Справа № 420/11097/25
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2025-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/11097/25

Категорія: 112010200Головуючий у суді І інстанції: Марин П.П. час і місце ухвалення: письмове провадження, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідачаСеменюка Г.В.
суддів: Федусика А.Г.
Шляхтицького О.І.

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії

в с т а н о в и В:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просив:

- визнати протиправними дії щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу періодів роботи з 02.03.1991 по 01.07.1991 та з 15.07.1991 по 27.06.2001;

- зобов`язати зарахувати до страхового стажу періоди роботи з 02.03.1991 по 01.07.1991 та з 15.07.1991 по 27.06.2001;

- зобов`язати здійснити перерахунок та виплату пенсії за віком з 03.01.2023 з урахуванням при обчисленні страхового стажу періодів роботи з 02.03.1991 по 01.07.1991 та з 15.07.1991 по 27.06.2001 згідно з трудовою книжкою від 17.09.1980 серії НОМЕР_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач указує, що 03.01.2023 звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення та нарахування пенсії, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення». Орган Пенсійного фонду розрахував мінімальний розмір пенсії та не врахував повний пенсійний стаж посилаючись на виправлення записів в трудовій книжці.

У березні 2025 року позивач знову звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою щодо врахування спірного страхового стажу.

27.03 2025 ГУ ПФУ в Одеській області надало відповідь на його звернення, в якій зазначено таке:

«За результатами перевірки електронної пенсійної справи встановлено, що при призначені пенсії до страхового стажу не враховані періоди роботи згідно з записами в трудовій книжці від 17.09.1980 НОМЕР_1 : з 02.03.1991 по 01.07.1991, оскільки відтиск печатки, якою скріплено запис про звільнення не відповідає назві підприємства при прийнятті на роботу та відсутні інформація щодо реорганізації підприємства, що є порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, яка затверджена Постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1971 №162; з 15.07.1991 по 27.06.2001, оскільки в записі про прийняття на роботу допущені необумовлені виправлення, що є порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджених Наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 №58».

Позивач, з посиланням на норми матеріального права та судову практику, вважає дії пенсійного органу протиправними, оскільки він не може нести відповідальність за порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Суд визнав протиправними дії ГУ ПФУ в Одеській області щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу періодів роботи з 02.03.1991 по 01.07.1991 та з 15.07.1991 по 27.06.2001.

Зобов`язав ГУ ПФУ в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 02.03.1991 по 01.07.1991 та з 15.07.1991 по 27.06.2001 згідно з трудовою книжкою від 17.09.1980 НОМЕР_1 та здійснити перерахунок і виплату пенсії за віком з 03.01.2023 з урахуванням при обчисленні страхового стажу періодів роботи з 02.03.1991 по 01.07.1991 та з 15.07.1991 по 27.06.2001.

Також судом вирішено питання про розподіл судових витрат, відповідно до вимог частини 1 статті 139 КАС України.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, представник ГУ ПФУ в Одеській області подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Мотиви апеляційної скарги складаються з наступного.

По-перше, скаржник указує на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання дій пенсійного органу протиправними щодо відмови у зарахуванні спірного періоду до страхового стажу, оскільки за результатами перевірки електронної пенсійної справи встановлено, що при призначенні пенсії до страхового стажу не враховані періоди роботи згідно з записами в трудовій книжці від 17.09.1980 НОМЕР_1 :

- з 02.03.1991 по 01.07.1991, оскільки відтиск печатки, якою скріплено запис про звільнення не відповідає назві підприємства при прийняті на роботу та відсутня інформація щодо реорганізації підприємства, що є порушенням Інструкції про порядок введення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, яка затверджена Постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1971 № 162;

- з 15.07.1991 по 27.06.2001, оскільки в записі про прийняття на роботу допущені необумовлені виправлення, що є порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 № 58.

Отже, для перегляду страхового стажу позивачу необхідно звернутися до пенсійного органу з уточнюючими довідками про періоди роботи з 02.03.1991 по 01.07.1991 та з 15.07.1991 по 27.06.2001.

По-друге, скаржник вважає, що суд першої інстанції, при вирішенні справи вийшов за межі завдань адміністративного судочинства, а саме: втрутився в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, зобов`язавши останнього здійснити перерахунок та виплату пенсії за віком з урахуванням спірних періодів роботи.

ОСОБА_1 , скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, вважає її необґрунтованою та безпідставною, а тому просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Мотиви відзиву відтворюють позицію суду першої інстанції про задоволення позову.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, справу судом апеляційної інстанції розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 17.11.2022 призначено пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виходячи зі страхового стажу 31 рік 12 днів.

З розрахунку стажу убачається, що позивачу, при призначенні пенсії, не враховано такі періоди роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 :

- з 02.03.1991 по 01.07.1991 в малому підприємстві «СЕЙАЛЛ» головним бухгалтером;

- з 15.07.1991 по 27.06.2001 в малому підприємстві «АЛЕКС» (код 13374475).

Відповідно до листа ГУ ПФУ в Одеській області від 27.03.2025 №8008-7452/Д-02/8-1500/25, наданого у відповідь на заяву позивача, при призначенні пенсії, останньому, до страхового стажу не враховані періоди роботи згідно з записами в трудовій книжці від 17.09.1980 серії НОМЕР_1 :

- з 02.03.1991 по 01.07.1991, оскільки відтиск печатки, якою скріплено запис про звільнення не відповідає назві підприємства при прийнятті на роботу та відсутня інформація щодо реорганізації підприємства, що є порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, яка затверджена Постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1971 № 162;

- з 15.07.1991 по 27.06.2001, оскільки в записі про прийняття на роботу допущені необумовлені виправлення, що порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 № 58.

Для перегляду страхового стажу необхідно звернутися до будь-якого відділу обслуговування громадян (сервісного центру) з оригіналами наступних документів: паспорту громадянина України, реєстраційним номером облікової картки платника податків та уточнюючими довідками про періоди роботи з 02.03.1991 по 01.07.1991 та з 15.07.1991 по 27.06.2001.

Вважаючи такі дії протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, керуючись усталеною практикою Верховного Суду, виходив із того, що працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.

Суд зауважив, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємства, а тому її неналежне ведення відповідними особами не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання відповідної пенсії.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

За приписами частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (далі Закон №1058) страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Приписами частини 2 статті 24 Закону №1058 визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону №1058).

У законодавстві, що діяло до 01.01.2004, зокрема, у ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Частинами 1 та 3 ст. 44 Закону №1058 встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

За правилами статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Порядок підтвердження стажу також регламентовано у статті 62 Закону №1058, яка визначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Пунктами 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі Порядок №637) визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.

Відповідно до п.3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно з п.20 Порядку №637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики та Мінфіном.

Аналіз викладених норм, дає підстави дійти висновку, що необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Тобто, встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №444/2480/16-а.

В апеляційній скарзі, представник ГУ ПФУ в Одеській області указує про те, що ОСОБА_1 до страхового стажу не враховані спірні періоди роботи згідно з записами в трудовій книжці, оскільки відтиск печатки, якою скріплено запис про звільнення не відповідає назві підприємства при прийнятті на роботу та відсутня інформація щодо реорганізації підприємства, що є порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, яка затверджена Постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1971 № 162.

Також указано про те, що в записі про прийняття на роботу (період з 15.07.1991 по 27.06.2001) допущені необумовлені виправлення, що є порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 № 58.

Аналізуючи такі доводи скаржника колегія суддів виходить з такого.

Згідно з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162, заповнення трудової книжки вперше виробляється адміністрацією підприємства у присутності працівника пізніше тижневого терміну від часу прийому працювати (п.2.2).

Після вказівки дати заповнення трудової книжки працівник підписом засвідчує правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний лист) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (чи друк відділу кадрів), де вперше заповнювалася трудова книжка (п.2.11).

Відповідно до пунктів 2.3, 2.5, 2.7, 2.8 вказаної Інструкції усі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні - у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи здійснюються арабськими цифрами (число та місяць двозначними). Наприклад, якщо робітника або службовця прийнято на роботу 5 січня 1984 р., у графі 2 трудової книжки раніше встановленого зразка (1938 р.) записується: "1984.05.01", у трудових книжках, виданих після 1 січня 1975 р.: "05.01.84". Записи виконуються акуратно, пір`яною або кульковою ручкою, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольору.

У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення та ін. виправлення провадиться адміністрацією того підприємства, де було внесено відповідний запис. Адміністрація за новим місцем роботи зобов`язана надати працівникові у цьому необхідну допомогу.

Якщо підприємство, яке внесло неправильний або неточний запис, ліквідоване, виправлення вносяться правонаступником, а за його відсутності - організацією, що вище стоїть, якій було підпорядковане ліквідоване підприємство.

Виправлені відомості про роботу, про переклади на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення та ін повинні повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. У разі втрати наказу чи розпорядження чи невідповідності їх фактично виконуваної роботі виправлення відомостей про роботу провадиться на підставі інших документів, що підтверджують виконання робіт, не зазначених у трудовій книжці. Свідчення не можуть бути підставою для виправлення внесених раніше записів.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.6, 2.8, 2.9 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р., у графі 2 трудової книжки записується "05.01.1993". Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м.Києва, держархівом м.Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму.

Виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. У разі втрати наказу чи розпорядження або невідповідності їх фактично виконуваній роботі виправлення відомостей про роботу здійснюється на основі інших документів, що підтверджують виконання робіт, не зазначених у трудовій книжці. Показання свідків не можуть бути підставою для виправлення занесених раніше записів.

Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27 квітня 1993 року № 301 (далі Постанова № 301) відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Аналіз викладених нормативно-правових актів свідчить про правильність висновків суду першої інстанції про те, що працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення.

Тобто, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.

Законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємства, а тому її неналежне ведення відповідними особами не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу для отримання відповідної пенсії.

Варто відзначити, що витребування та перевірка додаткових документів і довідок є правом пенсійного органу, тобто перекладання обов`язку доказування, надання відомостей тощо на позивача є неприйнятним. Неможливість пенсійного органу скористатися правом на перевірку зазначених у трудовій книжці відомостей не може бути підставою для обмеження права пенсіонера на отримання належної пенсії.

Верховний Суд у постанові від 21.02.2018 (справа №687/975/17) зробив правовий висновок згідно якого на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретній посаді, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Такі висновки також узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 04.07.2023 (справа №580/4012/19).

Таким чином, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги ГУ ПФУ в Одеській області необґрунтованими та такими, що суперечать наявній практиці Верховного Суду і нормативно-правовому регулюванню.

Відповідаючи на довід апеляції ГУ ПФУ в Одеській області щодо втручання судом першої інстанції у дискрецію суб`єкта владних повноважень, колегія суддів указує таке.

Суд апеляційної інстанції вважає, що спосіб відновлення порушеного права позивачки має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Частиною третьою статті 245 КАС України визначено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 509/1350/17 зазначила, що суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З огляду на те, що наведені пенсійним фондом підстави для відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до страхового стажу періодів його роботи з 02.03.1991 по 01.07.1991 та з 15.07.1991 по 27.06.2001 не знайшли свого підтвердження в суді першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів дійшла висновку про дотримання позивачем всіх визначених законодавством умов для зарахування спірних періодів до страхового стажу, а тому у суб`єкта владних повноважень є єдиний правомірний варіант поведінки зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 02.03.1991 по 01.07.1991 та з 15.07.1991 по 27.06.2001 згідно з трудовою книжкою від 17.09.1980 серії НОМЕР_1 та здійснити перерахунок і виплату пенсії за віком з 03.01.2023 з урахуванням при обчисленні страхового стажу періодів роботи з 02.03.1991 по 01.07.1991 та з 15.07.1991 по 27.06.2001.

З огляду на вищевикладене, ураховуючи, що колегія суддів надала відповіді на усі ключові доводи скаржника, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з частиною 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстави для розподілу судових витрат за результатом розгляду апеляційної скарги, відповідно до статті 139 КАС України, відсутні.

Керуючись статтями 243, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач Г.В. Семенюк
Судді А.Г. Федусик О.І. Шляхтицький