Справа № 480/11063/24
Суддя: В.О. Павлічек
Дата ухвалення: 2025-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Павлічек В.О.,
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до першого заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, виконуючого обов`язки міського голови Самсоненко Світлани Анатоліївни, Конотопської міської ради Сумської області, Виконавчого комітету Конотопської міської ради Сумської області, третя особа на стороні відповідача - Управління житлово-комунального господарства Конотопської міської ради Сумської області в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати розпорядження міського голови Конотопської міської ради Сумської області від 11.12.2024 року за № 223-ОС «Про оголошення догани ОСОБА_1 », підписане першим заступником міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, виконуючим обов`язки міського голови Світланою Самсоненко.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебуває на посаді начальника Управління житлово-комунального господарства Конотопської міської ради Сумської області.
Розпорядженням міського голови Конотопської міської ради Сумської області від 11.12.2024 року за №223-ОС, підписаним першим заступником міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, виконуючим обов`язки міського голови Світланою Самсоненко «Про оголошення догани ОСОБА_1 » (далі - Розпорядження), за неналежне виконання посадових обов`язків, щодо порушення термінів виплати заробітної плати працівникам управління житлово-комунального господарства Конотопської міської ради Сумської області за жовтень 2024 року, оголошено догану ОСОБА_1 , начальнику управління житлово-комунального господарства Конотопської міської ради Сумської області.
Позивач, вважає, що вказане розпорядження є протиправним та таким, що підлягає скасуванню з огляду на таке.
Позивач зазначає, що з 16.10.2024 по 25.10.2024 перебував на лікарняному, а з 28.10.2024 по 11.11.2024 включно був у відпустці без збереження заробітної плати, що надається у обов`язковому порядку, отже фактично не здійснював загальне керівництво діяльністю управлінням ЖКГ із поважних причин і як наслідок не міг здійснювати виплату заробітної плати працівникам управління.
У період, коли необхідно було здійснювати остаточний розрахунок по заробітній платі за жовтень 2024, обов`язки начальника управління ЖКГ у тому числі і загальне керівництво діяльністю управління ЖКГ виконував Клименко А.Д.
Отже позивач вважає що не несе відповідальність за несвоєчасну виплату (отримання) заробітної плати працівниками управління ЖКГ за жовтень 2024 року.
Також позивач зазначає, що оскаржуване розпорядження прийнято без проведення службового розслідування, що передбачало створення комісії. Крім того, спірне розпорядження винесене 11.12.2024 року, тобто з пропущенням строку притягнення до відповідальності особи.
Судом відкрито провадження у справі №480/1163/24, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.
Представник відповідача Конотопської міської ради надав суду відзив на позов, в якому проти позовних вимог заперечує та зазначає, що п.3.6 колективного договору між управлінням житлово-комунального господарства Конотопської міської ради та трудовим колективом передбачено виплату заробітної плати в робочі дні два рази на місяць: за першу половину місяця до 20 числа поточного місяця, остаточний розрахунок - до 5 числа наступного місяця (копія колективного договору додається).
Відповідач зазначає, що начальник УЖКГ є керівником юридичної особи, який діє на підставі Положення. Повноваження його припиняються у спосіб, визначений Положенням та відповідно до посадової інструкції. З часу його призначення на посаду та до звільнення з посади його службові повноваження не припиняються. Факт надання відпустки без збереження заробітної плати керівнику не припиняє його посадових обов`язків.
Враховуючий той факт, що заступник начальника УЖКГ Клименко А.Д., був призначений лише 19.10.2024 року на посаду заступника начальника УЖКГ і не мав доступу до електронного кабінету Приват Банку для здійснення своєчасної виплати заробітної плати працівникам.
Відкликання працівника, навіть за його згодою, з відпустки без збереження заробітної плати, не передбачено. Тому, відкликати начальника УЖКГ Боровика О.В., відповідно до законодавства було неможливо.
Відповідно до службової записки заступника начальника УЖКГ ОСОБА_2 він особисто повідомляв начальника УЖКГ Боровика О.В., про неможливість ним виплати заробітної плати та необхідність підтвердження в електронному кабінеті ПриватБанк бізнес проведення виплати заробітної плати.
Проте ОСОБА_1 05.11.2024 фізично знаходячись на робочому місці (копія акту додається) відмовився вжити необхідних заходів щодо своєчасної виплати заробітної плати працівникам та підписати відомості заробітної плати.
Відповідно до ч.2 ст.10 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати.
Відповідно до розпорядження міського голови «Про проведення службового розслідування щодо начальника управління житлово-комунального господарства Конотопської міської ради Сумської області ОСОБА_1 » від 20.11.2024 №203-ОД, ОСОБА_1 було відсторонено від виконання службових обов`язків на строк проведення службового розслідування. Тільки після винесення даного розпорядження і внесення його у відповідні реєстри заступник начальника УЖКГ Клименко А.Д., зміг зареєструватися в кабінеті ПриватБанку бізнес для проведення необхідних платежів.
Згідно табелю обліку робочого часу за листопад 2024 року начальник УЖКГ ОСОБА_1 , був відсутній на робочому місці у зв`язку з відпусткою без збереження заробітної плати (позначка в табелі «на») з 01.11.2024 по 18.11.2024 включно. Отже, догана винесена в строки визначені нормами Кодексу законів про працю України.
Представник відповідача виконавчого комітету Конотопської міської ради також надав суду відзив на позов, в якому проти позовних вимог заперечує та зазначає, що Виконавчий комітет Конотопської міської ради неналежним відповідачем у даній справі.
Представник позивача надав суду відповідь на відзив, в якій з доводами відповідачів не погоджується та наполягає на позовних вимогах.
Представник відповідача Конотопської міської ради надав суду заперечення на відзив, в яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Представник третьої особи Управління житлово-комунального господарства, надав суду пояснення в яких зазначив, що вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Перевіривши матеріали справи, доводи позову та відзиву на нього, суд дійшов до висновків про наявність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Судом встановлено, ОСОБА_1 з 18.11.2022 року перебував на посаді начальника Управління житлово-комунального господарства Конотопської міської ради Сумської області (далі - Управління ЖКГ), згідно розпорядження міського голови Конотопської міської ради Сумської області від 19.11.2022 року № 194-ОС.
Розпорядженням міського голови Конотопської міської ради Сумської області від 11.12.2024 року за №223-ОС, підписаним виконуючим обов`язки міського голови, першим заступником міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, Світланою Самсоненко «Про оголошення догани ОСОБА_1 », за неналежне виконання посадових обов`язків, щодо порушення термінів виплати заробітної плати працівникам управління житлово-комунального господарства Конотопської міської ради Сумської області за жовтень 2024 року, оголошено догану ОСОБА_1 , начальнику управління житлово-комунального господарства Конотопської міської ради Сумської області (а.с. 17).
Позивач, не погодившись із зазначеним розпорядженням, звернувся до суду за захистом порушеного права.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовідносини, що склалися між сторонами у справі врегульовано нормами Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" (далі Закон № 2493-IIІ), який регулює правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування.
Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 2493-III, служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.
Відповідно до частини другої статті 2 цього Закону, посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.
Згідно з частиною першою статті 4 Закону, служба в органах місцевого самоврядування здійснюється на таких основних принципах: служіння територіальній громаді; поєднання місцевих і державних інтересів; верховенства права, демократизму і законності; гуманізму і соціальної справедливості; гласності; пріоритету прав та свобод людини і громадянина; рівних можливостей доступу громадян до служби в органах місцевого самоврядування з урахуванням їх ділових якостей та професійної підготовки; професіоналізму, компетентності, ініціативності, чесності, відданості справі; підконтрольності, підзвітності, персональної відповідальності за порушення дисципліни і неналежне виконання службових обов`язків; дотримання прав місцевого самоврядування; правової і соціальної захищеності посадових осіб місцевого самоврядування; захисту інтересів відповідної територіальної громади; фінансового та матеріально-технічного забезпечення служби за рахунок коштів місцевого бюджету; самостійності кадрової політики в територіальній громаді.
В статті 7 Закону № 2493-III зазначено, що правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначається Конституцією України, законами України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про статус депутатів місцевих рад", "Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів", цим та іншими законами України.
Посадові особи місцевого самоврядування діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією України і законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, актами органів місцевого самоврядування, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. На посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія Закону України "Про запобігання корупції" та законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.
Відповідно до статті 8 Закону № 2493-III встановлено, що основними обов`язками посадових осіб місцевого самоврядування є:
додержання Конституції і законів України, інших нормативно-правових актів, актів органів місцевого самоврядування; забезпечення відповідно до їх повноважень ефективної діяльності органів місцевого самоврядування;
додержання прав та свобод людини і громадянина;
збереження державної таємниці, інформації про громадян, що стала їм відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків, а також іншої інформації, яка згідно із законом не підлягає розголошенню;
постійне вдосконалення організації своєї роботи, підвищення професійної кваліфікації;
сумлінне ставлення до виконання службових обов`язків, ініціативність і творчість у роботі;
шанобливе ставлення до громадян та їх звернень до органів місцевого самоврядування, турбота про високий рівень культури, спілкування і поведінки, авторитет органів та посадових осіб місцевого самоврядування;
недопущення дій чи бездіяльності, які можуть зашкодити інтересам місцевого самоврядування та держави.
За змістом статті 11 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" громадяни України, які вперше приймаються на службу в органи місцевого самоврядування (за винятком посад, зазначених в абзаці другому частини першої статті 10 цього Закону), у день прийняття відповідного рішення складають Присягу такого змісту: "Усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити громаді та народові України, неухильно дотримуватися Конституції України та законів України, сприяти втіленню їх у життя, охороняти права, свободи і законні інтереси громадян, сумлінно виконувати свої посадові обов`язки".
Відповідно до статті 19 Закону № 2493-III особливості дисциплінарної відповідальності посадових осіб місцевого самоврядування, вирішення інших питань, пов`язаних із службою в органах місцевого самоврядування, забезпечуються у порядку, передбаченому законом.
Суд звертає увагу, що Законом № 2493-III не визначено дисциплінарної відповідальності за невиконання посадовими особами місцевого самоврядування своїх посадових обов`язків, внаслідок чого, на відносини у частині дисциплінарної відповідальності посадових осіб місцевого самоврядування поширюються загальні положення законодавства України про працю.
Так, відповідно до статті 139 Кодексу законів про працю України визначені наступні обов`язки працівника: працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна роботодавця, з яким укладено трудовий договір.
Згідно з статтею 142 Кодексу законів про працю України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням роботодавця і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.
У деяких галузях економіки України для окремих категорій працівників діють статути і положення про дисципліну.
Суд зазначає, що до посадових осіб органу місцевого самоврядування можуть застосовуватися лише загальні дисциплінарні стягнення, передбачені статтею 147 Кодексу законів про працю України: догана та звільнення.
За приписами статті 147 Кодексу законів про працю України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:
Таким чином, системний аналіз наведених норм дає суду підстави для висновків, що об`єктивною стороною дисциплінарного проступку є порушення трудової дисципліни.
За змістом статті 147-1 Кодексу законів про працю України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.
Відповідно до статті 148 Кодексу законів про працю України дисциплінарне стягнення застосовується роботодавцем безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.
Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
Статтею 149 Кодексу законів про працю України передбачено порядок застосування дисциплінарних стягнень.
Так, до застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.
За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.
При обранні виду стягнення роботодавець повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.
Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Отже, при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни підлягають з`ясуванню такі обставини: в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема чи враховані обставини, за яких вчинено проступок.
У випадку порушення посадовою особою місцевого самоврядування трудової дисципліни, до неї може бути застосовано таких захід стягнення як догана, перед накладенням якого, уповноважений орган повинен отримати письмові пояснення. Разом з тим, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться роботодавцем на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення.
Суд зазначає, що за приписами статті 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Так, при наданні оцінки правомірності порядку накладання на позивача дисциплінарного стягнення та законності обставин його накладення, слід виходити із загальних правил притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, передбачених КЗпП України.
З викладеного встановлено, що наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності повинен містити чітке формулювання суті та обставин допущеного працівником проступку, підстави прийняття рішення про притягнення до відповідальності, час вчинення і час виявлення самого проступку та обґрунтування обрання певного виду стягнення, з урахуванням передбачених законодавством обставин. При цьому, ознакою порушення працівником трудової дисципліни, яка може бути підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності у формі звільнення з посади, є наявність вини в його діях чи бездіяльності, шкідливі наслідки та причинний зв`язок між ними і поведінкою правопорушника.
Також суд зазначає, що відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Статтею 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.
Так, відповідно до п.3 та п. 9 розділу IV Правил внутрішнього трудового розпорядку виконавчого комітету Конотопської міської ради (Додаток 2 до колективного договору між виконавчим комітетом Конотопської міської ради та трудовим колективом виконавчих органів Конотопської міської ради від 24 червня 2020 року) адміністрація зобов`язана: виконувати законодавство про працю, своєчасно виплачувати заробітну плату відповідно до чинного трудового законодавства та умов колективного договору.
Відповідно до п. 1.5 колективного договору між управлінням житлово-комунального господарства Конотопської міської ради та трудовим колективом керівник підтверджує виконання зобов`язань сторони адміністрації.
Пунктом 3.6 колективного договору між управлінням житлово-комунального господарства Конотопської міської ради та трудовим колективом, передбачено виплату заробітної плати в робочі дні два рази на місяць: за першу половину місяця до 20 числа поточного місяця, остаточний розрахунок - до 5 числа наступного місяця.
З матеріалів справи суд вбачає, що службовою запискою заступника начальника управління ЖКГ Альберта Клименка на ім`я міського голови Артема Семеніхіна, останній доводить до відому, що станом на 06.11.2024 року утворилася заборгованість по виплаті заробітної плати працівникам управління житлово-комунального господарства Конотопської міської ради про що ним був завчасно повідомлений начальник управління житлово-комунального господарства Конотопської міської ради Боровик О.В. також в службовій записці зазначено, що виплата заробітної плати здійснюється через цифровий підпис Приват-банку, доступ до якого є лише у начальника управління ЖКГ Боровика О.В. (а.с. 83).
20.11.2024 року позивачу вручено лист першого заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради Світлани Самсоненко від 14.11.2024 року №01-14/755 «Про необхідність надання пояснень», яким встановлено строк ОСОБА_1 на надання письмових пояснень щодо допущених порушень - 1 доба з моменту отримання даного повідомлення.
Позивачем 21.11.2024 року надані відповідні пояснення у формі листа, в яких він заперечує свою вину щодо вказаного порушення.
Розпорядженням міського голови Конотопської міської ради Сумської області від 11.12.2024 року за №223-ОС, підписаним виконуючим обов`язки міського голови, першим заступником міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, Світланою Самсоненко, за неналежне виконання посадових обов`язків, щодо порушення термінів виплати заробітної плати працівникам управління житлово-комунального господарства Конотопської міської ради Сумської області за жовтень 2024 року, оголошено догану ОСОБА_1 , начальнику управління житлово-комунального господарства Конотопської міської ради Сумської області.
Разом з тим, з матеріалів справи суд вбачає, що з 16.10.2024 по 25.10.2024 позивач перебував на лікарняному, 26.10 - 27.10.2024 вихідні дні, а з 28.10.2024 по 11.11.2024 згідно розпорядження в.о. міського голови № 193-ОС від 25.10.2024, позивач знаходився у відпустці без збереження заробітної плати, що надається працівникові в обов`язковому порядку (а.с. 28, т.1).
Отже, у період часу із 16.10.2024 по 11.11.2024 позивач був відсутній на роботі та фактично не здійснював загальне керівництво діяльністю управлінням ЖКГ із поважних причин відповідно не міг вчиняти дії щодо виплати заробітної плати працівникам управління.
Водночас п.1.6. посадової інструкції начальника Управління ЖКГ передбачено, що на час відсутності (відпустка, хвороба, тощо) начальника управління ЖКГ його обов`язки виконує заступник начальника управління ЖКГ.
Аналогічні норми містить і п. 1.6. посадової інструкції заступника начальника управління ЖКГ.
З листа заступника начальника управління ЖКГ ОСОБА_2 на ім`я міського голови, вбачається, що він здійснює виконання обов`язків начальника управління ЖКТ з 19.10.2024 (а.с. 31, т.1).
Враховуючи вищевикладене, у період часу із 19.10.2024 по 11.11.2024 згідно п. 1.6. посадової інструкції начальника управління ЖКГ, та п. 1.6. посадової інструкції заступника начальника управління ЖКГ, у зв`язку із відсутністю на роботі та фактичним нездійсненням загального керівництва діяльності управління ЖКГ позивачем, як начальником управління ЖКГ з поважних причин, обов`язки начальника виконував заступник начальника управління ЖКГ Клименко А.Д., у тому числі і здійснення загального керівництва діяльності управління ЖКГ.
При цьому, матеріалами справи підтверджується, що заробітна плата за жовтень 2024 року, працівникам управління ЖКГ Конотопської міської ради була виплачена 07.11.2024, тобто з порушенням строку передбаченого колективним договором між управлінням житлово-комунального господарства Конотопської міської ради та трудовим колективом.
Суд зазначає, що дисциплінарне стягнення - це передбачена законом міра примусу, що застосовується роботодавцем до працівника, який порушив трудову дисципліну, тобто вчинив дисциплінарний проступок.
При цьому, для застосування дисциплінарного стягнення уповноваженому органу необхідно встановити наявність всіх елементів складу дисциплінарного проступку - об`єкту, об`єктивної сторони, суб`єкта, суб`єктивної сторони, а також врахувати інші обставини, що мають значення: ступінь тяжкості, наявність шкоди, особу працівника.
Об`єктивна сторона дисциплінарного проступку складається з протиправної поведінки суб`єкта (працівника), шкідливих наслідків та причинного зв`язку між ними й поведінкою особи, що притягається до відповідальності. Протиправність поведінки полягає у порушенні трудових обов`язків, закріплених нормами загального та спеціального законодавства про працю: КЗпП України, Законом №2493-ІІІ, правилами внутрішнього розпорядку, статутами, положеннями, посадовими інструкціями, а також у порушенні або невиконанні наказів і розпоряджень власника, уповноваженої ним адміністрації.
Отже за порушення трудової дисципліни, в тому числі за неналежне виконання посадових обов`язків, посадова особа органу місцевого самоврядування може бути притягнута до дисциплінарної відповідальності із застосуванням одного з видів стягнення. При цьому, факт протиправної винної дії або бездіяльності такої посадової особи, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених законодавством, повинен бути підтверджений достатніми матеріалами.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 травня 2025 року у справі №380/7934/23.
За обставинами цієї справи, у вину позивачеві ставиться неналежне виконання службових обов`язків на посаді начальника управління ЖКГ внаслідок чого заробітна плата за жовтень 2024 року, працівникам управління ЖКГ Конотопської міської ради була виплачена з порушенням строку передбаченого колективним договором між управлінням житлово-комунального господарства Конотопської міської ради та трудовим колективом.
Разом з тим, як встановлено судом, в період коли нараховувалася та повинна бути виплачена працівникам управління заробітна плата за жовтень 2024 року, позивач не виконував свої посадові обов`язки з поважних причин, натомість обов`язки начальника виконував заступник начальника управління ЖКГ Клименко А.Д.
При цьому щодо посилання відповідача на те, що з часу призначення на посаду начальника управління ЖКГ та до звільнення з посади, його службові повноваження не припиняються, та факт надання відпустки без збереження заробітної плати керівнику не припиняє його посадових повноважень суд зазначає таке.
Відповідно до Порядку здійснення Фондом соціального страхування України перевірок обґрунтованості видачі та продовження листків непрацездатності, затвердженим наказом МОЗ України від 01.06.2021 № 1066, тимчасова непрацездатність - це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежить від факту втрати працездатності (вагітність та пологи, карантин тощо), яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а в разі інших причин - до закінчення причин відсторонення від роботи.
Тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності
Отже тимчасова непрацездатність фактично означає нездатність особи виконувати свої трудові обов`язки внаслідок хвороби чи інших причин.
Відпустка є формою відпочинку, гарантованою всім працівникам ст. 45 Конституції України.
У преамбулі Закону України «Про відпустки» зазначено, що відпустка надається працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Отже як в період непрацездатності, так і під час відпустки працівник не несе обов`язку виконувати роботу, обумовлену трудовим договором, і підлягати внутрішньому трудовому розпорядку. Тож працівник має бути увільненим від виконання повноважень за посадою на час тимчасової непрацездатності чи відпустки. Тобто працівники, які перебувають у відпустці чи на «лікарняному», у розумінні трудового законодавства не можуть вважатися такими, що виконують у цей період роботу, обумовлену трудовим договором.
Також безпідставним суд вважає посилання відповідача на те, що виплата заробітної плати здійснюється через цифровий підпис Приват банку, доступ до якого був лише у начальника управління ЖКГ. Відповідач також стверджує, що тільки після прийняття розпорядження міського голови від 20.11.2024 №203-ОД, яким ОСОБА_1 було відсторонено від виконання службових обов`язків, заступник начальника УЖКГ Клименко А.Д., зміг зареєструватися в кабінеті ПриватБанку бізнес для проведення необхідних платежів.
Судом з цього питання встановлено, що виплату заробітної плати працівникам УЖКГ було здійснено 07.11.2024 через АТ КБ «ПРИВАТБАНК», код: 14360570. Відомість на виплату заробітної плати за жовтень 2024 року за підписом заступником начальника управління житлово-комунального господарства Конотопської міської ради Клименком А.Д., який саме і виконував обов`язки начальника управління на час відсутності ОСОБА_1 . Зазначене спростовує твердження відповідача про те, що Клименко А.Д. зміг зареєструватися в кабінеті ПриватБанку бізнес для проведення необхідних платежів тільки після 20.11.2024.
Суд звертає увагу, що Клименко А.Д. призначено на посаду заступник начальника УЖКГ 19.10.2024, при цьому відповідач не надав суду жодних доказів, що станом на 05.11.2024 року у виконуючого обов`язки начальника управління ЖКГ Клименка А.Д. була відсутня можливість вчинити відповідні дії що виплати заробітної плати.
Також не надано доказів, що в період з 19.10.2024 до 05.11.2024 року ОСОБА_2 вживалися заходи щодо отримання права підпису фінансових документів, враховуючи те, що в цей період він вже виконував обов`язки начальника управління ЖКГ.
Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що посилання позивача на те що, перед прийняттям оскаржуваного розпорядження не було проведено службове розслідування, суд зазначає що ані КЗпП, ані Закону № 2493-ІІІ не передбачає такої обов`язкової стадії у справі про притягнення до дисциплінарної відповідальності службовця органу місцевого самоврядування як «службове розслідування». Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 1.380.2019.001300, адміністративне провадження № К/9901/9436/20.
Стаття 149 КЗпП України вимагає, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення, що відповідачем було виконано: запропоновано позивачу надати пояснення та він такі пояснення надав.
Також безпідставним є твердження представника позивача щодо порушення строку притягнення до відповідальності, оскільки відповідно до ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується роботодавцем безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Враховуючи перебування позивача на лікарняному, а потім у відпустці, оскаржуване розпорядження прийнято в строки визначені нормами Кодексу законів про працю України.
Підсумовуючи наведене, суд вважає недоведеним факт неналежного виконання посадових обов`язків позивачем, яке виразилось у несвоєчасній виплаті заробітної плати за жовтень 2024 працівникам управління ЖКГ.
Слід зазначити, що суб`єкт владних повноважень повинен довести суду правомірність свого рішення належними, допустимими та достатніми доказами. Обставини подій, що стали підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, мають бути підтверджені й оцінені в сукупності з іншими зібраними поясненнями та документами.
Однак, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого частиною другою статті 77 КАС України покладає обов`язок доказування в адміністративному суді правомірності прийнятих ним рішень, не доведено факт вчинення позивачем дисциплінарного проступку, що несвоєчасній виплаті заробітної плати за жовтень 2024 працівникам управління ЖКГ.
Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачем не було чітко та обґрунтовано встановлено всі обставини проступку, чи вчиняв позивач порушення службової дисципліни, а також не встановлено належним чином обставини вчиненого правопорушення, його наслідки, ступінь вини, причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення.
Таким чином, суд доходить висновку, що оскаржуване розпорядження прийнято без повного та об`єктивного встановлення всіх обставин, що мають значення, за наслідками оцінки яких можливо було б дійти висновку про наявність підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.
Відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню.
З приводу вимог в частині стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За приписами частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина 7 статті 139 КАС України).
Відповідно до частин 3, 4 статті 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Положеннями частин 3, 4 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 5 статті 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).
Згідно з частиною 6 статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 135 КАС України).
З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Положеннями статті 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Так, надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано до матеріалів справи копії: договір про надання правничої допомоги від 25.10.2024 року за № 25/10/24; додаткова угода №1 від 12 грудня 2024 року до Договору №25/10/24 від 25.10.2024 року про надання правничої допомоги; Акт №2 прийому-передачі наданих юридичних послуг від 03.02.2025 року; розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу до Акту №2 прийому-передачі наданих юридичних послуг від 03.02.2025 року; квитанція № 12/12/24/Б-1 від 12.12.2024 року; квитанція № 03/02/25/Б-2 від 03.02.2025 року (а.с. 182 189, т.1).
Дослідивши вказані документи судом встановлено, що між 25.10.2024 року між Адвокатським об`єднанням «Правовий компроміс» та ОСОБА_1 укладено Договір №25/10/24 про надання правничої допомоги щодо захисту та представництва інтересів останнього в питаннях дотримання норм трудового законодавства у трудових відносинах останнього з Управлінням житлово-комунального господарства Конотопської міської ради Сумської області, з обсягом повноважень, визначених нормами діючого законодавства України.
В подальшому, 12 грудня 2024 року між сторонами договору укладено Додаткову угоду №1 до Договору №25/10/24 від 25.10.2024 року про надання правничої допомоги, якою доповнено предмет первинного договору п. 1.2. наступного змісту: «1.2. Клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним Договором та домовленістю між сторонами щодо представництва та захисту прав й законних інтересів клієнта з питань звернення до адміністративного суду з позовом про визнання протиправним та скасування розпорядження міського голови Конотопської міської ради від 11.12.2024 року №223-ОС «Про оголошення догани ОСОБА_1 », в тому числі подальшого апеляційного та касаційного оскарження рішень, прийнятих за результатами розгляду такого адміністративного позову, в межах повноважень, визначених нормами діючого законодавства України».
Таким чином, з наведеного слідує, що звертаючись до суду з заявою про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, представник позивача надав до суду всі необхідні докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що має бути сплачена позивачем.
Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 23.04.2019 у справі № 826/9047/16, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Зі змісту норм частини 4, 5 та 6 статті 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).
За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи, суд, встановив, що на виконання умов договору про надання правової допомоги адвокатом в інтересах позивача складено та направлено до Сумського окружного адміністративного суду позовну заяву з додатками та відповіді на відзиви та пояснення. Надаючи оцінку сумі судових витрат на правничу допомогу, суд враховує обсяг позовної заяви та її фактичне значення для справи, наявність власних висновків адвоката.
Разом з тим, дослідивши вищевказані документи, суд дійшов висновку про те, що такий розмір витрат у даному випадку є неспівмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (послугами).
Так, докази, надані позивачем на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, переконливо доводять, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу пов`язані саме з розглядом справи в суді першої інстанції, однак вони є неспірмірними із складністю справи, адже така розглянута за правилами спрощеного позовного провадження.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, суддів дійшов до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи положення ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок асигнувань Конотопської міської ради суму судового збору в розмірі 1211,20 грн., сплаченого згідно платіжної інструкції від 30.12.2024 (а.с. 50).
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Конотопської міської ради, Першого заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, виконуючим обов`язки міського голови Самсоненко Світлани Анатоліївни, Виконавчого комітету Конотопської міської ради Сумської області, третя особа - Управління житлово-комунального господарства Конотопської міської ради Сумської області про визнання протиправним та скасування розпорядження задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати розпорядження міського голови Конотопської міської ради Сумської області від 11.12.2024 року за № 223-ОС «Про оголошення догани ОСОБА_1 », підписане першим заступником міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, виконуючим обов`язки міського голови Світланою Самсоненко.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.О. Павлічек