Справа № 420/10136/25
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2025-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/10136/25

Категорія: 112010200Головуючий у суді І інстанції: Стефанов С. О. час і місце ухвалення: письмове провадження, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідачаСеменюка Г.В.
суддів: Федусика А.Г.
Шляхтицького О.І.

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року у справі за позовом адвокатки Вейко Алли Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

в с т а н о в и В:

У квітні 2025 року адвокатка Вейко А. В., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі ГУ ПФУ в Закарпатській області) про відмову в перерахунку пенсії №35 від 25.03.2025;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі ГУПФУ в Одеській області) призначити та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV), із зарахуванням до спеціального стажу, що дає право на отримання такої грошової допомоги періодів роботи з 24.10.1985 по 12.08.1988, з 02.01.1993 по 05.03.1995 та з 01.10.1996 по 01.05.2000.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, адвокатка указує, що її довірителька перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Одеській області та отримує пенсію відповідно до Закону №1058-IV.

18.03.2025 позивачка звернулась до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою щодо нарахування та виплати грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій на день її призначення, відповідно до вимог пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV.

За принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, який був уповноважений розглянути подану позивачкою заяву ГУ ПФУ в Закарпатській області.

Рішенням ГУ ПФУ в Закарпатській області №35 від 25.03.2025 відмовлено у виплаті грошової допомоги, у зв`язку з неврахуванням періодів роботи з 24.10.1985 по 12.08.1988, з 02.01.1993 по 05.03.1995, з 01.10.1996 по 01.05.2000, на посаді інструктора лікувальної фізкультури, оскільки така посада не передбачена Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року №909 (далі Постанова №909).

Адвокатка вважає, що її довірителька працювала на посадах середнього медичного персоналу, що відповідно до положень Постанови №909 надають право отримання спірної грошової допомоги.

Понад те, ОСОБА_1 мала достатній спеціальний страховий стаж на відповідних посадах більше 30 років, тобто умова щодо страхового стажу дотримана.

Також, до звернення за призначенням пенсії за віком, пенсія на іншій підставі їй не призначалась.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року позов задоволено.

Суд визнав протиправним та скасував рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області про відмову в перерахунку пенсії №35 від 25.03.2025.

Зобов`язав ГУ ПФУ в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, із зарахуванням до спеціального стажу, що дає право на отримання такої грошової допомоги періодів роботи з 24.10.1985 по 12.08.1988, з 02.01.1993 по 05.03.1995 та з 01.10.1996 по 01.05.2000.

Також судом вирішено питання про розподіл судових витрат, відповідно до вимог частини 1 статті 139 КАС України.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, представник ГУ ПФУ в Одеській області подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Мотиви апеляційної скарги складаються з наступного.

По-перше, скаржник указує на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про скасування спірного рішення та зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, у розмірі десяти місячних пенсій, відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, оскільки загальний спеціальний стаж пенсіонерки на посадах, робота на яких дає право на виплату одноразової грошової допомоги становить 29 років 1 місяць 9 днів і є менше необхідних 30 років, як це передбачено Законом №1058-IV.

По-друге, скаржник вважає, що суд першої інстанції, при вирішенні справи вийшов за межі завдань адміністративного судочинства, а саме: втрутився в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, зобов`язавши останнього здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги, у розмірі десяти місячних пенсій, відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV.

Адвокатка Вейко А. В., діючи в інтересах ОСОБА_1 , скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, вважає її необґрунтованою та безпідставною, а тому просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Мотиви відзиву відтворюють позицію суду першої інстанції про задоволення позову.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, справу судом апеляційної інстанції розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Одеській області та отримує пенсію відповідно до положень Закону №1058-IV.

18.03.2025 ОСОБА_1 звернулась до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою щодо нарахування та виплати грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій на день її призначення.

За принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію ГУ ПФУ в Закарпатській області, який розглянув подану позивачкою заяву.

25.03.2025, за результатом розгляду поданих позивачкою документів, ГУ ПФУ в Закарпатській області прийняло рішення №35 про відмову у перерахунку пенсії, у зв`язку з неврахуванням періодів роботи з 24.10.1985 по 12.08.1988, з 02.01.1993 по 05.03.1995, з 01.10.1996 по 01.05.2000, на посаді інструктора лікувальної фізкультури, оскільки така посада не передбачена Постановою №909.

Вважаючи дане рішення пенсійного органу протиправним, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, керуючись практикою Верховного Суду, виходив із того, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з досягненням нею пенсійного віку, наявністю у неї необхідного страхового стажу, вихід на пенсію саме з посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону №1058-ІV будь-якого іншого виду пенсії.

Суд першої інстанції установив, що записами у трудовій книжці підтверджується робота позивачки на різних посадах в закладах охорони здоров`я.

Так, позивачка працювала на посадах середнього медичного персоналу, що, відповідно до положень Постанови №909, надає їй право отримання спірної грошової допомоги.

На переконання суду першої інстанції, позивачка з урахуванням роботи на вказаних посадах мала достатній спеціальний страховий стаж на відповідних посадах більше 30 років, тобто умова щодо страхового стажу дотримана.

Також, до звернення за призначенням пенсії за віком, пенсія на іншій підставі позивачці не призначалась.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 досягла пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону №1058-IV, на день досягнення пенсійного віку працювала в медичному закладі охорони здоров`я комунальної форми власності на посаді, робота на якій дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та мала відповідний загальний страховий стаж, в тому числі достатній спеціальний страховий стаж на таких посадах, і до цього не отримувала будь-яку пенсію, суд першої інстанції дійшов висновку, що вона має право на виплату грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

За приписами частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, особливості призначення, перерахунку і виплати пенсій врегульовано Законом №1058-ІV.

Відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону №1058-IV особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

За пунктом «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції до 04 червня 2019 року право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати, з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VIII, Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

Згідно з частиною другою статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Аналогічні норми передбачені статтею 91 Закону України Про Конституційний Суд України.

Таким чином, з 4 червня 2019 року дня набрання чинності вказаним рішенням Конституційного Суду України діє п. «е» ст. 55 вказаного Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка була до змін, що внесені до неї законами України від 2 березня 2015 року № 213-VIII та від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, а саме:

«право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку».

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1191 затверджений Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати (далі Порядок №1191).

Положеннями п.2 Порядку №1191 визначено, що до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів е і ж статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, що передбачені: переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Відповідно до п.5 Порядку №1191 грошова допомога надається особам, яким починаючи з 1 жовтня 2011 призначається пенсія за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів е - ж статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Згідно п.6 Порядку №1191 для визначення розміру грошової допомоги враховується місячний розмір пенсії, обчислений згідно із ст.ст.27 і 28 Закону №1058-ІУ, станом на день її призначення.

Відповідно до п.7 Порядку №1191 виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.

Для визначення розміру грошової допомоги враховується місячний розмір пенсії, обчислений згідно із ст.ст.27 і 28 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, станом на день її призначення.

Виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.

Отже, право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з досягненням нею пенсійного віку, наявністю у неї необхідного страхового стажу, вихід на пенсію саме з посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів е - ж ст.55 Закону України Про пенсійне забезпечення, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону №1058-1V будь-якого іншого виду пенсії.

Аналогічна правова позиція також викладена Верховним Судом у постановах від 02.03.2020 по справі №175/4086/16-а, від 28.04.2020 по справі №678/941/17, від 12.03.2019 по справі №127/9277/17.

Відповідно до частини 2 статті 24 Закону № 1058 страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та частини 1 статті 48 Кодексу Законів про працю України основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Крім того, згідно Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами (п.1 Порядку).

Відповідно до п.3 Порядку № 637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 20 Порядку № 637 визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).

У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Отже, вказаним Порядком №637 передбачено, що у разі наявності в трудовій книжці саме неправильних чи неточних записів, для підтвердження стажу приймаються уточнюючи довідки та інші документи, які містять відомості про періоди роботи особи.

Матеріали справи свідчать, що у трудовій книжці позивачки серії НОМЕР_1 від 10.08.1984 року наявні записи про роботу у спірний період, а саме:

з 24.10.1985 по 12.08.1988 інструктор по лікувальній медицині; з 02.01.1993 по 05.03.1995 інструктор ЛФК поліклінічного відділення ; з 01.10.1996 по 01.05.2000 інструктор ЛФК.

У вищевказані періоди працювала у Центрі реконструктивної та відновної медицини (Університетська клініка) Одеського національного медичного університету (реорганізовано обласну лікарню №2, дані реорганізації зазначено в довідці Центрі реконструктивної та відновної медицини (Університетська клініка) ОНМУ від 14.10.2024 № 70/126).

Згідно довідки Центру реконструктивної та відновної медицини (Університетська клініка) Одеського національного медичного університету № 70/131 від 17.10.2024 посада інструктора лікувальної фізкультури належить до посад середнього медичного персоналу.

Будь-яких недоліків або неточностей записи трудової книжки не містять та скаржником не зазначено.

Відтак, є правильним висновок суду першої інстанції, що записами у трудовій книжці підтверджується робота ОСОБА_1 на різних посадах в закладах охорони здоров`я.

Згідно Постанови №909, до закладів і установ охорони здоров`я входять, зокрема: лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри.

До найменування посад у вказаних закладах, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, входять: лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад).

Згідно з довідкою від 17.10.2024 № 70/131 ОСОБА_1 працювала з 24.10.1985 по 12.08.1988 інструктором по лікувальній медицині, з 02.01.1993 по 05.03.1995 та з 01.10.1996 по 01.05.2000 інструктор ЛФК поліклінічного відділення в Центрі реконструктивної та відновної медицини (Університетська клініка) Одеського національного медичного університету.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу, що у вищевказаній довідці зазначено «посада інструктора лікувальної фізкультури належить до посад середнього медичного персоналу».

Крім того, додатком 2 до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 23.10.1991 № 146 «Про атестацію середніх медичних працівників» (із змінами), визначена номенклатура середніх медичних працівників, до яких віднесено: 22. медична сестра з фізіотерапії; 24. медична сестра (інструктор) з лікувальної фізкультури.

Отже, слід дійти висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позивачка працювала на посадах середнього медичного персоналу, а це, відповідно до положень Постанови №909 (незалежно від найменування посади), надає їй право отримання спірної грошової допомоги.

Крім того, до звернення за призначенням пенсії за віком, пенсія на іншій підставі позивачці не призначалась.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ГУ ПФУ в Одеській області про те, що загальний спеціальний стаж ОСОБА_1 на посадах, робота на яких дає право на виплату одноразової грошової допомоги становить 29 років 1 місяць 9 днів і є менше необхідних 30 років, як це передбачено Законом №1058-IV є необґрунтованими та суперечать наявним доказам у матеріалах справи.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що позивачка мала достатній спеціальний страховий стаж на відповідних посадах більше 30 років, тобто умова щодо страхового стажу дотримана.

За таких умов, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 досягла пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону №1058-IV, на день досягнення пенсійного віку працювала в медичному закладі охорони здоров`я комунальної форми власності на посаді, робота на якій дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та мала відповідний загальний страховий стаж, в тому числі достатній спеціальний страховий стаж на таких посадах, і до цього не отримувала будь-яку пенсію, а тому має право на виплату грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Відповідаючи на довід апеляції ГУ ПФУ в Одеській області щодо втручання судом першої інстанції у дискрецію суб`єкта владних повноважень, колегія суддів указує таке.

Суд апеляційної інстанції вважає, що спосіб відновлення порушеного права позивачки має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Частиною третьою статті 245 КАС України визначено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 509/1350/17 зазначила, що суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З огляду на те, що наведені пенсійним фондом підстави для відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової допомоги не знайшли свого підтвердження в суді першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів дійшла висновку про дотримання позивачкою всіх визначених законодавством умов для нарахування та виплати такої допомоги, а тому у суб`єкта владних повноважень є єдиний правомірний варіант поведінки здійснити позивачці нарахування та виплату грошової допомоги, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, із зарахуванням до спеціального стажу, що дає право на отримання такої грошової допомоги періодів роботи з 24.10.1985 по 12.08.1988, з 02.01.1993 по 05.03.1995 та з 01.10.1996 по 01.05.2000.

З огляду на вищевикладене, ураховуючи, що колегія суддів надала відповіді на усі ключові доводи скаржника, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з частиною 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстави для розподілу судових витрат за результатом розгляду апеляційної скарги, відповідно до статті 139 КАС України, відсутні.

Керуючись статтями 243, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року у справі за позовом адвокатки Вейко Алли Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач Г.В. Семенюк
Судді О.І. Шляхтицький А.Г. Федусик