Справа № 990/183/25
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2025-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУДДІ ЖЕЛТОБРЮХ І.Л.
справа №990/183/25
адміністративне провадження №П/990/183/25
Колегією суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду під головуванням судді Олендера І.Я., за участі суддів: Ханової Р.Ф., Юрченко В.П., Желтобрюх І.Л., Гончарової І.А. ухвалене рішення від 11.11.2025 по справі №990/183/25, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) про визнання незаконним та скасування рішення ВРП від 25.03.2025 № 615/0/15-25 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України» (далі - оскаржуване Рішення, рішення ВРЮ) та поновлення її на посаді.
Приймаючи таке рішення колегія суддів оцінила поведінку судді як таку, що «спрямована на ухилення від проходження оцінювання».
Так, зокрема, колегія суддів виходила із того, що «ВРП, ухвалюючи оскаржуване Рішення, діяла в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII), з дотриманням принципів пропорційності та законності. Оспорюване рішення містить обґрунтовані мотиви, за яких відповідач дійшов правильного висновку про наявність підстав для звільнення судді ОСОБА_1 із займаної посади». Зауваживши, при цьому, що «положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) та Закону №1798-VIII, які регулюють спірні правовідносини, є зрозумілими, точними і передбачуваними. Цим законодавством, зокрема, передбачена можливість звільнення судді у випадку встановлення факту відмови судді від проходження кваліфікаційного оцінювання через систематичну (тричі) неявку судді за відсутності для цього поважних причин або за відсутності інформації про причини неявки».
Суд також визнав встановленим, що позивачка «мала не одну можливість взяти участь у складанні іспиту, однак такою можливістю не скористалася, до ВККСУ із заявами про поважність причин неявки на кваліфікаційне оцінювання не зверталася. Водночас, подана до ВККСУ 2 грудня 2024 року суддею заява з копіями відповідних медичних довідок та наказу голови суду про надання судді відпустки були ретельно досліджені ВККСУ під час встановлення факту відмови від проходження кваліфікаційного оцінювання судді на відповідність займаній посаді і ВККСУ дійшла висновку, що ці документи не підтверджують поважність причин неявки судді на іспит, з чим погодилась й ВРП».
Суд також не вбачав «поважних причин, які свідчили про об`єктивно непереборні обставини, які б не залежали від волевиявлення позивача, що перешкоджали позивачу в усі визначені дати не мати можливості бути присутнім на складанні іспиту у межах кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді».
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суддя, не згодний із судовим рішенням, може письмово викласти свою окрему думку (далі - ОД).
Мною, Желтобрюх І.Л., у зв`язку з незгодою з результатом розгляду даної справи та з наведеними вище окремими висновками суду було висловлено окрему думку, суть якої полягає в наступному.
Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини та громадянина захищаються судом. Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини та громадянина гарантується безпосередньо на підставі Конституції України.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади, місцевого самоврядування, їх посадові особи повинні діяти на підставі, в порядку та у спосіб, встановлені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
На мою думку, нормативна підстава до звільнення судді не бездоганна з правової точки зору , а обставини цієї справи вимагали від суду надати оцінку не тільки дотриманню відповідачем формальної процедури звільнення позивача з посади судді, але й фактичним підставам, які слугували приводом для внесення ВККС відповідного подання.
І. Щодо правових підстав до звільнення.
Правовий статус судді як носія судової влади передбачає певні гарантії його професійної діяльності, однією з них є особливий порядок звільнення з посади судді.
Перелік підстав для звільнення з посади судді встановлено у частині шостій статті 126 Конституції України і цей перелік є вичерпним.
Визначеність на рівні Основного Закону України чіткого переліку підстав для звільнення з посади судді, а також підстав припинення його повноважень (частина сьома статті 126 Конституції України) є водночас запорукою того, що, зокрема, судді будуть обізнані з цими юридичними підставами, з якими законодавець пов`язує неможливість подальшого перебування особи на посаді судді, та гарантією сталості правового регулювання і прогнозованості (на тривалий період часу) наслідків, які кожна зацікавлена в цій сфері особа, особливо та, яка перебуває на посаді судді, може заздалегідь передбачити.
Суддя обіймає посаду судді безстроково і передбачуваність законодавства у сфері судоустрою є важливим аспектом функціонування судової влади загалом. Якщо у цьому зв`язку зважити також на завдання суду і статус судді, то визначеність і стабільність правового регулювання у цій сфері суспільних відносин набирає особливої ваги.
Вочевидь, що з плином часу і розвитком суспільних відносин існуючий у Конституції України перелік підстав для звільнення судді може змінюватися (у встановленому порядку). Цей процес закономірний, однак важливо підкреслити, що в такій площині зміни стосовно підстав для звільнення судді не можуть мати «разового» застосування. Не менш важливим є те, що в аспекті існуючого правового регулювання звільнення судді з посади в будь-якому випадку є наслідком настання обставин, які об`єктивно унеможливлюють подальше перебування на цій посаді, і завданням ВРП є з`ясувати ці обставини та надати їм правову оцінку.
У цій справі ОСОБА_1 звільнено з посади судді на підставі розділу XV «Перехідні положення» Конституції України (підпункту 4 пункту 16-1), а саме за відмову позивачки від кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді, що є підставою для внесення подання до ВРП з рекомендацією про звільнення з посади судді.
Насамперед зауважу, що ця структурна частина нормативно-правового акта за своїм призначенням - навіть відповідним найменуванням («перехідні положення») повинна містити норми, спрямовані на регулювання проміжних (тимчасових) відносин, які існуватимуть якийсь час допоки не будуть вичерпані у зв`язку з запровадженням нового чи внесенням змін до існуючого нормативно-правового регулювання певної сфери суспільних відносин.
Перехідні положення регламентують правовідносини, які виникли до набрання чинності законом, питання вирішення справ, які знаходяться у провадженні, питання можливості зворотньої дії закону; можуть визначати порядок чи умови дії інших законів чи певних їх приписів, врегульовувати правовідносини, які виникають у зв`язку з набранням чинності новим законом.
Тобто за суттю норми «перехідних положень» закону (у тому числі і Конституції України як фундаментального установчого акта держави) повинні сприяти реалізації введених ним змін, однак не підміняти їх. Маю на увазі те, що в перехідних положеннях за їхнім призначенням не може бути норм, які б доповнювали основний текст як ординарного (звичайного) закону, так і Конституції України як базового документа, який визначає орієнтири подальшого розвитку держави і суспільства, розширюючи/доповнюючи в такий спосіб його (основний) зміст на певний проміжок часу.
В абзаці другому пункту Висновку у справі № 1-16/2008 від 15 січня 2008 року за зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності законопроекту про внесення змін до Конституції України щодо удосконалення системи місцевого самоврядування вимогам статей 157 і 158 Конституції України (справа про внесення змін до статей 85, 118, 119, 133, 136, 140, 141, 142, 143 Конституції України) Конституційний Суд України зазначив, що Перехідні положення Конституції України спрямовані на її запровадження в життя. Значна частина перехідних положень згодом вичерпує свою дію і має лише історичне значення.
В окремій думці стосовно Висновку Конституційного Суду України у справі за зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) вимогам статей 157 і 158 Конституції України суддя Конституційного Суду України Литвинов О. М. наголосив на тому, що пропоновані у законопроекті положення підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Основного Закону України містять суттєві алогізми. Так, ними передбачено, що з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» створюються правові наслідки до набрання ним чинності, тобто складається парадоксальна ситуація, за якої ще нечинний конституційний закон вже врегульовує правовідносини у минулому.
Стосовно пропонованих законопроектом положень підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України щодо оцінювання суддів, яке відображає існуюче законодавче регулювання, суддя звернув увагу на те, що Конституційний Суд України у Рішенні від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013 наголошував, що в Основному Законі України закріплено вичерпний перелік підстав для звільнення судді з посади, що унеможливлює законодавче розширення чи звуження цього переліку (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини). Проте в Конституції України та пропонованих до неї законодавчих змін не міститься такої підстави для звільнення судді з посади, як «невідповідність судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання».
Крім того, як зазначається в окремій думці, у пункті 48 Висновку Венеційської комісії щодо пропозицій стосовно внесення змін до проекту Закону про внесення змін до Конституції щодо посилення незалежності суддів України від 10 грудня 2013 року № 747/2013 зазначено, що кваліфікаційний тест для всіх діючих суддів є дуже делікатним питанням; кваліфікаційні тести для всіх діючих суддів можуть поставити під загрозу незалежність суддів, а тому їх слід уникати; проблеми з кваліфікацією суддів мають вирішуватися шляхом ефективного дисциплінарного провадження в окремих випадках.
В абзаці п`ятому пункту 6 окремої думки до цього самого Висновку суддя Конституційного Суду України Мельник М. І. зазначив, що у законопроекті [законопроект про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) (реєстр. № 3524)] передбачено особливу підставу для звільнення судді з посади - виявлення невідповідності судді займаній посаді за результатами оцінювання (підпункт 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України). Особливість цієї підстави зумовлюється тим, що вона, по-перше, передбачена не статтею 126 Конституції України у пропонованій законопроектом редакції, яка містить вичерпний перелік підстав для звільнення судді, а розділом XV «Перехідні положення» Основного Закону України, по-друге, є наслідком лише оцінювання, а не результатом дисциплінарного чи кримінального провадження. Таке оцінювання пропонується здійснювати за критеріями компетентності, професійної етики та доброчесності, які складно формалізувати, що також неминуче привнесе у процедуру звільнення судді з посади за цією підставою істотний суб`єктивізм.
Подібного змісту судження до цього Висновку висловила в окремій думці й суддя Конституційного Суду України Шаптала Н. К .
У підпункті 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, на який покликається ВРП у спірному Рішенні як на правову підставу для звільнення позивача з посади судді, фактично введено ще одну підставу для звільнення судді - «виявлення за результатами кваліфікаційного оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання».
Така підстава для звільнення судді із займаної посади не передбачена у частині шостій статті 126 Конституції України. Окрім того, зазначена підстава для звільнення жодним чином не пов`язується із поведінкою судді та/чи вчиненням ним дій, які б свідчили про несумісність зі статусом судді або виявили невідповідність займаній посаді.
Понад те, вказана підстава для звільнення судді з посади прямо суперечить концепції єдиного статусу суддів та має тимчасовий (проте не визначений у часі), «разовий» характер, адже такі наслідки непроходження кваліфікаційного оцінювання (звільнення з посади судді) стосуються тільки тих суддів, яких призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України від 2 червня 2016 року № 1401-VІІI «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)».
Кваліфікаційне оцінювання діючих суддів на відповідність критеріям компетентності, професійної етики або доброчесності не є тією процедурою, у рамках якої можна встановити факт вчинення дисциплінарного проступку чи дій/поведінки судді, які в розумінні частини восьмої статті 109 Закону № 1402-VІІI є підставою для застосування дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення судді з посади (на підставі пунктів 3, 6 частини п`ятої статті 126 Конституції України).
Тим часом, з огляду на наслідки кваліфікаційного оцінювання, непідтвердження здатності здійснювати правосуддя (під час цієї процедури) чи відмова судді від такого оцінювання ототожнюється з невідповідністю займаній посаді, а по суті - із вчиненням істотного дисциплінарного проступку (в розумінні частини дев`ятої статті 109 Закону № 1402-VІІI), що є неприйнятним з точки зору принципу правової визначеності.
Сама процедура кваліфікаційного оцінювання має відмінні цілі та завдання, коли йдеться про оцінювання діючих суддів і коли це стосується кандидатів на посаду судді, однак, одну мету - щоб професійний суддівський корпус був кваліфікованим і щоб йому довіряли. Реалізація цієї мети вимагає не тільки від суддів чи кандидатів на цю посаду відповідати високим професійним і морально-етичним стандартам, але й від держави в особі її органів - гарантувати дотримання визначених правил поведінки.
З огляду на таку мету кваліфікаційне оцінювання суддів є одним із засобів її досягнення, але за жодних умов кваліфікаційне оцінювання не може підміняти процедури дисциплінарного провадження щодо судді. Варто зазначити, що не завжди вчинення дисциплінарного проступку при здійсненні правосуддя має наслідком звільнення з посади судді, тоді як непроходження кваліфікаційного оцінювання, неявка чи відмова судді від такого оцінювання (якщо слідувати підходу, якого дотримується ВРП у цій справі) тягне лише одне - звільнення з цієї посади, без з`ясування суті причин такого рішення та без оцінки обставин, що призвели до такого.
Якщо говорити про критерії кваліфікаційного оцінювання, невідповідність хоча б одному з яких має наслідком звільнення судді з посади, то вони стосуються не тільки професійної діяльності судді, але й морально-етичної та психологічної характеристики особи судді та способу її життя.
У пунктах 73, 74, 75, 76, 78 Спільного висновку Венеційської комісії та Директорату з прав людини Генерального Директорату з прав людини та верховенства права Ради Європи щодо Закону «Про судоустрій і статус суддів» і внесення змін до Закону України «Про Вищу раду юстиції» від 23 березня 2015 року № 801/2015 зазначається, якщо ситуація є такою, як описали представники влади [проблеми як з корупцією, так і з некомпетентністю працівників судових органів, які є результатом політичного впливу на призначення суддів у попередній період; майже повна відсутність довіри суспільства до чесності або компетентності судових органів], то може бути необхідним і виправданим вжити надзвичайних заходів для виправлення цих недоліків. Такі надзвичайні заходи повинні дійсно спрямовуватися на виявлення окремих суддів, які не відповідають зайнятій посаді судді. У зв`язку із цим звільнення кожного з представників судової влади, призначених упродовж певного періоду, не було би належним вирішенням проблем, зазначених органами влади. Це особливо несправедливо у випадку суддів, які були призначені в законному порядку в країні, яка мала демократичну систему, хоча й у багатьох відношеннях неповноцінну, і допускала занадто великий політичний вплив на призначення суддів.
Однак такий захід, як кваліфікаційне оцінювання , слід розглядати як цілком винятковий і такий, що має підпадати під надзвичайно суворі гарантії захисту тих суддів, які відповідають зайнятій посаді.
Крім того, слід брати до уваги статтю 126 Конституції України, яка передбачає, що судді обіймають свої посади безстроково, за винятком суддів Конституційного Суду України та суддів, які призначаються на посаду вперше. Будь-який закон, який передбачає звільнення з посади всіх існуючих суддів без проведення будь-якої перевірки індивідуальної відповідальності або винуватості, буде явним порушенням цього конституційного положення.
У зв`язку з цим видається, що кваліфікаційне оцінювання також може призвести до звільнення судді. Якщо за результатами первинного кваліфікаційного оцінювання можливість здійснення суддею правосуддя не буде підтверджена, він буде відсторонений від здійснення правосуддя та направлений для перепідготовки до Національної школи суддів України із подальшим проведенням повторного кваліфікаційного оцінювання. Невдача відповідного судді під час повторного кваліфікаційного оцінювання є підставою для висновку ВККС про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді з посади з підстав порушення присяги.
Венеціанська комісія і Директорат уважають недоцільним, щоб це питання, яке вносить істотні зміни у Закон та може мати важливі наслідки, розглядалося в Перехідних положеннях, як наразі пропонується. Це питання має більш детально розглядатися в правовому положенні основної частини Закону та вимагає підкріплення в Конституції. Під час зустрічі в Парижі представники органів влади підкреслили, що докладні положення статей 83-86 також можуть використовуватися для кваліфікаційного оцінювання . Однак Венеціанська комісія і Директорат не вважають, що ці положення, які підходять для призначення суддів безстроково, обов`язково підходять і для кваліфікаційного оцінювання .
Закон № 1402-VIII не містить нормативного визначення того, що вкладається у зміст понять «компетентність» та «доброчесність», тоді як ці критерії (вимоги) є водночас як умовами доступу до професії судді (відповідно до статті 127 Конституції України), так і умовою для залишення на цій посаді.
Відсутність бодай загального визначення (окреслення) цих понять на законодавчому рівні, як і керівних принципів їх застосування при оцінці професійної діяльності суддів у зіставленні з широкими дискреційними повноваженнями ВККС та ВРП у цій сфері правовідносин, ставить під сумнів «якість» такого закону, зокрема одну з таких його характеристик, як передбачуваність.
Поняття «компетентність» і «доброчесність» мають дуже широкий зміст (спектр), на розуміння/сприйняття яких впливають менталітет, традиції (звичаї), культура суспільства, зокрема й правова культура, його соціально-економічний розвиток. Тобто є багато чинників, які формують уявлення про ці категорії, тому за відсутності нормативного визначення цих понять і визначених практикою підходів до їх тлумачення і застосування говорити про чіткість, ясність, передбачуваність закону щодо впровадження таких підстав для звільнення, невідповідність яким фактично прирівнюється до дисциплінарної відповідальності судді, не доводиться.
За існуючого правового регулювання ВРП як орган, до компетенції якого віднесено, зокрема, звільнення судді з посади, може і повинна давати всебічну оцінку обставинам, які слугують підставою для внесення подання про звільнення з посади судді, через призму положень частини шостої статті 126 Конституції України і на цій підставі вирішувати питання про те, чи є об`єктивні фактичні підстави для їх реалізації щодо конкретного судді.
Такий підхід до вирішення питання про звільнення судді із займаної посади забезпечить не тільки дотримання гарантій незалежності та недоторканності судді, але й наповнить реальним змістом призначення кваліфікаційного оцінювання суддів у сенсі положень статей 83-88 Закону № 1402-VIII та виправдає мету запровадження такого оцінювання суддів.
Якщо брати до уваги історичний контекст введення кваліфікаційного оцінювання, яке, з погляду держави, принаймні з позиції її представників перед членами Венеціанської комісії, диктувалося насамперед бажанням відновити довіру суспільства до чесності або компетентності судових органів, подолати й усунути проблеми з корупцією в судах, а також з некомпетентністю працівників судових органів, які виникли чи посилилися внаслідок політичного впливу на призначення суддів у попередній період, то в сенсі досягнення мети відновлення довіри суспільства до судової влади й виявлення працівників судових органів, які своїми непрофесійними діями, неетичною поведінкою чи іншим встановленим законом чином дискредитували правосуддя, заплямували чесне ім`я судді, підривають довіру до судової системи та правосуддя, кваліфікаційне оцінювання є (виступає) чи може бути тією формою (способом, механізмом), що має забезпечити досягнення такої мети, зможе виявити суддів, які шкодять правосуддю, виявити індивідуальні (персональні) вагомі фактори, які свідчитимуть про несумісність їхніх дій зі статусом судді й міститимуть передбачені частиною шостою статті 126 Конституції України підстави для звільнення такого судді з посади.
За наведених вище міркувань вважаю, що судження чи висновки уповноважених органів, які покликані проводити кваліфікаційне оцінювання, поза підставами для звільнення судді, що встановлені Основним Законом України, не можуть бути підставами для такого звільнення в жодній із якостей; не можуть вони бути винятковими, особливими, окремими чи тимчасовими підставами звільнення. Не повинна визнаватися для такого звільнення й зазначена у підпункті 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України підстава - виявлення за результатами кваліфікаційного оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання.
Позивачка у своєму позові звернула увагу на неприпустимість звільнення з посади судді з підстав, указаних в оскаржуваному Рішенні, однак при розгляді цієї справи цим її доводам судом не було надано належної уваги, хоча, на мою думку, вони мали істотне значення для вирішення цього спору.
ІІ. Щодо фактичних обставин цієї справи
Судовим розглядом встановлено, що звільнення ОСОБА_1 відбулось у зв`язку із «відмовою судді від проходження кваліфікаційного оцінювання».
Проте, обмежившись констатацією такого факту з посиланням на рішення ВККСУ від 4 грудня 2024 року № 226/ко-24, колегія суддів безпідставно не врахувала ключових доводів позивачки щодо причин її неприбуття та відсутності факту відмови від проходження КО.
Так, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 вказувала на те, що не могла брати участь в оцінюванні, яке відбувалося у 2018 році, у зв`язку з триваючою процедурою притягнення її до кримінальної відповідальності, з приводу чого вона зверталась до ВККСУ із заявою про відкладення її оцінювання до закінчення розгляду по суті та набуття чинності судовим рішенням у відповідному кримінальному провадженні.
За наказом голови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 січня 2021 року, Позивачка стала до роботи та з моменту поновлення процесу здійснення правосуддя у 2021 році й до липня 2024 року її жодного разу не викликали для проходження кваліфікаційних іспитів. У подальшому Комісія ухвалювала додаткові рішення, встановлюючи чергові дати проведення іспиту (зокрема, 01 серпня 2024 року, 12 вересня 2024 року та 30 жовтня 2024 року), але у цей період часу позивачка знаходилася на стаціонарному лікуванні, а в період з 5 серпня по 06 вересня 2024 року - у щорічній основній відпустці.
Позивачка акцентує, що повідомляла Комісію про те, що мала поважні причини неприбуття на кваліфікаційні іспити (перебування у відпустці, проблеми зі здоров`ям, лікування у медичних закладах), що підтверджує відповідними наказами голови суду, медичними довідками і виписками з амбулаторних карт хворого. Наголошує, що копії цих документів було надано нею на адресу Комісії, а саме: копію виписки із медичної картки амбулаторного та (стаціонарного) хворого на ОСОБА_1 , згідно з якими позивач знаходилася на стаціонарному лікуванні з гострим пієлонефритом, на амбулаторному лікуванні з приводу раптового погіршення зору, унеможливлювало тривале зорове навантаження при роботі з монітором під час складання іспиту. Крім того, наголошує, що після винесення вищевказаного рішення ВККСУ звернулася із заявою «про допуск ОСОБА_1 до складання кваліфікаційного іспиту (кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді) одночасно з кандидатами на посаду судді, які беруть участь у доборі на посаду судді місцевого суду, оголошеному рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 11.12.2024 № 366/зп-24». Тобто, письмово, у встановленому законом порядку, висловила свої намір та бажання та заявила про можливість прийняти участь у кваліфікаційному оцінюванні. Одночасно позивачка просила відкликати подання ВККС з рекомендацією про її звільнення.
Таким чином, заява судді про намір, бажання і можливість пройти кваліфікаційне оцінювання, як і всі необхідні документи, що виправдовували поважність причин попередньої її неявки, були у розпорядженні ВККСУ на час винесення подання. Були ці заява і документи і в розпорядженні ВРП на час ухвалення останньою оскаржуваного рішення. Ці фактичні обставини були відомі й суду на час розгляду даної справи. Однак належної правової оцінки таким заяві і документам жодним із цих суб`єктів владних повноважень не надано. Усі вони обмежились формальною констатацією трикратної неявки Позивачки на іспити.
На моє глибоке переконання, (умовно «опускаючи» наведену мною в першій частині ОД відсутність належних правових підстав з метою з`ясування фактичних) - про відмову судді від кваліфікаційного оцінювання як підставу до звільнення судді має свідчити не будь-яка (навіть неодноразова) неявка судді на складання іспитів чи співбесіду в межах призначеного КО, а лише усвідомлена й підтверджена фактичними діями відмова від проходження такого, - тобто, упевнено і безперечно продемонстрована суддею принципова позиція про відсутність наміру і бажання проходити жоден з його етапів. Лише за таких умов можна стверджувати, що наявна саме відмова судді від проходження кваліфікаційного оцінювання та, відповідно, про об`єктивну неможливість з`ясування внаслідок такої відмови кваліфікаційного рівня судді та рівня його відповідності морально-етичним нормам. Лише така свідома відмова судді від КО може мати настільки серйозні наслідки, як звільнення з посади без права на довічне грошове утримання.
Для мене як судді, що брала участь у розгляді справи, очевидно, і таке підтверджується належними та допустимими доказами, що є у справі, - що неявка Позивачки на іспити у визначені Комісією дати стала наслідком полікризи у її житті - збігу складних життєвих обставин, зовнішніх та внутрішніх. Низка серйозних викликів на роботі, гострих медичних проблем, ускладнених (чи спричинених) тривалим кримінальним переслідуванням, на фоні загальних умов життя під час воєнного стану, порушили звичайну життєдіяльність Позивачки, призвели її до дезадаптації, і для повернення до нормального функціонування їй знадобився час. Проте Позивачка відшукала в собі ресурс на їх подолання, й, опанувавши себе та врегулювавши життєву ситуацію, ДО винесення оскаржуваного рішення заявила про свій намір і бажання пройти відповідні процедури задля збереження роботи, з метою підтвердження свого належного кваліфікаційного та професійного рівня.
Отже, в межах цієї справи відсутня усвідомлена принципова відмова судді від проходження кваліфікаційного оцінювання як фактична підстава до звільнення, та належна правова підстава.
Загальний стаж роботи Позивачки у судовій системі складає 38 років, з них стаж роботи безпосередньо суддею - 29 років та 4 місяці, але надмірно формалізовані підходи та поспішні рішення ВККСУ, ВРП та суду позбавили її як особу, яка все життя сумлінно та професійно працювала суддею, не має відкритих дисциплінарних проваджень та питань з боку компетентних органів, є одинокою жінкою передпенсійного віку (як вона сама про себе заявляє) - єдиного джерела існування у вигляді довічного утримання.
Ураховуючи все наведене, вважаю, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а тому підлягали задоволенню.
Суддя І.Л. Желтобрюх