Справа № 460/6222/25
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2025-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/6222/25 пров. № А/857/25583/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінда О.М., Ніколіна В.В.

розглянувши в електронній формі в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції Друзенко Н.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення 21 травня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

03 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення від 24.01.2025 №20 Про відмову у призначенні пенсії зі скороченням пенсійного віку згідно абзаців 1, 9 частини 2 статті 26 Закону № 1058-ІУ та абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-ХІІ; зобов`язати зарахувати набутий страховий стаж за період з 15.06.1983 по 01.04.1986, з 28.08.1988 по 30.11.1996, з 15.07.1997 по 27.11.1999 та з 19.03.2003 по 12.03.2004; зобов`язати призначити пенсію зі скороченням пенсійного віку на підставі абзаців 1, 9 частини 2 статті 26 Закону №1058-ІV та абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-ХІІ, починаючи з дати звернення за призначенням пенсії, а саме з 15.01.2025.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він звернувся до пенсійного органу за призначенням пенсії відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, однак отримав відмову з підстав недостатнього страхового стажу. Вказує, що він має право на зниження пенсійного віку в цілому на 6 років, тому пенсія підлягає призначенню на умовах визначених частиною 2 статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, оскільки його страховий стаж складає понад 16 років, з урахуванням періодів з 15.06.1983 по 01.04.1986, з 28.08.1988 по 30.11.1996, з 15.07.1997 по 27.11.1999 та з 19.03.2003 по 12.03.2004, який безпідставно не зарахований відповідачем. Враховуючи наведене, вказує, що рішення пенсійного органу про відмову у призначенні пенсії є протиправним.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 21 травня 2025 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 24.01.2025 №20 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком за нормами статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити ОСОБА_1 з 15.01.2025 пенсію за віком на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 15.06.1983 по 01.04.1986, з 28.08.1988 по 30.11.1996 та період отримання допомоги по безробіттю з 19.03.2003 по 12.03.2004. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач є особою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням. Суд першої інстанції зауважив, що відповідно до довідки Старосільської сільської ради Сарненського району Рівненської області від 29.07.2024 №2360, ОСОБА_1 дійсно зареєстрований та постійно проживає в с.Переходичі Сарненського району Рівненської області з 01.01.1986 по 10.04.1986, з липня 1988 року по даний час, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення (3 зона). Другою обов`язковою умовою для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII є наявність у особи відповідного страхового стажу, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. Суд встановив, що позивач досягнулав віку 57 років у 2025 році, а тому в силу приписів статті 26 Закону № 1058-IV має право на зменшення пенсійного віку на 6 років. Відповідно і його право на зменшення страхового стажу на кількість років зменшення пенсійного віку, слідує, що ОСОБА_1 має право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 57 років (63-6) та за наявності страхового стажу від 16 до 26 років з урахуванням зменшення на 6 років (22-6; 32-6). Матеріалами справи підтверджено, що на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії він досягнув 57 річного віку та має страховий стаж 23 роки. Отже, позивач досягнув віку, визначеного Законом № 1058-IV з врахуванням зменшення, проживав необхідну кількість років в зоні гарантованого добровільного відселення та має достатню кількість страхового стажу для призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що періоди роботи з 15.06.1983 по 01.04.1986, з 28.08.1988 по 30.11.1996, з 16.05.1998 по 27.11.1999 та з 19.03.2003 по 12.03.2004 до страхового стажу зарахуванню не підлягають. Вказує, що страховий стаж позивача становить лише 11 років 1 місяць 1 день, що є недостатнім для призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Переходичі Рокитнівського району Рівненської області.

Позивач є особою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 03.08.2022 Рівненською обласною державною адміністрацією повторно замість посвідчення серії НОМЕР_2 .

Згідно з довідкою Старосільської сільської ради Сарненського району Рівненської області від 29.07.2024 №2360, ОСОБА_1 дійсно зареєстрований та постійно проживає в с.Переходичі Сарненського району Рівненської області з 01.01.1986 по 10.04.1986, з липня 1988 року по даний час. Довідка видана на підставі погосподарських книг за 1986-2025 роки.

З 10.04.1986 по 06.07.1988 позивач проходив строкову військову службу, що підтверджується довідкою ІНФОРМАЦІЯ_2 від 04.01.2022 №3.

Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23.07.1991, с.Переходичі Сарненського (Рокитнівського) району Рівненської області відноситься до зони гарантованого добровільного відселення (3 зона).

15.01.2025 позивач звернувся із заявою та документами до територіального органу ПФУ про призначення пенсії згідно зі статтею 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 24.01.2025 №20 позивачу відмовлено у призначенні пенсії відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи з тієї підстави, що відсутній необхідний страховий стаж 16 років.

У вказаному рішенні зазначено про те, що вік заявника 57 років 10 днів. Щодо періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення зауваження відсутні. Страховий стаж становить 11 років 1 місяць 1 день. За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи відповідно до трудової книжки від 15.06.1983: з 15.06.1983 по 01.04.1986, оскільки дописано номер та дату наказу про звільнення та не засвідчено в установленому порядку (в долученій до заяви від 09.09.2022 сканкопії трудової книжки дата та номер наказу про звільнення відсутній); з 28.08.1988 по 30.11.1996, оскільки дописано назву підприємства та не засвідчено в установленому порядку (в долученій до заяви від 16.08.2024 сканкопії трудової книжки запис про назву підприємства відсутній); з 16.05.1998 по 27.11.1999 (відповідно до записів іншої трудової книжки серії НОМЕР_3 період роботи з 15.07.1997 по 27.11.1999), оскільки не читається печатка, що засвідчує запис про звільнення, в долученій до заяви уточнюючій довідці від 26.03.2024 №148-18/04-02/2Р відсутні номер та дата наказу на звільнення та зазначено інформацію про відсутність відомостей в книгах обліку розрахунків по оплаті праці за 1997-1999 роки; період отримання допомоги по безробіттю з 19.03.2003 по 12.03.2004, оскільки наявні розбіжності між датою припинення виплати допомоги по безробіттю та датою видання наказу (25.06.2004). Для зарахування до страхового стажу вищевказаних періодів роботи та отримання допомоги по безробіттю необхідно надати уточнюючі довідки з посиланням на первинні документи та довідки про реорганізацію.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині: визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 24.01.2025 №20 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком за нормами статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; зобов`язання відповідача призначити позивачу з 15.01.2025 пенсію за віком на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 15.06.1983 по 01.04.1986, з 28.08.1988 по 30.11.1996 та період отримання допомоги по безробіттю з 19.03.2003 по 12.03.2004.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Частиною 1 статті 9 Закону № 1058-ІV, який набрав чинності 01.01.2004, передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника. Умови призначення пенсії за віком встановлено ст.26 Закону №1058-ІV.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон № 796-XII.

Згідно зі статтею 49 Закону № 796-XI, пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Статтею 55 Закону № 796-XII визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення. Відповідно до частини 1 статті 55 Закону № 796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-ІV за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІ особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у такому порядку: 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Частиною 3 статті 55 Закону № 796-XII прямо передбачено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону № 1058-ІV і цього Закону. Згідно з п.13 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-ІV, у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до законів України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «;Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та цього Закону, призначається одна пенсія за її вибором. Порядок фінансування цих пенсій встановлюється відповідними законами.

Проанабізувавши вказані норми, колегія суддів зауважує, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться, у разі вибору цих осіб, згідно з нормами Закону № 1058-ІV і з урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом № 796-XII. Іншими словами, норми спеціального закону в даному випадку застосовуються субсидіарно із нормами загального закону, доповнюють і конкретизують їх.

Таким чином, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993 протягом не менше 3 років, має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку.

Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 1058-ІV, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі Порядок № 22-1, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 № 13-1).

Пунктом 4.7 розділу ІV Порядку № 22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» (ч.3 ст.65 Закону № 796-XII).

Відповідно до статті 15 Закону № 796-XII довідка про період проживання, роботи на цих територіях, є підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях.

Отже, єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом № 796-XII, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Такі висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі № 344/9789/17, від 24.10.2019 у справі № 152/651/17, від 25.11.2019 у справі № 464/4150/17 та від 27.04.2020 у справі № 212/5780/16-а, від 17.05.2021 № 398/494/17, від 17.05.2021 № 336/6218/16-а, від 07.05.2024 у справі № 460/38580/22.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, позивач є особою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 03.08.2022 Рівненською обласною державною адміністрацією повторно замість посвідчення серії НОМЕР_2 .

Доказів скасування або анулювання виданого позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи до суду надано не було та матеріали справи не містять таких доказів.

Як встановлено судом, згідно з довідкою Старосільської сільської ради Сарненського району Рівненської області від 29.07.2024 №2360, ОСОБА_1 дійсно зареєстрований та постійно проживає в с.Переходичі Сарненського району Рівненської області, зокрема з липня 1988 року по даний час. При цьому, з 10.04.1986 по 06.07.1988 позивач проходив строкову військову службу.

Отже, період проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить 4 роки 5 місяців 26 днів, тобто більше 3 необхідних років. Загальний період проживання позивача у вказаній зоні становить 36 років 23 дні (по дату видачі довідки).

Оскільки, станом на 01.01.1993 позивач прожив на території зони гарантованого добровільного відселення більше 3 років, то його пенсійний вік відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи підлягає зниженню з розрахунку: 1 рік за 2 роки проживання (за повних 36 років), тобто максимально на 6 років.

У рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 24.01.2025 №20 щодо періоду проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення зауваження відсутні. Відповідач не заперечує право ОСОБА_1 на зниження пенсійного віку на 6 років.

Однією з обов`язковою умовою призначення пенсії на пільгових умовах за статтею 55 Закону №796-ХІІ є досягнення особою відповідного віку.

Відповідно до статті 45 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, а саме пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 60 років.

Таким чином, з урахуванням зменшення пенсійного віку на 6 років, позивач набув права на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку за статтею 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи у 54 роки.

Позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , отже 54-річного віку він досягнув у 2022 році.

Частиною першою статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування встановлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Таким чином, необхідний, страховий стаж позивача з урахуванням зменшення на 6 років, повинен становити не менше 23 років (29 - 6).

Відповідач у спірному рішенні вказав, що страховий стаж позивача становить 11 років 1 місяць 1 день.

При цьому, до страхового стажу не зараховано періоди роботи з 15.06.1983 по 01.04.1986, з 28.08.1988 по 30.11.1996, з 16.05.1998 по 27.11.1999 (з 15.07.1997 по 27.11.1999) та період отримання допомоги по безробіттю з 19.03.2003 по 12.03.2004. Для зарахування до страхового стажу вищевказаних періодів роботи та отримання допомоги по безробіттю відповідач у спірному рішенні вказав про необхідність надати уточнюючі довідки з посиланням на первинні документи та довідки про реорганізацію.

Приписами статті 24 Закону №1058-IV встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності) та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 56 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) в редакції до 01.01.2004, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Статтею 62 Закону №1788-XII визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637 (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 1 цього Порядку №637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з пунктом 2 Порядку №637 у разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.

Пунктом 3 Порядку №637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 17 Порядку №637 за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку із стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

Пунктом 20 Порядку №637 встановлено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Таким чином, аналіз норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки або необхідних записів у ній, які визначають право на пенсійне забезпечення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року у справі №234/13910/17 та від 07 березня 2018 року у справі №233/2084/17.

При цьому, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її трудовій книжці. Неналежне оформлення трудової книжки не може бути підставою для виключення періодів роботи з трудового стажу позивачки, які дають їй право на призначення пенсії, оскільки відповідальність за порядок ведення трудової книжки покладено безпосередньо на посадових осіб установи-роботодавця.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у постановах від 21 лютого 2018 року у справі №687/975/17, від 11 травня 2022 року у справі №120/1089/19.

Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2020 року у справі №677/831/17 зазначив, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Так, відповідачем до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 15.06.1983 по 01.04.1986 (2 роки 9 місяців 17 днів), оскільки дописано номер та дату наказу про звільнення та не засвідчено в установленому порядку (в долученій до заяви від 09.09.2022 сканкопії трудової книжки дата та номер наказу про звільнення відсутній). Період роботи з 28.08.1988 по 30.11.1996 (8 років 3 місяці 3 дні) не зараховано з тієї підстави, що дописано назву підприємства та не засвідчено в установленому порядку (в долученій до заяви від 16.08.2024 сканкопії трудової книжки запис про назву підприємства відсутній).

Однак, відповідачем не доведено, що в долученій до заяви від 09.09.2022 сканкопії трудової книжки дата та номер наказу про звільнення 01.04.1986 відсутній; в долученій до заяви від 16.08.2024 сканкопії трудової книжки запис про назву підприємства відсутній.

Більше того, при подальшому зверненні у 2022 році, періоди роботи з 15.06.1983 по 01.04.1986 (2 роки 9 місяців 17 днів) та з 28.08.1988 по 30.11.1996 (8 років 3 місяці 3 дні) ОСОБА_1 до страхового стажу було зараховано, що підтверджується розрахунком стажу за формою РС-право (звернення 25.11.2022, заяву розглядало Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області). Страховий стаж становив 20 років 8 місяців 29 днів.

Отож, доводи про те, що дописано номер та дату наказу про звільнення та не засвідчено в установленому порядку (щодо періоду роботи з 15.06.1983 по 01.04.1986 (2 роки 9 місяців 17 днів) та про те, що дописано назву підприємства та не засвідчено в установленому порядку щодо періоду роботи з 28.08.1988 по 30.11.1996 (8 років 3 місяці 3 дні) є необгрунтованими.

Трудова книжка позивача містить інформацію про трудовий стаж за періоди з 15.06.1983 по 01.04.1986, з 28.08.1988 по 30.11.1996 з належними записами про роботу за вказані періоди, а також містить посилання на відповідні накази, на підставі яких зроблено записи про прийняття позивача на роботу та звільнення з роботи.

Отже, вказані періоди підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача.

Також відповідач відмовив у зарахуванні до страхового стажу період відповідно до трудової книжки від 15.07.1997, з 16.05.1998 по 27.11.1999 (відповідно до записів іншої трудової книжки серії НОМЕР_3 період роботи з 15.07.1997 по 27.11.1999), оскільки не читається печатка, що засвідчує запис про звільнення, в долученій до заяви уточнюючій довідці від 26.03.2024 №148-18/04-02/2Р відсутні номер та дата наказу на звільнення та зазначено інформацію про відсутність відомостей в книгах обліку розрахунків по оплаті праці за 1997-1999 роки.

Як встановлено судом першої інстанції, трудова книжка НОМЕР_4 від 15.06.1983 містить, зокрема такі записи: запис №7 02.12.1996 прийнятий на роботу різноробочим в бригаду №2 с.Переходичі (наказ №152 від 02.12.1996, наявна печатка та підпис уповноваженої особи); запис №8 15.05.1998 звільнений з роботи (наказ №59 від 15.05.1998, наявна печатка та підпис уповноваженої особи).

Водночас, відповідно до записів у вкладиші трудової книжки НОМЕР_3 від 15.07.1997: запис №1 15.07.1997 продовжує працювати в КСП Старосільське робочим бригади №4 (наказ №47 від 15.07.1997, наявна печатка (не читається) та підпис уповноваженої особи); запис №2 27.11.1999 звільнений за власним бажанням (наказ №193 від 27.11.1999).

Суд апеляційної інстанції враховує, що згідно з довідкою про підтвердження трудового стажу від 15.05.1998 №46, виданою Рокитнівським міжгосподарським лісгоспом, позивач з 02.12.1996 по 15.05.1998 працював різноробочим в бригаді №2 с.Переходичі. Наказ про прийняття на роботу №152 від 02.12.1996, наказ про звільнення з роботи №59 від 15.05.1998.

Отже, період роботи з 02.12.1996 по 15.05.1998 підтверджений як записами трудової книжки, так і уточнюючою довідкою.

Більше того, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 08.08.2023 у справі №460/11880/23, яке набрало законної сили 08.09.2023, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати до страхового стажу період роботи ОСОБА_1 з 02.12.1996 по 15.05.1998 різноробочим в бригаді №2 с.Переходичі.

Відповідачем зазначено, що до страхового стажу не зараховано період з 16.05.1998 (по 27.11.1999). Таким чином, слідує, що період роботи з 02.12.1996 по 15.05.1998 до страхового стажу позивача зараховано.

Водночас, позивач просить зарахувати до страхового стажу період з 15.07.1997 по 27.11.1999.

Колегія суддів звертає увагу, що дата про продовження роботи 15.07.1997 (запис №1 вкладиша трудової книжки НОМЕР_3 від 15.07.1997) в КСП Старосільське робочим бригади №4 входить до періоду роботи різноробочим в бригаді №2 с.Переходичі з 02.12.1996 по 15.05.1998 (трудова книжка НОМЕР_4 від 15.06.1983).

Суд зауважує, що запис №2 вкладиша трудової книжки НОМЕР_3 від 15.07.1997 про звільнення 27.11.1999 здійснено у третьому рядку, у якому наявний підпис уповноваженої особи щодо запису №1, при цьому, не читається печатка, що засвідчує такий запис про звільнення. Отже, запис про звільнення 27.11.1999 викликає сумнів у його правдивості.

Відповідно до довідки СГПП Верес від 07.07.2022 №73, радгосп Старосільський було реформовано в КСП Старосільський згідно з розпорядженням від 26.11.1996 №551, а КСП Старосільське реформоване в СГПП Верес з 01.04.2000 згідно з розпорядженням від 31.12.1999 №466.

Згідно з довідкою СГПП Верес від 07.07.2022 №74, документи про трудовий стаж/книги наказів, платіжні відомості, особові рахунки, трудові книжки радгоспу Старосільський за період з квітня 1960 року по липень 1997 року не збереглися, згоріли при пожежах 18.02.1983 та 15.07.1997. Підстава: акт про пожежу від 20.04.1983, акт про пожежу від 15.07.1997.

За таких обставин, дата звільнення 27.11.1999 ОСОБА_1 з КСП Старосільське підлягає підтвердженню у відповідності до пунктів 2, 17 Порядку №637 (на підставі показань свідків).

Відповідно до архівної довідки Сарненської РДА Рівненської області архівного відділу №2 від 26.03.2024 №148-18/04-02/2Р, ОСОБА_1 працював робітником бригади №4 КСП Старосільське з 15.07.1997 продовжував працювати (наказ №47 від 15.07.1997). Наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи у книзі наказів КСП Старосільське за 1997-1999 роки відсутній. Підставою видачі довідки є накази КСП Старосільське за 1997-1999 роки. У книгах обліку розрахунків по оплаті праці працівників КСП Старосільське за 1997-1999 роки ОСОБА_1 не значиться.

За наведеного, дата звільнення 27.11.1999 ОСОБА_1 з КСП Старосільське документально не підтверджена.

Відповідачем у спірному рішенні вірно зазначено про те, що період роботи з 16.05.1998 по 27.11.1999 до страхового стажу зарахуванню не підлягає, оскільки не читається печатка, що засвідчує запис про звільнення, в долученій до заяви уточнюючій довідці від 26.03.2024 №148-18/04-02/2Р відсутні номер та дата наказу на звільнення та зазначено інформацію про відсутність відомостей в книгах обліку розрахунків по оплаті праці за 1997-1999 роки.

Отже, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи в КСП «Старосільське» з 15.07.1997 (16.05.1998) по 27.11.1999.

Щодо періоду період отримання допомоги по безробіттю з 19.03.2003 по 12.03.2004, суд апеляційної інстанції враховує таке.

Вказаний період не зараховано до страхового стажу позивача, оскільки наявні розбіжності між датою припинення виплати допомоги по безробіттю та датою видання наказу (25.06.2004).

Пунктом 12 частини першої статті 1 Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття від 02.03.2000 №1533-III (далі - Закон №1533-III) визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає страхуванню на випадок безробіття та за який сплачено страхові внески (нею, роботодавцем).

Відповідно до статті 21 Закону №1533-III страховий стаж обчислюється як сума періодів, протягом яких особа підлягала страхуванню на випадок безробіття та сплачувала страхові внески особисто або через рахунки роботодавця та роботодавцем. Період, протягом якого застрахована особа була звільнена відповідно до цього Закону від сплати страхових внесків або отримувала виплати за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, крім пенсій усіх видів, включається до страхового стажу.

Згідно зі статтею 56 Закону №1788-XII до стажу роботи, що дає право на пенсію зараховується, зокрема, періоди одержання допомоги по безробіттю.

Згідно з підпунктом 1.1. пункту 1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29 липня 1993 року №58 (далі - Інструкція №58) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідно до підпункту е пункту 2.18 Інструкції №58 до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів такі записи: безробітним особам про період одержання допомоги по безробіттю заноситься у трудову книжку органом державної служби зайнятості населення.

Як встановлено судом, трудова книжка НОМЕР_3 від 15.07.1997 (вкладиш), містить такі записи, зокрема: запис №5 19.03.2003 позивачу розпочато виплату допомоги по безробіттю Рокитнівським РЦЗ (наказ №538 від 19.03.2003); запис №6 12.03.2004 закінчено виплату допомоги по безробіттю (наказ №040625 від 25.06.2004).

Водночас щодо вказаних записів судом не встановлено недоліків (наявна печатка та підпис уповноваженої особи з покликанням на відповідні накази).

Та обставина, що наявні розбіжності між датою припинення виплати допомоги по безробіттю та датою видання наказу, не може бути підставою для прийняття органом Пенсійного фонду України рішення про відмову у призначенні пенсії та не зарахування цього періоду до страхового стражу.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини третьої статті 44 Закону №1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Позивач, як особа на яку не покладено обов`язку щодо організації ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок, не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до його трудової книжки відомостей.

Отже, у цьому випадку період отримання допомоги по безробіттю з 19.03.2003 по 12.03.2004 (11 місяців 23 дні) підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.

Враховуючи наведене, колегія суддів зауважує, що необхідний, страховий стаж позивача з урахуванням зменшення на 6 років, повинен становити не менше 23 років (29-6) відповідно до умов частини першої статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

У спірному рішенні відповідач вказав, що страховий стаж позивача становить 11 років 1 місяць 1 день.

Водночас, з урахуванням періодів роботи з 15.06.1983 по 01.04.1986 (2 роки 9 місяців 17 днів), з 28.08.1988 по 30.11.1996 (8 років 3 місяці 3 дні) та періоду отримання допомоги по безробіттю з 19.03.2003 по 12.03.2004 (11 місяців 23 дні), що відповідачем протиправно не зараховані до страхового стажу позивача, його страховий стаж становить 23 роки 1 місяць 3 дні.

Отже, вказаного страхового стажу достатньо для призначення позивачу пенсії за статтею 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до умов частини першої статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач має право на призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Отже, Головне управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області рішенням від 24.01.2025 №20 безпідставно та неправомірно відмовило позивачу у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Враховуючи викладене, з урахуванням вимог статті 45 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та заявлених позовних вимог пенсію слід призначити з 15.01.2025.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 24.01.2025 №20 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком за нормами статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та зобов`язання призначити пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи з 15.01.2025, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 15.06.1983 по 01.04.1986, з 28.08.1988 по 30.11.1996 та період отримання допомоги по безробіттю з 19.03.2003 по 12.03.2004.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 травня 2025 року у справі № 460/6222/25 без змін.

Постанову разом із паперовими матеріалами справи надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін