Справа № 160/22513/25
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2025-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сліпець Н.Є.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
04.08.2025 ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі відповідач), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо незарахування до страхового стажу періодів роботи ОСОБА_1 з 02.01.1991 по 11.05.1992, з 06.04.1995 по 19.01.1999, з 20.01.1999 по 02.08.1999;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди його роботи з 02.01.1991 по 11.05.1992, з 06.04.1995 по 19.01.1999, з 20.01.1999 по 02.08.1999;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії по інвалідності з урахуванням зарахованих судом періодів з дати її призначення.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача адвокат Ольховик-Красільнікова Л.П. посилалася на те, що 03.06.2025 управлінням ПФУ в Петриківському районі Дніпропетровської області було призначено позивачу пенсію по інвалідності, проте не зараховано до страхового стажу періоди роботи з 02.01.1991 по 11.05.1992, оскільки запис не засвідчено печаткою, з 06.04.1995 по 19.01.1999, оскільки підстава звільнення непридатна для сприйняття змісту, з 20.01.1999 по 02.08.1999, оскільки є виправлення в даті звільнення та даті підстав звільнення. Вбачаючи бездіяльність відповідача щодо незарахування спірних періодів до страхового стажу позивача, представник позивача звернувся до суду за захистом порушених прав позивача.
08.08.2025 ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було залишено без руху позовну заяву та позивачу наданий строк для усунення недоліків.
29.08.2025 ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами з 12.09.2025 відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Відповідно до положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що у травні 2025 ОСОБА_1 звернувся до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії по інвалідності.
Окрім того, в рішенні зазначено, що до страхового стажу не зараховано згідно з трудовою книжкою від 21.07.1988 серія НОМЕР_1 періоди роботи: з 02.01.1991 по 11.05.1992, оскільки запис не засвідчено печаткою; з 06.04.1995 по 19.01.1999, оскільки підстава звільнення непридатна для сприйняття змісту; з 20.01.1999 по 02.08.1999, оскільки є виправлення в даті звільнення та даті підстави звільнення; з 03.07.2000 по 12.11.2003 в ТОВ «Б.Н.В.-Дніпро», оскільки відсутні відомості про роботу в системі персоніфікованого обліку; період підприємницької діяльності з 25.09.2000 по 31.12.2003, оскільки відсутні відомості про систему оподаткування та сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
03.06.2025 позивач звернувся через портал електронних послуг із заявою про призначення пенсії по інвалідності.
11.06.2025 позивач в електронному кабінеті отримав відповідь, що до УПФУ в Петриківському районі Дніпропетровської області призначило йому пенсію по інвалідності.
З розрахунку страхового стажу, доданого позивачем до позову вбачається, що йому зараховано до страхового стажу наступні періоди: з 21.07.1988 до 02.06.1989, з 12.05.1992 до 04.01.1993, 31.01.1998 по 31.12.1998, з 01.10.1999 по 30.06.2000, з 01.01.2004 по 31.03.2005, з 01.07.2005 по 31.12.2024.
Позивач, не оскаржуючи рішення ГУ ПФУ в Донецькій області від 29.05.2025 в частині незарахування страхового стажу, звернувся до суду з позовом, посилаючись на бездіяльність управління ПФУ в Петриківському районі Дніпропетровської області щодо незарахування йому до страхового стажу періодів роботи з 02.01.1991 по 11.05.1992, з 06.04.1995 по 19.01.1999, з 20.01.1999 по 02.08.1999 під час призначення пенсії по інвалідності.
Отже, спір між сторонами виник саме з підстав бездіяльності щодо незарахування певного періоду роботи позивача до страхового стажу.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За позицією Конституційного Суду України, яка висловлена у рішенні від 04.06.2019 року №2-р/2019 (пункти 3.1 та 3.2 мотивувальної частини) до основних обов`язків держави належить забезпечення реалізації громадянами соціальних, культурних та економічних прав; гарантування державою конституційного права на соціальний захист є однією з необхідних умов існування особи і суспільства; рівень соціального забезпечення в державі має відповідати потребам громадян, що сприятиме соціальній стабільності, забезпечуватиме соціальну справедливість та довіру до держави; гарантування державою цих прав, у тому числі права на пенсійне забезпечення як складової конституційного права на соціальний захист, має здійснюватися на основі Конституції України та у спосіб, що відповідає їй. Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012). За будь-яких обставин сутність права на пенсійне забезпечення як складової конституційного права на соціальний захист не може бути порушена, а законодавче регулювання у цій сфері має відповідати принципам соціальної держави. Конституційний Суд України наголошував на необхідності дотримання вказаних принципів, зокрема, у Рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011. Держава Україна, як учасниця Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, визнає право кожної людини на соціальне забезпечення, включаючи соціальне страхування, і може встановлювати тільки такі обмеження цього права, які визначаються законом, і лише остільки, оскільки це сумісно з природою зазначеного права, і виключно з метою сприяти загальному добробуту в демократичному суспільстві.
Згідно ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі, передбачено ст. 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
За приписами ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж-період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до положень ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній.
Даним Порядком (пункт 3) передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові розрахунки і відомості про видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
У постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 687/975/17 зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду у той чи інший період роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
У постанові Верховного Суду від 17.09.2024 у справі № 440/4164/23 суд зазначив, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її трудовій книжці. Неналежне оформлення трудової книжки не може бути підставою для виключення періодів роботи з трудового стажу позивачки, які дають їй право на призначення пенсії, оскільки відповідальність за порядок ведення трудової книжки покладено безпосередньо на посадових осіб установи-роботодавця.
Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 28.01.2025 у справі № 300/8132/23 зазначив, що запис у трудовій книжці не є безумовним доказом про період роботи особи у разі наявності обґрунтованих сумнівів щодо достовірності відповідної інформації; неправильне оформлення печатки підприємства може вказувати на неточності в трудовій книжці та ставити під сумнів достовірність відомостей про зазначені в ній періоди роботи; у разі виявлення неточностей у трудовій книжці для підтвердження трудового стажу можна використовувати дані з реєстрів, довідки, виписки, трудові договори та інші відповідні документи, які містять відомості про періоди роботи.
З трудової книжки позивача серія НОМЕР_1 від 21.07.1988 вбачаються наступні записи за спірні періоди:
- з 02.01.1991 по 11.05.1992 позивач працював в НВО «Світязь» на посаді оператора сварщика труб та звільнений за переведенням на завод ім. К. Лібкнехта ст. 36 п. 5 КЗпП УРСР ( записи № 3-4 містять номери розпоряджень, їх дату, ПІБ начальника відділу кадрів, який посвідчив своїм підписом ці записи);
- з 06.04.1995 по 19.01.1999 позивач працював у Україно-Ізраільському ТОВІІ «Інтер Глоб» на посаді охоронця та звільнений за ст. 36 п. 5 КЗпП України за переведенням в ТОВ «Мастер» (записи № 7-8 містять номери наказів, їх дати, ПІБ заступника директора по кадрам, який своїм підписом посвідчив ці записи та печатку товариства);
- з 20.01.1999 по 02.08.1999 позивач працював на посаді майстра цеха пластикових вікон та звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (записи № 10-11 містять номери наказів, їх дати, ПІБ менеджера, який посвідчив своїм підписам ці записи та печатку товариства).
Відповідно до 2.12 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа,
відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.
Трудова книжка позивача містить дату заповнення, підпис власника ОСОБА_1 , підпис особи, відповідальної за видачу трудової книжки та печатку підприємства, яка відповідає печатці на 1-2 записах трудової книжки.
Відповідачем у своєму відзиві не доведено, що записи трудової книжки позивача № НОМЕР_2 , 10-11 містять недоліки, неточності при заповненні, а тому суд вважає протиправною бездіяльність щодо незарахування позивачу до страхового стажу спірних періодів роботи.
Окрім того, в силу положень ч. 2, 3 ст. 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ГУ ПФУ у Дніпропетровській області не було здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей або додаткових документів, на підставі яких можна було б переконатися у достовірності записів трудової книжки, які не були зараховані до страхового стажу позивача, необхідного для призначення пенсії. Також, відповідач не запропонував позивачу подати додаткові докази на підтвердження страхового стажу враховуючи положення п. 4.2 Порядку № 22-1.
Отже, відповідач допустив бездіяльність, яка полягає у незарахуванні до страхового стажу позивача періодів роботи з 02.01.1991 по 11.05.1992, з 06.04.1995 по 19.01.1999, з 20.01.1999 по 02.08.1999 при призначенні пенсії по інвалідності.
Заперечення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, що вони не є належним відповідачем у справі, оскільки рішення про відмову у призначенні пенсії постановлено ГУ ПФУ в Донецькій області суд оцінює критично, з огляду на те, що представником позивача в позовній заяві та в заяві про усунення недоліків звертається увага, що рішення ГУ ПФУ в Донецькій області від 29.05.2025 не є предметом спору та позовні вимоги стосуються бездіяльності управління ПФУ в Петриківському районі Дніпропетровської області, яке під час розгляду заяви позивача від 03.06.2025 та призначення пенсії по інвалідності не зарахувало позивачу певний страховий стаж.
Оскільки УПФУ в Петриківському районі Дніпропетровської області в процесі реорганізації шляхом злиття було об`єднано в Царичанське об`єднане управління Пенсійного фонду України, яке в свою чергу було реорганізоване шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, то саме цей орган є належним відповідачем.
Разом з відзивом ГУ ПФУ в Дніпропетровській області не надало доказів на підтвердження того, що інший орган ПФУ розглядаючи заяву позивача від 03.06.2025 не зарахував йому певний період трудової діяльності до страхового стажу.
Підводячи підсумок викладеному, з метою ефективного захисту прав позивача, суд вважає необхідним визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо незарахування до страхового стажу періодів роботи ОСОБА_1 з 02.01.1991 по 11.05.1992, з 06.04.1995 по 19.01.1999, з 20.01.1999 по 02.08.1999; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди його роботи з 02.01.1991 по 11.05.1992, з 06.04.1995 по 19.01.1999, з 20.01.1999 по 02.08.1999 та здійснити перерахунок пенсії по інвалідності з урахуванням зарахованих судом періодів з дати її призначення.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
В силу вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ч. 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені у ході судового розгляду справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Отже, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 968,96 грн з урахуванням задоволення позовних вимог підлягає стягненню на користь позивача з відповідача.
Відповідно до ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо незарахування до страхового стажу періодів роботи ОСОБА_1 з 02.01.1991 по 11.05.1992, з 06.04.1995 по 19.01.1999, з 20.01.1999 по 02.08.1999.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди його роботи з 02.01.1991 по 11.05.1992, з 06.04.1995 по 19.01.1999, з 20.01.1999 по 02.08.1999.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії по інвалідності з урахуванням зарахованих судом періодів з дати її призначення.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Сліпець