Справа № 520/20949/25
Суддя: Ніколаєва О.В.
Дата ухвалення: 2025-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

09 грудня 2025 року справа №520/20949/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі судді Ніколаєвої Ольги Вікторівни, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "ПЛАРІУМ ЮКРЄЙН"

до Державної податкової служби України

про визнання протиправною та скасування індивідуальної податкової консультації, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ПЛАРІУМ ЮКРЄЙН» (далі по тексту позивач) звернулося до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової служби України (далі по тексту відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати Індивідуальну податкову консультацію Державної податкової служби України № 982/ІПК/99-00-24-03-03 від 25.02.2025;

- зобов`язати Державну податкову службу України (площа Львівська, буд. 8, м. Київ, 04053, код 43005393) надати нову Індивідуальну податкову консультацію з питання, поставленого у зверненні ТОВ «ПЛАРІУМ ЮКРЄЙН» про надання індивідуальної податкової консультації від 12.02.2025 вих. № 2025/02/12-1, з урахуванням висновків суду;

- зобов`язати Державну податкову службу України (площа Львівська, буд. 8, м. Київ, 04053, код 43005393) надати звіт про виконання рішення суду у тридцятиденний строк з дня набрання законної сили судовим рішенням.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наведений відповідачем в оскаржуваній індивідуальній податковій консультації висновок зроблено без належного обґрунтування застосування норм законодавства та суперечить положенням Податкового кодексу України, а відтак зазначена індивідуальна податкова консультація є протиправною та підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 12.08.2025 відкрито спрощене провадження у справі та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Копію вказаної ухвали доставлено відповідачу до електронного кабінету через систему «Електронний суд», що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Представник Державної податкової служби України надав відзив на адміністративний позов, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на правомірність податкової консультації.

Розглянувши матеріали справи, вивчивши доводи позову та відзиву, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив наступні обставини.

Позивач 12.02.2025 подав до Державної податкової служби України звернення про надання індивідуальної податкової консультації (вих. № 2025/02/12-1 від 12.02.2025).

Практична необхідність в отриманні індивідуальної податкової консультації виникла з питань практичного застосування положень пункту 167.2 статті 167 та підпункту а) підпункту 170.14-1.2 пункту 170.14-1 статті 170 Податкового кодексу України щодо застосування ставки податку на доходи фізичних осіб до заохочувальної та компенсаційної виплати, а саме: нарахування за невідпрацьований час у зв`язку з виконанням державних або громадських обов`язків у вигляді добровільної виплати мобілізованим працівникам, яка надається найманим працівникам ТОВ «ПЛАРІУМ ЮКРЄЙН» на виконання положень Колективного договору, яке набуло статусу резидентом Дія Сіті на підставі Наказу Міністерства цифрової трансформації України від 15.02.2022 (запис в Реєстрі Дія Сіті № 13 від 15.02.2022).

У зверненні позивачем було поставлено наступне питання практичного застосування окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи: «За якою ставкою податку на доходи фізичних осіб в розумінні пункту 167.2 статті 167 та підпункту а) підпункту 170.14-1.2 пункту 170.14-1 статті 170 ПК України повинні оподатковуватися нарахування за невідпрацьований час у зв`язку з виконанням державних або громадських обов`язків у вигляді добровільної виплати мобілізованим працівникам, що виплачуються ТОВ «ПЛАРІУМ ЮКРЄЙН» резидентом Дія Сіті, на користь найманого працівника, якщо така виплата здійснюється на виконання положень Колективного договору?».

Державною податковою службою України 25.02.2025 надано індивідуальну податкову консультацію №982/ІПК/99-00-24-03-03, за змістом якої відповідач зробив висновок, що нарахування за невідпрацьований час у зв`язку з виконанням державних або громадських обов`язків у вигляді добровільної виплати мобілізованим працівникам, які виплачуються ТОВ «ПЛАРІУМ ЮКРЄЙН», як резидентом Дія Сіті, на користь найманого працівника на виконання положень Колективного договору, підлягають оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб за загальною ставкою 18%. З цього приводу Державною податковою службою України в оскаржуваній індивідуальній податковій консультації зазначено, що якщо юридичною особою дотримуються вимоги абзацу 1 статті 119 Кодексу законів про працю України, а саме - виконання державного та громадського обов`язку здійснюється у робочий час та виплачується середній заробіток, то сума такого заробітку може включатися до фонду додаткової заробітної плати. Разом з тим, відповідно до інформації яка наведена у зверненні, позивач як резидент Дія Сіті виплачує на користь мобілізованого працівника дохід у вигляді добровільної виплати, який не пов?язаний з виконанням трудової функції таким працівником, а також не є середнім заробітком у розумінні абзацу 1 статті 119 Кодексу законів про працю України, що дозволяє зробити висновок про відсутність підстав вважати зазначені добровільні виплати як заробітна плата. Відповідно до пункту 167.1 статті 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 18% бази оподаткування у випадках, прямо зазначених розділом ІV Податкового кодексу України. Враховуючи викладене, дохід у вигляді добровільної виплати, який виплачується резидентом Дія Сіті на користь мобілізованого працівника, оподатковується податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18%.

Не погодившись із такою позицією контролюючого органу, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправною та скасування індивідуальної податкової консультації Державної податкової служби України №982/ІПК/99-00-24-03-03 від 25.02.2025.

Позивач у своїй позовній заяві вказує, що виходячи з положень статті 2 Закону України «Про оплату праці» заохочувальну та компенсаційну виплату нарахування за невідпрацьований час у зв`язку з виконанням державних або громадських обов`язків у вигляді добровільної виплати мобілізованим працівникам, яка здійснюється позивачем на підставі трудових відносин та Колективного договору, і яка не передбачена актами чинного законодавства, слід кваліфікувати як елемент заробітної плати у складі інших заохочувальних та компенсаційних виплат, а не з віднесенням таких виплат до складу додаткової заробітної плати та нарахування таких виплат у вигляді середнього заробітку, як на те вказує відповідач. З цього приводу позивачем у позові зроблено наступні висновки: 1) нарахування за невідпрацьований час у зв`язку з виконанням державних або громадських обов`язків у вигляді добровільної виплати мобілізованим працівникам, є заробітною платою в розумінні підпункту 14.1.48 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України; 2) такі нарахування здійснюються резидентом Дія Сіті, у зв`язку з трудовими відносинами, на підставі Колективного договору; 3) вказаний вид виплат, який включається до складу заробітної плати, підлягає оподаткування податком на доходи фізичних осіб за ставкою 5%.

Державна податкова служба України подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», а саме: 1) основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; 2) додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; 3) інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Порядок оплати праці працівників, які залучаються до виконання державних або громадських обов`язків визначено статтею 119 Кодексу законів про працю України. Відповідно до абзацу 1 статті 119 Кодексу законів про працю України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Тобто зазначеним працівникам гарантується виплата доходу у вигляді середнього заробітку. Якщо юридичною особою дотримуються вимоги абзацу 1 статті 119 Кодексу законів про працю України, а саме виконання державного та громадського обов`язку здійснюється у робочий час та виплачується середній заробіток, то сума такого заробітку може включатися до фонду додаткової заробітної плати. Разом з тим, відповідно до інформації яка наведена у зверненні, позивач як резидент Дія Сіті, виплачує на користь мобілізованого працівника дохід у вигляді добровільної виплати, який не пов?язаний з виконанням трудової функції таким працівником, а також не є середнім заробітком у розумінні абзацу 1 статті 119 Кодексу законів про працю України, що дозволяє зробити висновок про відсутність підстав вважати зазначені добровільні виплати як заробітна плата. Відповідно до пункту 167.1 статті 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 18% бази оподаткування у випадках, прямо зазначених розділом ІV Податкового кодексу України. Враховуючи викладене, дохід у вигляді добровільної виплати, який виплачується резидентом Дія Сіті на користь мобілізованого працівника, оподатковується податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18%.

Позивач вважає таку позицію контролюючого органу необґрунтованою, а індивідуальну податкову консультацію №982/ІПК/99-00-24-03-03 від 25.02.2025 протиправною, у зв`язку з чим просить суд її скасувати.

Надаючи правову оцінку дослідженим обставинам, судом встановлено наступне.

Відповідно до підпункту 14.1.172-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України індивідуальна податкова консультація роз`яснення контролюючого органу, надане платнику податків щодо практичного використання окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, та зареєстроване в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій.

Згідно з абзацом 1 пункту 52.1 та пункту 52.2 статті 52 Податкового кодексу України, за зверненням платників податків у паперовій або електронній формі контролюючий орган, визначений підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, надає їм безоплатно індивідуальні податкові консультації з питань практичного застосування окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, протягом 25 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом. Індивідуальна податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію.

Відповідно до пункту 52.3 статті 52 Податкового кодексу України, за вибором платника податків індивідуальна податкова консультація надається в усній, у паперовій або електронній формі. Індивідуальна податкова консультація, надана у паперовій або електронній формі, обов`язково повинна містити назву - індивідуальна податкова консультація, реєстраційний номер в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій, опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, зазначених у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання таких норм законодавства.

Положеннями пункту 53.2 статті 53 Податкового кодексу України визначено, що платник податків може оскаржити до суду наказ про затвердження узагальнюючої податкової консультації або надану йому у паперовій або електронній формі індивідуальну податкову консультацію як правовий акт індивідуальної дії, які, на думку такого платника податків, суперечать нормам або змісту відповідного податку чи збору. Скасування судом наказу про затвердження узагальнюючої податкової консультації або індивідуальної податкової консультації є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Позивач здійснює господарську діяльність у сфері комп`ютерного програмування (код КВЕД 62.01.), а також видання комп`ютерних ігор (код КВЕД 58.21.) та є платником податку на прибуток на загальних підставах (не є платником податку на прибуток на особливих умовах).

На підставі Наказу Міністерства цифрової трансформації України від 15.02.2022 №ДС9, ТОВ «ПЛАРІУМ ЮКРЄЙН» набуло статус резидента Дія Сіті з 15.02.2022 (запис в Реєстрі Дія Сіті №13 від 15.02.2022).

В свою чергу, відповідно до пунктів 9, 11 частини 1 статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні» правовий режим Дія Сіті сукупність правових норм, якими визначаються права та обов`язки особи, що виникають, змінюються та припиняються у зв`язку із зверненням про набуття, набуттям та втратою статусу резидента Дія Сіті, а також особливості регулювання відносин за участю резидента Дія Сіті і щодо участі у його статутному капіталі; Резидент Дія Сіті юридична особа, яка відповідно до цього Закону набула статусу резидента Дія Сіті та згідно з інформацією, що міститься у реєстрі Дія Сіті, перебуває у зазначеному статусі.

За змістом частини 1 статті 5 Закону України «Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні» резидентом Дія Сіті може бути юридична особа, зареєстрована на території України в установленому законодавством України порядку, незалежно від її місцезнаходження та місця провадження господарської діяльності, яка відповідає всім таким вимогам: 1) здійснює один або кілька видів діяльності, визначених частиною четвертою цієї статті, що вказано у її статуті та/або відомостях про неї, що містяться у Єдиному державному реєстрі; 2) розмір середньої місячної винагороди залученим працівникам та гіг-спеціалістам, починаючи з календарного місяця, наступного за календарним місяцем, в якому набуто статус резидента Дія Сіті, кожного календарного місяця становить не менше, ніж еквівалент 1200 євро за офіційним курсом гривні щодо євро, встановленим Національним банком України станом на перше число відповідного календарного місяця; 3) середньооблікова кількість працівників та гіг-спеціалістів юридичної особи (у разі залучення) за підсумками кожного календарного місяця, починаючи з наступного за календарним місяцем, в якому юридичною особою набуто статус резидента Дія Сіті, становить не менше дев`яти осіб; 4) сума кваліфікованого доходу юридичної особи, отриманого за перших три календарних місяці, наступні за календарним місяцем, в якому юридичною особою набуто статус резидента Дія Сіті, становить не менш як 90 відсотків суми її загального доходу за такий період, а сума кваліфікованого доходу, отриманого за кожен календарний рік перебування у статусі резидента Дія Сіті, становить не менш як 90 відсотків суми загального доходу юридичної особи за той самий період (за наявності загального доходу); 5) щодо юридичної особи відсутні обставини, передбачені частиною другою цієї статті.

Оподаткування доходів фізичних осіб регламентується розділом IV Податкового кодексу України, відповідно до підпункту 163.1.1 пункту 163.1 статті 163 якого, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Пунктом 164.2 статті 164 Податкового кодексу України визначено перелік доходів, що включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, зокрема: доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту) (підпункт 164.2.1 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України; інші доходи, крім зазначених у статті 165 Кодексу (підпункт 164.2.20 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України).

Положеннями статті 167 Податкового кодексу України встановлено ставки податку, відповідно до якої: ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами (пункт 167.1 статті 167 Податкового кодексу України); ставка податку становить 5 відсотків бази оподаткування у випадках, прямо визначених цим розділом (пункт 167.2 статті 167 Податкового кодексу України).

В той же час, підпунктом 170.14-1.2 пункту 170.14-1 статті 170 Податкового кодексу України встановлено, що за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу, оподатковуються доходи платника податку спеціаліста резидента Дія Сіті, що нараховуються (виплачуються) на його користь резидентом Дія Сіті починаючи з календарного місяця, наступного за календарним місяцем, в якому набуто статус резидента Дія Сіті, у вигляді: а) заробітної плати; б) винагороди за гіг-контрактом, укладеним у порядку, передбаченому Законом України «Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні», у тому числі винагороди за створення та перехід прав на твори, створені за замовленням; в) авторської винагороди за створення службового твору та перехід прав на службові твори. Доходи спеціалістів резидента Дія Сіті, передбачені підпунктами «а» - «в» цього підпункту, що були нараховані (виплачені) у календарному місяці, в якому набуто статус резидента Дія Сіті, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

В свою чергу, підпунктом 14.1.48 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що заробітна плата для цілей розділу IV цього Кодексу це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

Крім того, згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці» і включає в себе наступне.

Основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Визначення видів виплат, що відносяться до основної, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, здійснюється з урахуванням Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України № 5 від 13.01.2004.

У відповідності до пункту 1.1. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України № 5 від 13.01.2004, інструкція містить основні методологічні положення щодо визначення показників оплати праці у формах державних статистичних спостережень з метою одержання об`єктивної статистичної інформації про розміри та структуру заробітної плати найманих працівників. Дія Інструкції поширюється на всіх юридичних осіб, їхні філії, відділення, представництва та інші відособлені структурні підрозділи.

Підпунктом 2.2.12 пункту 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України № 5 від 13.01.2004 встановлено, що фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять, зокрема оплата за невідпрацьований час, а саме оплата працівникам, які залучаються до виконання державних або громадських обов`язків, якщо вони виконуються в робочий час.

Порядок оплати праці працівників, які залучаються до виконання державних або громадських обов`язків визначено статтею 119 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до абзацу 1 статті 119 Кодексу законів про працю України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Тобто зазначеним працівникам гарантується виплата доходу у вигляді середнього заробітку. Порядок обчислення середньої заробітної плати здійснюється у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995.

В той же час, відповідно до п. 2.3. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004, інші заохочувальні та компенсаційні виплати включають винагороди та премії, які мають одноразовий характер, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. До них належать, зокрема, нарахування за невідпрацьований час, не передбачені чинним законодавством.

Отже, виходячи з аналізу положень Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004, перелік винагород та заохочень, передбачених пунктом 2.3, є відкритим, з чого вбачається, що в Інструкції наведено лише приклади виплат, які можуть здійснюватися роботодавцем на користь його працівників. Тобто, як сам перелік виплат, що пропонуються Інструкцією, так і їх найменування є орієнтовними та можуть бути скориговані роботодавцем в залежності від потреб.

Згідно статті 91 Кодексу законів про працю України підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників.

Статтею 97 Кодексу законів про працю України та статтею 15 Закону України «Про оплату праці» визначено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами і організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Статтею 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції, зокрема щодо нормування і оплати праці, встановлення форми, системи, розмірів заробітної? плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій тощо), встановлення гарантій, компенсацій, пільг. Тобто, всі умови оплати праці своїх працівників, серед іншого, і виплати стимулюючого та заохочувального характеру, підприємства визначають самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством. Таким чином, роботодавцю та її трудовому колективу законодавцем надано право самостійно встановлювати в колективному договорі умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат працівникам.

Згідно пункту 8.1 Колективного договору ТОВ «ПЛАРІУМ ЮКРЄЙН» на 2024 2028 з метою задоволення соціально-побутових потреб працівників, посилення соціального захисту та соціальних гарантій, підвищення рівня продуктивності праці, стимулювання на досягнення працівниками більш високих результатів їх роботи, створення оптимальних умов для організації трудового процесу, створення відповідних умов праці, іміджу Товариства, який є основою конкурентоспроможності Товариства на ринку праці, приваблення відповідних спеціалістів, при наявності фінансових можливостей, Товариство зобов`язується забезпечити працівників додатковими соціальними гарантіями, компенсаціями та пільгами спрямованими на соціальне, медичне та культурне забезпечення працівників, організацію їх оздоровлення та відпочинку.

Відповідно до підпункту і) пункту 3.19. Колективного договору ТОВ «ПЛАРІУМ ЮКРЄЙН» на 2024 2028 за наявності фінансових можливостей та наявності прибутку Товариство надає працівникам наступні заохочувальні та компенсаційні виплати: і) нарахування за невідпрацьований час у зв`язку з виконанням державних або громадських обов`язків у вигляді добровільної виплати мобілізованим працівникам. Працівники позивача, призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом, увільняються від роботи на час несення військової служби зі збереженням місця роботи і посади згідно зі статтею 119 Кодексу законів про працю України. Але на підставі положень підпункту і) пункту 3.19. Колективного договору, у зв`язку з трудовими відносинами, за наявності фінансових можливостей та наявності прибутку, позивач здійснює заохочення працівників, які захищають Державу, шляхом надання останнім заохочувальної та компенсаційної виплати за невідпрацьований час у зв`язку з виконанням державного обов`язку, а саме проходження військової служби, у вигляді добровільної виплати мобілізованим працівникам.

Як встановлено судом, в основу оскаржуваної податкової консультації Державною податковою службою України покладено висновок про те, що якщо юридичною особою дотримуються вимоги абзацу 1 статті 119 Кодексу законів про працю України, а саме виконання державного та громадського обов`язку здійснюється у робочий час та виплачується середній заробіток, то сума такого заробітку може включатися до фонду додаткової заробітної плати. Разом із тим відповідно до інформації, яка наведена у зверненні позивача, суб`єкт господарювання як резидент Дія Сіті виплачує на користь мобілізованого працівника дохід у вигляді добровільної виплати, який не пов`язаний з виконанням трудової функції таким працівником, а також не є середнім заробітком у розумінні абзацу першого статті 119 Кодексу законів про працю України, що дозволяє зробити висновок про відсутність підстав вважати зазначені добровільні виплати як заробітна плата, які слід оподатковувати податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18%.

В той час, як позивач, як резидент Дія Сіті, посилаючись, зокрема, але не виключно, на положення статті 2 Закону України «Про оплату праці» вказує, що заохочувальну та компенсаційну виплату нарахування за невідпрацьований час у зв`язку з виконанням державних або громадських обов`язків у вигляді добровільної виплати мобілізованим працівникам, яка здійснюється позивачем на підставі трудових відносин та на виконання Колективного договору, і яка не передбачена актами чинного законодавства, слід кваліфікувати як елемент заробітної плати у складі інших заохочувальних та компенсаційних виплат, які слід оподатковувати податком на доходи фізичних осіб за ставкою 5%.

Отже, спірним у даному випадку є не віднесення відповідачем нарахувань за невідпрацьований час у зв`язку з виконанням державних або громадських обов`язків у вигляді добровільної виплати мобілізованим працівникам, що виплачуються позивачем, як резидентом Дія Сіті, на користь найманих працівників на виконання положень Колективного договору у складі інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до структури фонду заробітної плати та, як наслідок, їх правова природа оподаткування податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18%.

Виходячи з системного аналізу норм, суд дійшов до висновку, що нарахування за невідпрацьований час у зв`язку з виконанням державних або громадських обов`язків у вигляді добровільної виплати мобілізованим працівникам, яка здійснюється ТОВ «ПЛАРІУМ ЮКРЄЙН», як резидентом Дія Сіті, у зв`язку з трудовими відносинами і на підставі Колективного договору, відноситься до фонду заробітної плати у складі інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Так, підпункт 164.2.1 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України передбачає, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).

Відповідно до підпункту а) підпункту 170.14-1.2 пункту 170.14-1 статті 170 Податкового кодексу України за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу, оподатковуються доходи платника податку спеціаліста резидента Дія Сіті, що нараховуються (виплачуються) на його користь резидентом Дія Сіті починаючи з календарного місяця, наступного за календарним місяцем, в якому набуто статус резидента Дія Сіті, у вигляді заробітної плати.

Положеннями пункту 167.2 статті 167 Податкового кодексу України встановлено, що ставка податку становить 5% бази оподаткування у випадках, прямо визначених цим розділом.

В розумінні частини 3 статті 2 Закону України «Про оплату праці» та підпункту 2.3.1 пункту 2.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України № 5 від 13.01.2004, добровільні виплати, які здійснюються позивачем мобілізованим працівникам, є нарахуваннями за невідпрацьований час, які не передбачені чинним законодавством, належать до інших заохочувальних та компенсаційних виплат і відповідно входять до структури заробітної плати.

Отже, на підставі системного аналізу вищенаведених норм матеріального права судом встановлено, що: 1) нарахування за невідпрацьований час у зв`язку з виконанням державних або громадських обов`язків у вигляді добровільної виплати позивачем мобілізованим працівникам, є заробітною платою в розумінні підпункту 14.1.48 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України; 2) такі нарахування здійснюються позивачем, як резидентом Дія Сіті, у зв`язку з трудовими відносинами на підставі Колективного договору; 3) такі виплати мобілізованим працівникам відносяться до структури фонду заробітної плати у складі інших заохочувальних та компенсаційних виплат, і відповідно підлягають оподатковуванню податком на доходи фізичних осіб за ставкою 5%.

Така правова позиція суду цілком узгоджується із тим, що згідно іншою індивідуальною податковою консультацією №3607/ІПК/99-00-24-03-03 від 01.07.2025, наданою на звернення іншої юридичної особи зі схожих питань, Державною податковою службою України надано рекомендації із практичного застосовування норм податкового законодавства, відповідно до яких: «Враховуючи викладене, у разі якщо резидент Дія Сіті відповідає вимогам, визначених пп. 2, 3 частини першої ст. 5 Закону України від 15 липня 2021 року №1667-IX «Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні» (далі - Закон №1667) та дохід у вигляді щомісячної добровільної виплати виплачується на користь мобілізованих працівників відповідно до умов колективного договору, то сума таких виплат включається до заробітної плати зазначених працівників та оподатковується податком на доходи фізичних осіб за ставкою 5 відсотків».

Схожі рекомендації з практичного застосовування норм податкового законодавства надані Державною податковою службою України і в іншій індивідуальній податковій консультації №4335/ІПК/99-00-24-03-03 від 12.08.2025, відповідно до якої: «При цьому добровільні виплати, у тому числі у розмірі матеріальної допомоги, які здійснюються підприємством мобілізованим працівникам на регулярній основі, є нарахуваннями за невідпрацьований час, які не передбачені чинним законодавством, і належать до інших заохочувальних та компенсаційних виплат в розумінні частини третьої ст. 2 Закону №108 та пп. 2.3.1 п. 2.3 Інструкції №5, і відповідно входять до структури заробітної плати».

З огляду на викладене, беручи до уваги надані сторонами докази та норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини у їх сукупності, суд не погоджується з доводами відповідача наведеними в оскаржуваній індивідуальній податковій консультації та відзиві на позовну заяву, про те, що нарахування за невідпрацьований час у зв`язку з виконанням державних або громадських обов`язків у вигляді добровільної виплати мобілізованим працівникам, що виплачується позивачем, як резидентом Дія Сіті, на користь найманих працівників на виконання положень Колективного договору у складі інших заохочувальних та компенсаційних виплат, не відносяться до структури фонду заробітної плати, і відповідно, як наслідок, з їх правовою природою оподаткування податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18%. Оскільки такі добровільні виплати мобілізованим працівникам, які здійснюються ТОВ «ПЛАРІУМ ЮКРЄЙН» на підставі трудових відносин та на виконання Колективного договору, слід кваліфікувати як елемент заробітної плати у складі інших заохочувальних та компенсаційних виплат, що, як наслідок, відповідно до положень підпункту 14.1.48 пункту 14.1 статті 14, пункту 167.2 статті 167 та підпункту а) підпункту 170.14-1.2 пункту 170.14-1 статті 170 Податкового кодексу України, підпадають під оподаткування податком на доходи фізичних осіб за ставкою 5%.

Керуючись зазначеними нормами права та зважаючи на те, що позивач є резидентом Дія Сіті, суд приходить до висновку, що до зазначеного кола правовідносин мають застосовуватись положення підпункту 14.1.48 пункту 14.1 статті 14, пункту 167.2 статті 167 та підпункту а) підпункту 170.14-1.2 пункту 170.14-1 статті 170 Податкового кодексу України, оскільки вони встановлюють для резидентів Дія Сіті особливості регулювання оподаткування виплат у складі елемента заробітної плати податком на доходи фізичних осіб за ставкою 5%.

При цьому, надаючи податкову консультацію, контролюючий орган не встановлює (змінює чи припиняє) відповідну норму законодавства, а лише надає роз`яснення щодо практичного її застосування.

Метою податкової консультації є викладення (роз`яснення) платнику податків офіційного розуміння контролюючим органом змісту правової норми з питань оподаткування для забезпечення правильного її застосування.

Разом із тим, податкова консультація обов`язково повинна містити опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, вказаних у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства.

При дослідженні індивідуальної податкової консультації Державної податкової служби України № 982/ІПК/99-00-24-03-03 від 25.02.2025, суд дійшов висновку, що оскаржувана індивідуальна податкова консультація: 1) суперечить нормам підпункту 14.1.48 пункту 14.1 статті 14, пункту 167.2 статті 167 та підпункту а) підпункту 170.14-1.2 пункту 170.14-1 статті 170 Податкового кодексу України; 2) в індивідуальній податковій консультації відсутнє системне тлумачення норм Закону України «Про оплату праці» у їх сукупності; 3) в індивідуальній податковій консультації не враховано особливостей, передбачених Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України № 5 від 13.01.2004; 4) індивідуальна податкова консультація не містить обґрунтування наведених податковим органом фактів.

Вказані обставини свідчать про те, що контролюючим органом не було надано належної оцінки вказаним позивачем у зверненні обставинам, разом із поставленим питанням. Відтак, суд дійшов висновків, що відповідачем не надано доказів правомірності та обґрунтованості наданої індивідуальної податкової консультації.

Також суд наголошує, що загальними вимогами, які висуваються до акта індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення податковим органом конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Відтак, невиконання податковим органом законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.

На підставі викладеного, суд дійшов висновків, що оскаржувана індивідуальна податкова консультація Державної податкової служби України від 25.02.2025 №982/ІПК/99-00-24-03-03 не у повній мірі ґрунтується на нормах права, якими врегульовані спірні правовідносини, у зв`язку із чим підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог у частині зобов`язання Державної податкової служби України надати нову індивідуальну податкову консультацію з питання, поставленого у зверненні ТОВ «ПЛАРІУМ ЮКРЄЙН» про надання індивідуальної податкової консультації за вих. №2025/02/12-1 від 12.02.2025, з урахуванням висновків Харківського окружного адміністративного суду, суд зазначає наступне.

Реалізація суб`єктами публічної адміністрації своїх повноважень, які є законодавчо визначеними, що випливає з положень частини 2 статті 19 Конституції України, здійснюється в межах відповідної законної дискреції.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Дискреційні повноваження це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення. Також ця особа може вибирати рішення у передбачених для конкретних ситуацій нормативно-правових актах або схожих документах.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.

Адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до абзацу 3 пункту 10.3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду «Про судове рішення в адміністративній справі» № 7 від 20.05.2013, суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень відповідно до закону приймає рішення на власний розсуд.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень, виконуючи цілі, встановлені адміністративним судочинством щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається і не може втручатися в дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Проте, відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, відповідно до частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право звернутися до суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

За приписами пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Аналізуючи дані положення кодексу можна дійти висновку, що законодавством передбачено право суду у випадку встановлення порушення прав позивача зобов`язувати суб`єкта владних повноважень приймати рішення або вчиняти певні дії.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997.

За приписами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) у справі «Чуйкіна проти України» (Case of Chukina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), п. п. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».

Враховуючи викладене, для ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Державну податкову службу України надати нову індивідуальну податкову консультацію з питання, поставленого у зверненні ТОВ «ПЛАРІУМ ЮКРЄЙН» про надання індивідуальної податкової консультації за вих. № 2025/02/12-1 від 12.02.2025, з урахуванням висновків Харківського окружного адміністративного суду.

Суд, відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Стосовно вимоги позивача про встановлення судового контролю, суд зазначає, що відповідно до статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах є саме диспозитивним правом суду, яке може використовуватись в залежності від наявності об`єктивних обставин, що підтверджені належними та допустимими доказами. Це виключно як певна (можливо, виняткова) міра впливу на той чи інший орган влади.

Позивач не навів аргументованих доводів та не надав доказів того, що прийняте рішення суду не буде виконуватись відповідачем тривалий час.

Враховуючи, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення є правом, а не обов`язком суду, а також приписи статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України щодо обов`язковості судових рішень та відсутності об`єктивних обставин щодо невиконання судового рішення з боку відповідача, суд не вбачає підстав для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999 у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22.02.2007 у справі «Красуля проти Росії», від 05.05.2011 у справі «Ільяді проти Росії», від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України», від 09.12.1994 у справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01.07.2003 у справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07.06.2008 у справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись статтями 14, 139, 242-246, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЛАРІУМ ЮКРЄЙН» (проспект Науки, буд. 27-Б, 8 поверх, м. Харків, 61072, код 37364327) до Державної податкової служби України (площа Львівська, буд. 8, м. Київ, 04053, код 43005393) про визнання протиправною та скасування індивідуальної податкової консультації, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати Індивідуальну податкову консультацію Державної податкової служби України № 982/ІПК/99-00-24-03-03 від 25.02.2025.

Зобов`язати Державну податкову службу України надати нову індивідуальну податкову консультацію з питання, поставленого у зверненні ТОВ «ПЛАРІУМ ЮКРЄЙН» про надання індивідуальної податкової консультації від 12.02.2025 вих. № 2025/02/12-1, з урахуванням висновків Харківського окружного адміністративного суду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової служби України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЛАРІУМ ЮКРЄЙН» сплачений судовий збір у розмірі 3 028,00 грн (три тисячі двадцять вісім гривні 00 копійок).

Рішення набирає законної сили у порядку, передбаченому статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та підлягає оскарженню у порядку та у строки, визначені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Ольга НІКОЛАЄВА