Справа № 400/6852/25
Суддя: Брагар В. С.
Дата ухвалення: 2025-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2025 р. № 400/6852/25
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Брагар В. С. розглянув в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачаЗаводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), вул. Робоча, 1,м. Миколаїв,54006,

прозобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Миколаївського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) із позовом до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - відповідач) та просить суд (з урахуванням збільшених та уточнених позовних вимог):

- зобов`язати Заводський відділ Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) закінчити виконавче провадження №63647758 з виконання постанови Заводського ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 18.11.2020 року № 51918781 про стягнення виконавчого збору в розмірі 84 360,28 грн. з ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Заводський відділ Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повернути ОСОБА_1 84 360,28 грн., стягнуті з нього в якості виконавчого збору у виконавчому провадженні № 63647758.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідачем було відкрито виконавче провадження постановою від 12.08.2016 року з виконання виконавчого листа № 2/487/756/15 виданого 04.12.2015 року Заводським районним судом м. Миколаєва, в межах якого в подальшому відповідачем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, згідно п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404. При цьому, 13.11.2020 року державним виконавцем, на підставі ч. 3 ст. 40 Закону № 1404, було винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 84 360,28 грн., на користь стягувача Заводського ВДВС. І відповідно 18.11.2020 року державним виконавцем Заводського ВДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 63647758, з виконання вказаної постанови про стягнення виконавчого збору, тобто стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 84 360,28 грн., на користь стягувача Заводського ВДВС. 07.05.2025 року позивач звернувся до відповідача з заявою про закінчення цього виконавчого провадження, оскільки відносно нього постановою приватного виконавця Довгань В.В. від 21.01.2021 року відкрите і наразі здійснюється виконавче провадження № 64245363 за виконавчим листом № 2/487/756/15 від 04.12.2015 року і пунктом 3 постанови приватного виконавця від 21.01.2021 року про відкриття виконавчого провадження та окремою постановою цього ж приватного виконавця від 21.01.2021 року з нього стягнуто основну винагороду приватного виконавця в розмірі 84 371,55 грн. (10 % від залишку заборгованості за виконавчим листом), що дорівнює сумі виконавчого збору, що стягується Заводським ВДВС у виконавчому провадженні № 63647758. Відтак, на думку позивача з посиланням на постанову Верховного Суду від 21.07.2022 у справі №320/6215/19, через передачу виконавчого провадження від органу державної виконавчої служби до приватного виконавця, відповідач мав задовольнити його заяву та винести відповідну постанову. Через відмову відповідача у винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження з виконання вказаної постанови про стягнення виконавчого збору, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою від 03.07.2025 року суд відкрив провадження у справі за правилами позовного провадження в окремих категоріях адміністративних справ з особливостями, передбаченими статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову та зазначає, що оскільки виконавчий документ повернуто стягувачу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», в силу спеціальних імперативних положень ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», яка регулює окремі випадки стягнення виконавчого збору, державний виконавець був зобов`язаний винести постанову про стягнення виконавчого збору. А посилання позивача на ч. 8 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» та на постанову Верховного Суду не є вірним , оскільки в даному випадку виконавче провадження №51918781 не передавалося від органу державної виконавчої служби до приватного виконавця, а було завершено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» та виконавчий документ було повернуто стягувачу. Вказаний виконавчий документ було повторно пред`явлено на виконання до приватного виконавця, про що свідчить відмітка на виконавчому документі. Основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є однаковими поняттями. Відтак, вимоги позивача вважає необґрунтованими.

Ухвалою від 11.07.2025 року суд прийняв до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог.

Розглянувши позовну заяву, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд

ВСТАНОВИВ:

12.08.2016 року відкрито виконавче провадження № 51918781 з виконання виконавчого листа № 2/487/756/15 виданого 04.12.2015 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення солідарно з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Фінанс Транс Груп": -841888,45грн. в погашення за кредитним договором №014/2292/2/18982 від 02.07.2008 року заборгованості, яка на 24.11.2014 року становить: за кредитом 793322,01 грн, за відсотками 48566,44грн. Стягнення на користь позивача 1827грн. на відшкодування судових витрат.

Постановою про заміну сторони виконавчого провадження, згідно ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 20.03.2017 року у справі №487/33/15-ц, замінено стягувача у ВП№51918781 з ТОВ «Фінанс Траст Груп» на його правонаступника ТОВ «ФК «Інновація».

30.10.2020 року до відділу надійшла письмова заява стягувача ТОВ «ФК «Інновація» про повернення виконавчого документа без виконання у зв`язку з чим, 12.11.2020 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу згідно п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

13.11.2020 року відповідно до вимог ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про стягнення виконавчого збору на суму залишкуяка підлягає стягненню.

18.11.2020 відкрите виконавче провадження №63647758 з примусового виконання постанови №51918781 від 13.11.2020 виданої Заводським відділом ДВС у м. Миколаєві ПМУ МЮ (м.Одеса) про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору в розмірі 84360,28 грн.

07.05.2025 року позивач звернувся до відповідача із заявою про закінчення цього виконавчого провадження. В обґрунтування своєї зазначив, що відносно нього постановою приватного виконавця Довгань В.В. від 21.01.2021 року відкрите і наразі здійснюється виконавче провадження № 64245363, про стягнення 841 888,45 грн. заборгованості та 1 827 грн судового збору на користь ТОВ «Фінанс Траст Груп» за виконавчим листом Заводського районного суду м. Миколаєва, виданим 04.12.2015 року у справі № 2/487/756/15, який був повернутий стягувачу постановою державного виконавця Заводського ВДВС від 12.11.2020 року. Пунктом 3 постанови приватного виконавця від 21.01.2021 року про відкриття виконавчого провадження та окремою постановою цього ж приватного виконавця від 21.01.2021 року з нього стягнуто основну винагороду приватного виконавця в розмірі 84 371,55 грн. (10 % від залишку заборгованості за виконавчим листом), що дорівнює сумі виконавчого збору, що стягується Заводським ВДВС у виконавчому провадженні № 63647758. Тому, позивач просив відповідача винести постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки стягнення з нього виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати.

Відповідач листом 17.06.2025 року відмовив позивачу у задоволенні заяви про закінчення виконавчого провадження щодо стягнення з позивача виконавчого збору через відсутність підстав, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

Позивач вважаючи протиправною відмову відповідача у винесенні постанови по закінчення виконавчого провадження щодо стягнення з позивача виконавчого збору, звернувся до суду з даним позовом.

Даючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 1 Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - «Закон») виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 11 Закону визначає, що державний виконавець зобов`язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Частиною першою статті 18 Закону передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону).

За змістом частини третьої статті 18 Закону виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Згідно із частинами першою-четвертою статті 27 Закону виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до частин другої, третьої статті 42 Закону витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.

Згідно із частиною дев`ятою статті 27 Закону виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону. Виконавчий збір не стягується із сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені) та недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі їх списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 та підпункту 26.2 пункту 26 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України та пунктом 9-15 розділу VIII Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Спірні правовідносини, які склались у цій справі, зводяться до питання правомірності дій (бездіяльності) державного виконавця щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору, з підстав подальшого відкриття іншого виконавчого провадження приватним виконавцем та одночасного стягнення основної винагороди приватного виконавця щодо примусового виконання одного виконавчого документа.

Так, 07.05.2025 року позивач звернувся до відповідача із заявою про закінчення цього виконавчого провадження, оскільки щодо нього одночасно здійснюється стягнення виконавчого збору державним виконавцем та основної винагороди приватним виконавцем за одним виконавчим документом виконавчим листом № 2/487/756/15 від 04.12.2015 року. Зазначене питання виникло, оскільки після винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу згідно п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» та винесення державним виконавцем постанови по відкриття виконавчого провадження за постановою про стягнення з позивача (боржника) виконавчого збору, приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання того ж виконавчого листа та стягнення з позивача (боржника) основної винагороди приватним виконавцем.

Відповідач листом відмовив позивачу у закінченні виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору, оскільки підстави для закінчення виконавчого провадження відсутні.

Згідно із частиною першою статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення; 2) затвердження (визнання) судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення; 3) припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника; 4) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) скасування рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 6) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі або оплатно вилучена;

7) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів; 8) визнання боржника банкрутом; 9) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 10) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 11) надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону; 14) якщо стягнені з боржника в повному обсязі кошти не витребувані стягувачем протягом року та у зв`язку з цим перераховані до Державного бюджету України; 15) якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя, а також якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України "Про іпотеку" за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки; 16) погашення, списання згідно із Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" неустойки (штрафів, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, нарахованих на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", її дочірньою компанією "Газ України", Публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), перед постачальниками електричної енергії за спожиту електричну енергію, що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа за судовим рішенням.

Суд вважає за необхідне зауважити, що основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є тотожними поняттями. Згідно з приписами статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення. Що стосується підстав виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розміру цієї винагороди, такі питання регулюється окремими правовими нормами.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі №640/13434/19, від 26 серпня 2021 року у справі №380/6503/20.

Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

Так, указана проблема за колом осіб, головним чином, стосується прав та інтересів державних виконавців, приватних виконавців і боржників. Однак з-поміж інших учасників виконавчого провадження саме боржники перебувають у найбільш уразливому становищі, позаяк у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання зобов`язані платити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа.

Суд зазначає, що виконавче законодавство не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Зрештою, як уже зазначалося, це право залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

На противагу цьому, виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.

Так, частиною восьмою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Тобто, у вказаному випадку приписи ч. 8 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац).

Указана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагород. Ця норма покликана уникнути подвійної плати боржником зазначених коштів. Тож її застосування дозволяє розв`язати спір стосовно справедливості подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.

Так, у постанові від 21 липня 2022 у справі №320/6215/19 Верховний Суд сформував правовий висновок, що у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.

Положення пункту 1 частини першої статті 37 вказаного Закону передбачає процедуру повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою з подальшим самостійним пред`явлення стягувачем такого виконавчого документа до виконання приватному виконавцю.

При цьому боржник позбавлений можливості впливати на волевиявлення стягувача щодо форми передачі виконавчого документа на виконання приватному виконавцю: за частиною п`ятою статті 5 Закону чи за пунктом 1 частини першої статті 37 вказаного Закону.

Буквальне тлумачення положень частини восьмої статті 27 Закону в частині неможливості стягнення виконавчого збору лише у разі передачі виконавчого листа за процедурою, що передбачена частиною п`ятою статті 5 Закону очевидно є диспропорційним втручанням у майнові права боржника.

Суд за наведеного обґрунтування вважає, що позов підлягає задоволенню шляхом зобов`язання відповідача закінчити виконавче провадження № 63647758 з виконання постанови Заводського ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 18.11.2020 року № 51918781 про стягнення виконавчого збору в розмірі 84 360,28 грн. з ОСОБА_1 .

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 березня 2025 року по справі № 580/245/24.

Разом з цим, не підлягає задоволенню вимога позивача про зобов`язання відповідача повернути позивачу 84 360,28 грн., стягнуті з нього в якості виконавчого збору у виконавчому провадженні № 63647758, оскільки ч. 8 ст. 27 закону України «Про виконавче провадження» прямо передбачено, що у разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає. До того ж, з листа відповідача вбачається, що з відповідача станом на 17.06.2025 року було стягнуто виконавчого збору в сумі 49397,62 грн., при цьому відсутні докази щодо періоду, в який їх було стягнуто.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позов задовольнити частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивачем сплачено судовий збір в сумі 1937,92 грн (дві вимоги немайнового характеру) і з урахуванням часткового задоволення позову, стягненню підлягає за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в сумі 968,96 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 19, 242 - 246, 257-287 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (вул. Робоча, 1, м. Миколаїв, 54006, ідентифікаційний код 34993162) про зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

2. Зобов`язати Заводський відділ Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (вул. Робоча, 1, м. Миколаїв, 54000, ідентифікаційний код 34993162) закінчити виконавче провадження №63647758 з виконання постанови Заводського ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 18.11.2020 року № 51918781 про стягнення виконавчого збору в розмірі 84 360,28 грн. з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

3. У решті позовних вимог відмовити.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (вул. Робоча, 1,м. Миколаїв,54006, ідентифікаційний код 34993162) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім грн. 96 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя В. С. Брагар