
За згодою між державним службовцем і керівником державної служби в державному органі додаткові відпустки за попередній і поточний періоди можуть бути надані одночасно.
Пунктом 9 Порядку №270 встановлено, що під час звільнення державного службовця йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні додаткової відпустки.
Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України Про відпустки у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
При цьому варто відзначити, що станом на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення цього рішення в Україні діє правовий режим воєнного стану.
Особливості організації трудових відносин в умовах цього стану визначено Законом України від 15 березня 2022 року №2136-IX Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану.
Положеннями абз. 4 ч.1 ст. 12 вказаного закону встановлено, що у разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України Про відпустки.
Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.
Слід враховувати, що на відміну від деяких інших видів додаткових відпусток, спірна додаткова відпустка виникає в особи поступово: по одному дню щорічно після досягнення стажу 5 років. Іншими словами, перед набуттям права на 10 днів додаткової відпустки особа вже має право на 9 днів додаткової відпустки і тд.
Перед початком роботи у відповідача позивач працював у Міністерстві захисту довкілля та природних ресурсів України.
На останній посаді в Міністерстві захисту довкілля та природних ресурсів України позивач працював з 07.12.2023 року по 29.11.2024 року.
Почавши працювати на відповідній посаді стаж державної служби у позивача вже складав понад 14 років. Тобто, позивач вже в той період мав право на додаткову відпустку тривалістю 10 днів. Працюючи на цій посаді позивач в серпні 2024 року досяг стажу 15 років. Відповідно, він отримав 1 додатковий день додаткової відпустки (всього їх стало 11 на рік).
При цьому додаткова відпустка має щорічний характер, тобто надається кожного року (і в 2024 році, і в 2025 році і тд).
Звільняючись 29.11.2024 року з Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України саме у цього міністерства виник обов`язок здійснити виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2024 рік згідно (п. 9 Порядку №270).
Як наслідок, почавши працювати вже у відповідача 06.12.2024 року для останнього позивач мав статус працівника, який додаткову відпустку або використав, або отримав за неї грошову компенсацію стосовно 2024 року. При цьому позивач мав вже стаж понад 15 років і 3 місяці.
Працюючи у відповідача з 06.12.2024 року по 18.03.2025 року (03 місяці 13 днів) та з 19.03.2025 року по 05.08.2025 року (4 місяці 17 днів) позивач не набував права на додаткові дні додаткової відпустки (стаж на день останнього звільнення складав 15 років 11 місяців 08 днів).
Відповідно, для відповідача позивач протягом всього періоду роботи у нього (на обох посадах) перебував в статусі державного службовця, який в 2025 році має право на 11 днів додаткової відпустки (при відпрацюванні повного року).
В наказі про звільнення позивача з 18.03.2025 року згадано про компенсацію лише за невикористану основну відпустку. Аналогічні відомості наявні і у повідомленні про нараховані та виплачені суми при звільненні від 18.03.2025 року №287.
Відсутні відомості про компенсацію за невикористану додаткову відпустку і в наказі про звільнення позивача з 05.08.2025 року та повідомленні про нараховані та виплачені суми при звільненні від 05.08.2025 року №330.
Тобто, в межах правовідносин, які складалися між сторонами в 2025 році, додаткова відпустка позивачу не компенсувалася взагалі.
Відповідач зазначав, що твердження позивача про залежність тривалості додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби від відпрацьованого у відповідному році часу є необґрунтованим та суперечить вимогам чинного законодавства.
Водночас, відповідач це твердження використовував не як аргумент для того, що позивач має право на повну тривалість додаткової відпустки (тобто, не 7, а всі 11), а як аргумент на користь того, що позивач взагалі не має права на додаткову відпустку.
Суд визнає такі доводи хибними виходячи з наступного.
Згідно абз. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки».
При цьому ще в ч. 1 ст. 1 цього закону вказано, що він визначає особливості проходження державної служби у період дії воєнного стану.
Таким чином, на період дії воєнного стану для державних службовців застосовуються загальні правила про компенсацію за невикористані дні відпустки. В межах Закону України «Про відпустки» відповідно до ч. 6, 7 ст. 10 цього закону право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві.
У разі надання працівникові зазначених щорічних відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, за винятком випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті.
Оскільки позивач на кожній з посад у відповідача пропрацював менше ніж 6 місяців, при кожному звільненні йому належало виплатити компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки виходячи з пропорції: набута кількість днів такої відпустки відносно відпрацьованого часу. Адже всього позивач працював: з 06.12.2024 року по 18.03.2025 року (03 місяці 13 днів) та з 19.03.2025 року по 05.08.2025 року (4 місяці 17 днів).
Зворотній підхід до обчислень (застосовування не пропорційності, а повної кількості днів відпустки) фактично дозволяв би декілька разів використати повну тривалість такої відпустки при зміні місць роботи та уможливлював би зловживання.
Визначаючи відповідну пропорцію суд констатує, що при загальному праві позивача на 11 днів додаткової відпустки він в перший період роботи набув право на 3 дні такої відпустки, а в другий на 4 дні такої відпустки.
Змістовно аналогічні розрахунки наводив і сам позивач, який при цьому теж наполягав на пропорційному способі обчислення невикористаної кількості днів відпустки.
Вказані 3 та 4 дні невикористаної відпустки мали б бути компенсовані позивачу при звільненні 18.03.2025 року (3 дні) та 05.08.2025 року (4 дні).
Питання строку звернення до суду стосовно розрахунку при звільненні 18.03.2025 року судом вирішено в аспекті дотримання такого строку в частині вимог щодо оплати за роботу у вихідний день. Це ж питання відносно 3 невикористаних днів відпустки при звільненні 18.03.2025 року судом вирішується таким же чином.
Як наслідок, позивач набув право на 7 днів додаткової відпустки за стаж державної служби під час роботи у відповідача в 2025 році. Оскільки такі дні не були використані, позивачу належало виплатити грошову компенсацію, яка виплачена не була.
Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Водночас, аналогічно з передчасністю вимог про стягнення подвійної оплати за роботи у вихідний день, правові підстави для стягнення відповідних сум компенсації за невикористані дні додаткової відпустки відсутні, оскільки спір про їх розмір не виник.
Щодо компенсації втрати частини доходів.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати від 19.10.2000 року №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 (далі - Порядок №159).
Відповідно до ст. 1 Закону №2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно ст. 2 Закону №2050-III Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення)
Статтею 4 Закону №2050-III встановлено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Згідно п. 2 Порядку №159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.
Відповідно до п. 3 Порядку №159 компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: сума індексації грошових доходів громадян.
Згідно із пунктом 4 цього Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Зміст зазначених норм права дає підстави дійти висновку, що основними умовами для виплати суми компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та виплата нарахованих доходів. Виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 24.07.2024 року у справі №520/2674/2020.
Оскільки дохід лише буде виплачений позивачу на виконання цього рішення суду, відповідач наразі не вирішував питання про право позивача на таку компенсацію, в зв`язку з чим не порушив право позивача, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Згідно ст. 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Отже, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні можливе, якщо відомий час такої затримки.
Більш того, встановивши право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд повинен визначити розмір такої виплати.
Розмір такої виплати не можливо визначити без закінченого періоду затримки розрахунку, тобто без дати виплати затриманих коштів. Наразі така дата відсутня, оскільки кошти тільки будуть виплачені на виконання рішення суду в цій справі.
Отже, позовні вимоги в цій частині також є передчасними та задоволенню не підлягають.
За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Суд задовольняє частково позовні вимоги за змістом, однак приводить їх у редакцію, що забезпечить ефективний захист прав позивача.
Щодо розподілу судових витрат.
При зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору у розмірі 4698,49 грн, що підтверджується платіжними документами від 01.10.2025 року та від 07.10.2025 року. Відповідно до положень ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений судовий збір за подання позову підлягає поверненню позивачу пропорційно задоволеним позовним вимогам.
Суд визначає пропорційність наступним чином.
Судовий збір в даній справі сплачений лише за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
За позовну вимогу, яка задоволена, судовий збір не підлягає сплаті згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір.
Отже, судом здійснено розподіл судовий витрат та констатовано відсутність у позивача права на відшкодування сплаченого судового збору, оскільки такий збір сплачено за позовну вимогу, в задоволенні якої відмовлено.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною бездіяльність Міністерства у справах ветеранів України щодо ненадання ОСОБА_1 за роботу у вихідний день 28 грудня 2024 року грошової компенсації у розмірі та порядку, визначених законодавством про працю.
Зобов`язати Міністерство у справах ветеранів України надати ОСОБА_1 за роботу у вихідний день 28 грудня 2024 року грошову компенсацію у розмірі та порядку, визначених законодавством про працю.
Визнати протиправною бездіяльність Міністерства у справах ветеранів України щодо невиплати під час звільнення ОСОБА_1 грошової компенсації за сім днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби.
Зобов`язати Міністерство у справах ветеранів України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за сім днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби.
В іншій частині заявлених позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко