Справа № 629/6472/25
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 р.Справа № 629/6472/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П. ,

за участю секретаря судового засідання Кругляк М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 02.10.2025, головуючий суддя І інстанції: Каращук Т.О., м. Лозова, по справі № 629/6472/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Харківській області , Лозівського РВП ГУНП в Харківській області треті особи інспектор Лозівського РВП ГУНП в Харківській області старший лейтенант поліції Агафоненко Максим Юрійович

про скасування постанови про адміністративне правопорушення та закриття провадження по справі,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі відповідач-1), Лозівського районного відділу поліції ГУНП в Харківській області (далі відповідач-2), третя особа - інспектор Лозівського районного відділу поліції ГУНП в Харківській області старший лейтенант поліції Агафоненко Максим Юрійович, в якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 5682478 від 09 вересня 2025 року, винесену інспектором Лозівського районного відділу поліції ГУНП в Харківській області старшим лейтенантом поліції Агафоненком Максимом Юрійовичем про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 425 гривень 00 копійок; провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 щодо вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП, закрити та стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати, які складаються із сплаченого судового збору у розмірі 484 гривні 80 копійок та 3000,00 гривень на правничу допомогу.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 02.10.2025 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, яку аргументує порушенням норм матеріального і процесуального права, неповним з`ясуванням обставин справи, просить скасувати рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 02.10.2025 та ухвалити постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю доказів вчинення адміністративного правопорушення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу, що перевірка здійснена у централізованій базі МТСБУ, крім того, на відеозаписі «VID31F-00-0011», не міститься інформації про перевірку наявності страхового полісу через офіційний єдиний централізований реєстр МТСБУ. Крім того, позивач зазначив, що сам факт непред`явлення поліса в паперовій формі не є підтвердженням його відсутності (Верховний Суд, постанова від 21.02.2020 у справі № 686/17841/18).

Відповідач-1, Головне управління Національної поліції в Харківській області, надав письмовий відзив, в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач-2, Лозівський районний відділ поліції ГУНП в Харківській області та третя особа - інспектор Лозівського районного відділу поліції ГУНП в Харківській області старший лейтенант поліції Агафоненко Максим Юрійович, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивача, не скористались.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні у них докази, обговоривши підстави та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії постанови серії ЕНА №5682478, 09.09.2025 року о 12:14:36 год. за адресою: вул. Живописна, с.Катеринівка, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Nissan Qashqai», н.з. НОМЕР_1 , без чинного страхового полісу обов?язкового страхування власників наземних транспортних засобів, чим порушив вимоги п. 2.1 ґ ПДР України, вчинивши адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП (а.с.13).

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач звернувся до суду з позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що притягнення позивача ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення стягнення за ч.1 ст.126 КУпАП є обґрунтованими, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про те, що постанова серії ЕНА №5682478 від 09.09.2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП, є законною та обґрунтованою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

У відповідності до частини п`ятої статті 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Юридичні та фізичні особи, винні в порушенні законодавства про дорожній рух, відповідних правил, нормативів і стандартів, несуть відповідальність згідно з законодавством України (стаття 53 Закону України «Про дорожній рух»).

Згідно із пунктів 8, 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань: у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання; регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

За приписами частин першої статті 8 Закону України «Про Національну поліцію» поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Окрім того, частиною другою статті 283 КУпАП визначено загальні вимоги до постанови про накладення адміністративного стягнення, яка має містити інформацію щодо особи правопорушника та обставин скоєння нею правопорушення.

Частиною третьою статті 283 КУпАП встановлюють, що постанова у справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, має містити також відомості, зокрема відомості про технічний засіб, яким здійснено фото- або відеозапис.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Таким чином, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами, тоді як в ході розгляду справи про адміністративне правопорушення посадова особа зобов`язана з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

В розумінні статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Частиною другою статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, обов`язок доказування правомірності прийнятого рішення покладено на суб`єкта владних повноважень, а відтак у випадку заперечення факту вчинення правопорушення, суб`єкт владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування, в силу вимог частини другої статті 77 КАС України, повинен довести правомірність своїх дій та прийняття відповідних рішень.

В силу положень статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають, в тому числі, справи про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту (зокрема, передбачені частиною першою статті 126 КУпАП тощо). Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (із змінами та доповненнями).

Пункт 1.3 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

В п. 1.9 ПДР встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Як встановлено з матеріалів справи 02.10.2025 складено постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 126 КУпАП.

Зі змісту постанови серії ЕНА №5682478, 09.09.2025 року о 12:14:36 год. за адресою: вул. Живописна, с.Катеринівка, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Nissan Qashqai», н.з. НОМЕР_1 , без чинного страхового полісу обов?язкового страхування власників наземних транспортних засобів, чим порушив вимоги п. 2.1 ґ ПДР України, вчинивши адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП (а.с.13).

У відповідності до частини першої статті 126 КУпАП встановлена адміністративна відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством.

Пунктом 2.1 ґ ПДР України, визначено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: чинний страховий поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в Єдиній централізованій базі даних щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або страховий сертифікат "Зелена картка" (на електронному або паперовому носії), виданий іноземним страховиком відповідно до правил міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка".

Стаття 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 3720-IX визначає, що перевірка наявності чинних договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється: відповідними підрозділами Національної поліції України під час здійснення регулювання дорожнього руху та здійснення контролю за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі (у тому числі з використанням працюючих в автоматичному режимі спеціальних технічних засобів та в режимі фотозйомки, відеозапису), а також під час оформлення документів щодо порушення Правил дорожнього руху та оформлення матеріалів дорожньо-транспортної пригоди.

Отже, зі змісту наведених норм випливає, що водій повинен мати при собі поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, перевірка якого здійснюється органами Національної поліції України.

Із наданого відповідачем до матеріалів справи відеозапису вбачається, що інспектор поліції після зупинки автомобіля попрохав водія надати чинний страховий поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Позивач не надав страховий поліс працівнику поліції та не заперечував щодо його відсутності у базі. Крім того, позич зазначив, що він не є власником автомобіля.

З матеріалів справи встановлено, що з копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником автомобіля «Nissan Qashqai», д.н.з. НОМЕР_1 , є ТОВ Компанія БОТІК(а.с.14).

Поряд з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що сам факт того, що ОСОБА_1 не є власником транспортного засобу, не є підставою звільнення його від відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 126 КУпАП, оскільки згідно положень п.2.1 ґ ПДР України, саме водій повинен мати при собі чинний страховий поліс.

Право органів Національної поліції перевіряти наявність страхового полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такий документ.

Аналогічного змісту правову позицію викладено у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, зокрема у справі №127/19283/17 від 25.09.2019, у справі № 522/2280/16-а від 21.11.2019, у справі №711/4707/17 від 19.06.2019.

Доводи позивача про те, що сам факт непред`явлення поліса в паперовій формі не є підтвердженням його відсутності, є безпідставними, оскільки адміністративна відповідальність за ст. 126 КУпАП настає саме у разі непред`явлення страхового полісу та відсутність його у особи, що керує транспортним засобом.

Крім того, вищенаведені доводи позивач обґрунтовує з посиланням на неіснуючу постанову Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 686/17841/18.

Щодо доводів про відсутність доказів здійснення перевірки наявності поліса інспектором через офіційний єдиний централізований реєстр МТСБУ, що свідчить факт безпідставності зупинки, є помилковими, оскільки право інспектора поліції перевіряти наявність посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб та інші обов`язкові документи, які повинен мати при собі водій транспортного засобу, не пов`язується з обов`язком доводити, що зупинка транспортного засобу була законною.

Крім того, з наданого відеозапису, який є належним та допустимим доказом, вбачається, що працівником поліції повідомлено водію про причини зупинки транспортного засобу, а саме на підставі ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», у зв`язку з відсутністю страхового полісу, при цьому, будь-яких зауважень щодо причин зупинки транспортного засобу водієм висловлено не було.

Отже, за встановлених обставин не можливо стверджувати про те, що транспортний засіб під керуванням позивача був зупинений без достатніх підстав.

Колегія суддів зазначає, що ст. 126 КпАП України є імперативною, та встановлює відповідальність за відсутність при собі або не пред`явлення для перевірки відповідних документів, а відтак, є самостійним складом адміністративного правопорушення.

Керування транспортним засобом можливе лише за наявності посвідчення водія, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), і такі документи можуть бути предметом перевірки при встановленні права особи на керування транспортним засобом та їх відсутність, є самостійною підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Згідно з вимогами наведених норм законодавства України на вимогу поліцейського, водій транспортного засобу зобов`язаний пред`являти поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземних транспортного засобу.

Щодо доводів про те, що суд першої інстанції не дослідив допустимість наданих відеозаписів як доказів у справі.

Згідно з пунктом 1 статті 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення, яка доводиться шляхом надання доказів.

Статтею 69 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

В силу приписів частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За нормами частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Дослідивши, у ході судового розгляду справи, відеозапис фіксації правопорушення слід вказати, що останній містить запис щодо проведеного інспектором патрульної поліції розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП, в ході якої було оголошено про початок розгляду справи та роз`яснено позивачу його права, визначених ст. 268 КУпАП, зокрема, право користуватись правовою допомогою.

Проте, будь-яких клопотань, в ході розгляду справи про адміністративне правопорушення, позивачем заявлено не було, а тому доводи апеляційної скарги, що поліцейським не було роз`яснено права, а також позивачу не створено фактичної можливості скористатися юридичною допомогою при розгляді справи, колегія суддів вважає безпідставними.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що відеозапис не є безперервним та містить епізодичний характер, а тому не може бути належним доказом, то колегія суддів зазначає, що з наявного в матеріалах диску із записом з нагрудної бодікамери інспектора Лозівського районного відділу поліції ГУНП в Харківській області старший лейтенант поліції ОСОБА_2 вбачається дійсно три відео, проте кожне з яких починається одразу ж після закінчення попереднього.

Так, перший запис розпочинається з 12:12:32 та закінчується о 12:17:32, початок наступного відео 12:17:32 та закінчення о 12:22:32, та останнє відео розпочинається о 12:22:32 та закінчується о 12:22:41. Тобто, відео йдуть підряд, в точності до секунди, що підтверджує повну фіксацію розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що відеозапис «VID31F-00-0011» свідчить, що у зазначений час (12:14:36) поліцейський разом із водієм знаходяться біля транспортних засобів та ведуть розмову, а водій не вчиняє будь-якого правопорушення, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що під час зупинки транспортного засобу «Nissan Qashqai», н.з. НОМЕР_1 , водій ОСОБА_1 перебував за кермом та пояснив поліцейському, що «виїхав в магазин по хліб».

Стосовно доводів апеляційної скарги, що надані до суду відеофайли не супроводжуються оригінальними носіями, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України, електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути визначено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Так, на виконання протокольної ухвали суду, відповідачем, через систему "Електронний суд", повторно надано до матеріалів справи відеозаписи з портативного відеореєстратора інспектора поліції, що були належним чином підписані електронним цифровим підписом, а тому є належним доказом факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що із наданих доказів встановлено дотримання інспектором патрульної поліції процедури розгляду адміністративної справи та винесення постанови про притягнення особи до відповідності.

Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суд першої інстанції про те, що позивача обґрунтовано та правомірно притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Разом з тим, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно частини першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстави для здійснення нового розподілу судових витрат, з огляду на положення статтю 139 КАС України, у справі відсутні.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 02.10.2025 по справі № 629/6472/25 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття і не може бути оскаржена відповідно до частини 3 статті 272 КАС України.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді Т.С. Перцова С.П. Жигилій
Повний текст постанови складено 09.12.2025 року