Справа № 160/449/25
Суддя: Рябчук Олена Сергіївна
Дата ухвалення: 2025-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 грудня 2025 рокуСправа №160/449/25
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Рябчук О.С.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, -
07.01.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», в якій позивач просить суд:
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначена справа розподілена судді О.С. Рябчук.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.01.2025 р. адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди залишено без руху.
Запропоновано позивачу усунути недоліки позову протягом 10-ти днів з дня отримання копії ухвали суду про залишення позову без руху шляхом надання суду:
- заяви про поновлення строку звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.01.2025 р. адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди повернуто позивачу.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07.08.2025 р. ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.01.2025 р. скасовано.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.09.2025 р. відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у письмовому провадженні.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
02.10.2025 року від Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» надійшов відзив проти позову. Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі, в обґрунтування заперечень проти позову вказує про таке. 11.04.2024 за вх.№1548 до установи надійшов адвокатський запит від адвоката Монатко Д.С. від 10.04.2024 про надання інформації про місця проживання або перебування засуджених в секторі максимального рівня безпеки з відбуванням покарання у приміщеннях камерного типу ДУ «Дніпровська виправна колонія (№89)» до їх засудження станом на 13.12.2023 року. 16.04.2024 за № 89/10-2194/Бк керівництвом установи було надано відповідь на адвокатський запит з дотриманням строків надання відповіді згідно ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Згідно вказівки першого заступника начальника Міжрегіонального управління полковника внутрішньої служби Олександра Федоренко від 25.12.2023 за № 9979/5 2023 забороняється надавати будь-які дані засуджених та осіб взятих під варту, без письмової згоди засудженого.
Згідно психологічної довідки на засудженого ОСОБА_1 за період перебування в установі міг мати нестабільний психоемоційний стан, який міг бути спричинений певними особистісними факторами, який був передбачений довічним строком позбавлення волі, нетерпимістю обмежень, яка являється складовою довгострокового виконання режимних вимог, що спричиняє підвищений рівень тривожності та надмірно бурхливих психоемоційних реакцій. Психологом відділу соціально-виховної та психологічної роботи державної установи "Дніпровська виправна колонія (№89)", не одноразово проводились бесіди та тести з метою підвищення контролю з боку персоналу установи, щодо засудженого ОСОБА_1 . Ось ці всі фактори і сприяли негативному емоціональному стану позивача.
Тому, не своєчасне надання відповіді на думку позивача, на адвокатський запит від 10.04.2024 та надання неповної інформації, не могло завдати моральної шкоди позивачу, згідно чого і не має підстав відшкодування моральної шкоди, передбачених статею 1167 Цивільного кодексу України.
На думку позивача, така інформація не містить жодної інформації, яка б могла містити якусь чутливу або конфіденційну інформацію. Тим більше, що у адвокатському запиті було окремо відмічена необхідність надання інформації без зазначення будь-яких анкетних даних осіб, які перебувають у ДУ «ДВК (№ 89)».
Як зазначено в позові і що не оспорюється відповідачем, запит адвоката ОСОБА_2 був отриманий 11.04.2024 та надійшов на офіційну електронну пошту ДУ «ДВК (№ 89)». В той же час, доводи відповідача, що відповідь на адвокатський запит була надана 16.04.2024 не підтверджуються належними та допустимими доказами. Натомість, адвокат Монатко Д.С. надав ОСОБА_1 скріншоти зі своєї електронної пошти, з яких вбачається, що відповідь на запит була надана не 16.04.2025, а 18.04.2025 о 08:52 від користувача ОСОБА_3 .
Стосовно моральної шкоди зазначено, що завдана шкода додатково полягає у тому, що позивач перебуває у місцях позбавлення волі і не може розпоряджатися своїм часом на власний розсуд. А тому він вимушений розраховувати свій час, беручи до уваги розпорядок дня у закладі. Так само, як і час та можливість підготовки документів. Тому затягування надання відповіді на адвокатський запит створює додаткові душевні страждання для засудженого та обмежує його у захисті своїх прав.
В позовній заяві позивачем заявлено клопотання про винесення ухвали про призначення справи до розгляду за правилами загального позовного провадження після того, як позивачем буде подана заява про збільшення позовних вимог в частині суми моральної шкоди.
Відповідне клопотання позивачем надано не було. Отже, суд не вбачає підстав для розгляду справи в порядку загального позовного провадження з викликом учасників справи.
Також, позивачем заявлено клопотання про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції.
Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у письмовому провадженні. Проведення відеоконференції при розгляді справи без виклику сторін не передбачено положеннями Кодексу адміністративного судочинства України.
Враховуючи викладене, заявлені клопотання задоволенню не підлягають.
Також, позивачем заявлено клопотання про залучення до участі у справі Уповноваженого Верховною радою з прав людини у Дніпропетровській області в цілях захисту прав та інтересів позивача.
Заявлене клопотання не підлягає задоволенню, оскільки позивач скористався своїм правом на звернення за правовою допомогою та його інтереси у справі представляє адвокат Чуприна Є.А.
Згідно з 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Розглянувши матеріали адміністративного позову, доводи сторін, що викладені у позові та заявах по суті справи, суд виходить з наступного.
15.04.2002 року ОСОБА_1 було засуджено до довічного позбавлення волі вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.04.2002 року.
Верховний Суд України, розглянувши касаційні скарги на вирок від 15.04.2002 року, постановив ухвалу від 23.07.2002 року про залишення касаційних скарг без задоволення, а вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.04.2002 залишено без змін.
25 липня 2003 року відбулося засідання комісії Департамента з питань ВКП у Дніпропетровський області з питань розподілу, направлення та переведення засуджених до позбавлення волі, якою, згідно протоколу № 23 від 25.07.2003, було прийнято рішення про призначення подальшого тримання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 у ВК максимального рівня безпеки ( у приміщеннях камерного типу).
30 липня 2003 року ОСОБА_1 за рішенням комісії від 25.07.2003 було етаповано з СІЗО-3 м. Дніпропетровська до державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» для подальшого тримання під вартою у камерах сектору максимального рівня безпеки.
Засуджений до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , відбував покарання в Державній установі «Дніпровська виправна колонія (№89)» на дільниці максимального рівня безпеки довічне позбавлення волі з 30.07.2003 року та 25.12.2023 року був етапований до державної установи «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)» діля подальшого відбування покарання.
Адвокатом Монатко Д.С. було надано до Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» адвокатський запит від 10.04.2024 р. в інтересах ОСОБА_1 .
В запиті адвокат просив:
«Надати інформацію про кількість вільних місць в секторі максимального рівня безпеки з відбуванням покарання у приміщеннях камерного типу ДУ «Дніпровська виправна колонія (№89)» станом на 13.12.2023 року та на 10.04.2024 р.
Надати інформацію про місця проживання або перебування засуджених в секторі максимального рівня безпеки з відбуванням покарання у приміщеннях камерного типу ДУ «Дніпровська виправна колонія (№89)» до їх засудження станом на 13.12.2023 року (без розкриття персональних даних засуджених лише їх кількість та населені пункти, де вони проживали або перебували до засудження).
Державною установою «Дніпровська виправна колонія (№89)» на вказаний запит надано відповідь №89/10-2194/Мл від 16.04.2024 р.
У відповіді надано інформацію, що станом на 13.12.2023 року в секторі максимального рівня безпеки при Державній установі «Дніпровська виправна колонія (№89)» відбувало покарання 34 особи із числа засуджених до довічного позбавлення волі.
Також повідомлено, що місця проживання засуджених до довічного позбавлення волі, які відбували покарання в установі на той час (період) надати неможливо, відповідно до ЗУ «Про захист персональних даних», а саме, забороняється для передачі іншим особам без письмової згоди засудженого.
Відповідно до скріншотів з електронної пошти адвокат Монатко Д.С. відповідь на запит була надіслана на електронну пошту 18.04.2025 о 08:52 від користувача ОСОБА_3 .
Не погодившись із відповіддю, позивач звернувся з позовом до суду.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями статті 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
У Законі України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію» (далі - Закон № 2657-XII) закріплено право кожного на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб (стаття 5 Закону № 2657-XII).
Відповідно до статті 20 Закону № 2657-XII за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом.
Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.
Згідно зі статтею 21 вказаного Закону інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених Законом України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VI), та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає цей Закон.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 2939-VІ від 13.01.2011 р. публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Згідно до ч. 2 ст. 6 вказаного Закону України обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 вказаного Закону України розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:
1) суб`єкти владних повноважень органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюют ьвладні управлінські функції відповідно до законодавства та рішенняя ких є обов`язковими для виконання;
2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;
3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;
4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них;
5) юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради.
До розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють:
1) інформацією про стан довкілля;
2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту;
3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян;
4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено:1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації;2) дату відмови;3) мотивовану підставу відмови;4) порядок оскарженнявідмови;5) підпис.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 14 вказаного Закону України розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Згідно до ч.ч. 1, 4 ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23 Закону № 2939-VI рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.
Запитувач, зокрема, має право оскаржити надання недостовірної або неповної інформації.
Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатський запит - письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правничої допомоги клієнту.
До адвокатського запиту додаються посвідчені адвокатом копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордера або доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги. Вимагати від адвоката подання разом з адвокатським запитом інших документів забороняється.
Орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно до ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до положень статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до вимог частин першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно до п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Оцінюючи усі докази, досліджені судом, у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.
Адвокатом Монатко Д.С. було надано до Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» адвокатський запит від 10.04.2024 р. в інтересах ОСОБА_1 .
В запиті адвокат просив надати наступну інформацію:
1. про кількість вільних місць в секторі максимального рівня безпеки з відбуванням покарання у приміщеннях камерного типу ДУ «Дніпровська виправна колонія (№89)» станом на 13.12.2023 року;
2. про кількість вільних місць в секторі максимального рівня безпеки з відбуванням покарання у приміщеннях камерного типу ДУ «Дніпровська виправна колонія (№89)» станом на 10.04.2024 року;
3. про місця проживання або перебування засуджених в секторі максимального рівня безпеки з відбуванням покарання у приміщеннях камерного типу ДУ «Дніпровська виправна колонія (№89)» до їх засудження станом на 13.12.2023 року (без розкриття персональних даних засуджених лише їх кількість та населені пункти, де вони проживали або перебували до засудження).
Державною установою «Дніпровська виправна колонія (№89)» на вказаний запит надано відповідь №89/10-2194/Мл від 16.04.2024 р.
По першому питанню відповідачем надано відповідь та зазначено, що станом на 13.12.2023 року в секторі максимального рівня безпеки при Державній установі «Дніпровська виправна колонія (№89)» відбувало покарання 34 особи із числа засуджених до довічного позбавлення волі.
По другому питанню запиту відповідачем відповіді не надано та не відмовлено в наданні вказаної інформації, тобто, запит в цій частині не розглянуто, чим допущено протиправну бездіяльність.
По третьому питанню запиту у відповіді зазначено, що місця проживання засуджених до довічного позбавлення волі, які відбували покарання в установі на той час (період) надати неможливо, відповідно до ЗУ «Про захист персональних даних», а саме, забороняється для передачі іншим особам без письмової згоди засудженого.
Тобто, відповідачем відмовлено в наданні інформації по третьому питанню щодо місць проживання або перебування засуджених.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.
Таким чином, до персональних даних можна віднести будь-які відомості, за якими ідентифікується або може бути ідентифікована фізична особа, зокрема: прізвище, ім`я, по батькові, адреса, телефони, паспортні дані, національність, освіта, сімейний стан, релігійні та світоглядні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи (за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану із здійсненням функцій держави або органу місцевого самоврядування) тощо. Вказаний перелік не є вичерпним.
Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може оброблятися в тому числі поширюватись тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Отже, відповідачем правомірно відмовлено в наданні інформації про місця проживання або перебування засуджених.
Стосовно доводів позивача щодо несвоєчасного надання відповідачем відповіді на запит, суд зазначає наступне.
Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що адвокатський запит був отриманий відповідачем 11.04.2025 р., проте, відповідь на запит надана 18.04.2025 р., тобто на 2 дні пізніше, ніж встановлено законодавством.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Крім того, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має "застосовуватися на практиці і бути ефективним". Для того щоб право на доступ було ефективним, особа "повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права" (рішення у справах "Bellet v. France" та "Nunes Dias v. Portugal").

Пунктом 4 частини першої Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У п. 13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2020 по справі № 9901/393/19 визначено, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (такі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 08 жовтня 2020 року у справі №9901/393/19 (пункт 28).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі №826/4406/16 та у постанові від 15 серпня 2019 року у справі №1340/4630/18, від 22.04.2021 у справі №640/2291/20, від 13 квітня 2022 року у справі №620/3527/20.

Позивачем не надано доказів та нележних обґрунтувань того, яким чином надання відповіді на адвокатський запит з запізненням на 2 дні призвело до порушення прав позивача, яке є реальним, стосується індивідуально виражених прав або інтересів позивача.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Положеннями ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Нормами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17.

Поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним і таким, що потребує дослідження в кожному окремому випадку згідно із загальними підходами до відшкодування моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

Моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Такий висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у рішенні від 24 червня 2020 року у справі № 9901/845/18.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 17 січня 2024 року у справі № 580/1015/21 дійшов висновку, що судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Тобто, аналізуючи наведені положення законодавства, з урахуванням обставин справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, то насамперед треба звернути увагу на те, що сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Натомість, суд звертає увагу, що доказів на підтвердження існування моральних страждань та визначеного позивачем розміру моральної шкоди (відповідного розрахунку моральної шкоди у сумі 72 000,00 грн.) суду не надано.

Враховуючи вищевказані норми законодавства та обставини справи, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 72 000 грн., так як позивачем протягом розгляду справи не надано допустимих та належних доказів завдання моральної шкоди з боку відповідача.

Також, позивачем заявлено клопотання про винесення судом окремих ухвал про порушення прав позивача, які містять ознаки кримінальних правопорушень та адміністративних правопорушень та направлення цих ухвал до Дніпропетровської обласної прокуратури та Уповноваженого з прав людини в Дніпропетровській області для проведення перевірок.

Вказане клопотання не підлягає задоволенню в зв`язку з наступним.

Відповідно до частин 1, 2 статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Вказана стаття дає можливість суду відреагувати на деякі порушення закону, стосовно яких він не може самостійно вжити заходів для усунення цих порушень, причин та умов, що їм сприяли.

Окрема ухвала є формою реагування суду на порушення норм права, причини та умови, що спричинили (зумовили) ці порушення. Окрема ухвала є й реакцією на ті порушення, що не усуваються рішенням.

Оскільки в межах досліджуваних правовідносин судом не встановлено порушень, допущених відповідачем відносно позивача, які не усуваються рішенням в даній справі, у задоволенні вимоги постановити окремі ухвали суд відмовляє.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

04.12.2025 р. від ОСОБА_1 надійшло клопотання про стягнення з Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» судових витрат, пов`язаних зі зверненням до суду, у розмірі 1 000,00 грн.

В обґрунтування клопотання позивач зазначив, що поніс судові витрати в зв`язку зі зверненням до суду на придбання конвертів, марок, паперу, ручок, на здійснення телефонних дзвінків для обговорення правових позицій, на оплату інтернету.

В клопотанні зазначено, що докази понесення витрат будуть надані позивачем до суду не пізніше п`яти днів після ухвалення судового рішення.

Згідно з ч. 3 ст. 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як встановлено судом із матеріалів справи, позивач в заяві про відшкодування судових витрат зазначив про те, що у зв`язку із розглядом даної адміністративної справи ним були понесені судові витрати в розмірі 1 000,00 грн. у зв`язку з розглядом справи в суді.

Вирішуючи вказану заяву, суд звертає увагу на правову позицію, висловлену в постанові Верховного Суду від 12.11.2020 у справі № 640/13697/19, в якій зазначено:

"Частиною 7 ст. 139 КАС України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У ч. 3 ст. 143 КАС України вказано: якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

З огляду на приписи ч. 3 ст. 143 КАС України, докази на підтвердження судових витрат можуть бути подані після закінчення судових дебатів та ухвалення рішення за умови попередньої заяви про це від учасника судового процесу і лише за наявності поважних причин, які зумовили неможливість подачі таких доказів до закінчення судових дебатів.

При цьому суд враховує, що у разі розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, докази судових витрат за загальним правилом мають бути надані до вирішення справи по суті."

Таким чином, заява позивача задоволенню не підлягає як не обґрунтована.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 72-77, 242-246, 250, 255, 262,293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» щодо не розгляду запиту адвоката Монатко Д.С. від 10.04.2024 р. в інтересах ОСОБА_1 в частині надання інформації про кількість вільних місць в секторі максимального рівня безпеки з відбуванням покарання у приміщеннях камерного типу ДУ «Дніпровська виправна колонія (№89)» станом на 10.04.2024 року.

Зобов`язати Державну установу «Дніпровська виправна колонія (№89)» розглянути запит адвоката Монатко Д.С. від 10.04.2024 р. в інтересах ОСОБА_1 в частині надання інформації про кількість вільних місць в секторі максимального рівня безпеки з відбуванням покарання у приміщеннях камерного типу ДУ «Дніпровська виправна колонія (№89)» станом на 10.04.2024 року та надати відповідь за результатами розгляду.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Рябчук