Справа № 638/3164/25
Суддя: Хайкін В. М.
Дата ухвалення: 2025-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 638/3164/25
Провадження № 2-а/638/158/25

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року Шевченківський районний суд м. Харкова

у складі головуючого судді: Хайкіна В.М.,

за участю секретаря: Веремчук Д.А.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

21.02.2025 року через підсистему «Електронний суд» до Дзержинського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_1 в особі представника адвоката Шевченко Д.С. до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, згідно прохальної частини якої просить суд: визнати протиправною та скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 капітана ОСОБА_2 від 04.11.2024 року №20033; закрити справу про адміністративне правопорушення; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 примусово стягнуті грошові кошти на суму 56 403,00 грн., судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.02.2025 року позивач отримав сповіщення в мобільному застосунку «Приват24» про списання грошових- коштів у сумі 46 403,00 грн., призначення платежу: «Призначення платежі стягнення; за ВП №77149634; з виконання виконавчого документу; постанова №20033, виданий 04.11.2024 року, ІНФОРМАЦІЯ_2 на осн.док. ВК №250215РВNKI05». Зі змісту призначення платежу було встановлено, що відносно позивача начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення від 04.11.2024 року, на підставі якої у примусовому порядку було стягнуто грошові кошти. Відповідно до змісту постанови, позивач будучи військовозобов`язаним та перебуваючи на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 , не прибув на 11:00 14.10.2024 року для звірки даних за повісткою, яка за змістом постанови була направлена поштовим відправленням №537 та повернута у зв`язку з відсутність адресата. Враховуючи викладене, відповідачем було винесена постанова про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП. Позивач вважає дану постанову незаконною та просить скасувати.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.03.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін.

21.04.2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 до суду надійшов відзив на позов, в якому останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що позивачем було порушено вимоги частини 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Поважності причин неявки за повісткою позивачем не було надано, у зв`язку із чим останнього правомірно та справедливо було притягнуто до адміністративної відповідальності. Також вказує, що необізнаність явки до відповідача спростовується Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560 та зазначає, що всі ризики неотримання повістки про виклик повинні бути покладені саме на позивача.

02.04.2025 року та 21.04.2025 року від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шевченко Д.С. до суду надійшли додаткові пояснення у справі.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши представлені докази, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Крім того з частини 1 статті 5 КАС України випливає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист в тому числі і шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із положеннями частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтями 72-79 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Стаття 90 КАС України передбачає, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази - не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріалами справи встановлено, що 29.03.2024 року наказом Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_4 » № 542 о/с ОСОБА_1 призначено на посаду командира взводу №2 роти №3 штурмового батальйону №1.

Відповідно до Положення про Департамент поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_4 », затвердженого наказом Національної поліції України 16.04.2024 №403, Департамент відповідно до покладених на нього завдань здійснює участь, у разі виникнення загрози державному суверенітету України та територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України, в обороні України відповідно до Закону України «Про оборону України» шляхом безпосереднього ведення бойових дій за рішенням військового командування, погодженим з керівником поліції або уповноваженою ним особою, під час дії правового режиму воєнного стану.

17.04.2024 року рішенням комісії Національної поліції України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни поліцейських, державних службовців та інших працівників Національної поліції України №3/1/ХХХІІ/82 позивачу присвоєно статус учасника бойових дій та оформлено посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 .

04.10.2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_5 сформовано повістку №285218 про виклик ОСОБА_1 для «звірки даних» на 11:00 14.10.2024 року. Згідно з описом форми 107П повістку №285218 направлено поштовим відправленням №537. З трекінгу поштового відправлення №537 встановлено, що 06.10.2024 відправлення передано до відділення АТ «Укрпошта» №05300 в м. Київ, 08.10.2024 зафіксована невдалу спробу вручення отримувачу, 13.10.2024 повернуто у зв`язку із відсутністю одержувача за адресою, 16.10.2024 отримано відправником.

Згідно з рапортами сержанта ОСОБА_4 та Богдана ЗАМАЯ від 04.11.2024 року ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_5 за повісткою на 11:00 14.10.2024 не прибув.

Вказана обставина позивачем не заперечується.

15.10.2024 року наказом Департаменту поліції особливого призначення «ОШБ «Лють» № 1433 о/с позивача звільнено зі служби в поліції. Тобто на дату визначеної явки (14.10.2024 року) позивач ще перебував на службі в поліції. Зазначений наказ оскаржувався позивачем у судовому порядку, що підтверджується ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 11.11.2024 року про прийняття до розгляду та відкриття провадження в адміністративній справі №520/29732/24. Судом також встановлено, що Харківським окружним адміністративним судом розглянуто справу №520/29732/24 та прийнято рішення від 09.05.2025, яким зокрема скасовано наказ про звільнення позивача зі служби в поліції, поновлено на займаній посаді. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.10.2025 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Згідно з повідомлення про зміну облікових даних, позивач перебував на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_6 .

04.11.2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 винесено постанову №20033 про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 210-1 КУпАП та накладено штраф у сумі 25 500,00 грн.

13.12.2025 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 надано відповідь командиру військової частини НОМЕР_2 №245/23015, у які повідомлено, що позивач на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 не перебуває.

03.02.2025 року відповідачем подано до Шевченківського ВДВС у місті Харкові СМУ МЮ заяву про відкриття виконавчого провадження №256/2492, яку зареєстровано 10.02.2025 за №1757.

13.02.2025 року державним виконавцем Шевченківського ВДВС у місті Харкові СМУ МЮ відкрито виконавче провадження №77149634, боржником є ОСОБА_1 , стягувачем держава, що встановлено з Автоматизованої системи виконавчого провадження.

17.02.2025 року відповідно до платіжної інструкції №SYBR250d7PBNKI з ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти на суму 56 403,00 грн, у призначенні платежу наявне посилання на виконавче провадження №77149634 та оскаржувану постанову.

Так, між сторонами склалися правовідносини з приводу оскарження постанови суб`єкта владних повноважень у справі про притягнення до адміністративної відповідальності.

Відповідно до частини 3 статті 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Зазначена постанова судом перевірялася на предмет дотримання суб`єктом владних повноважень принципів правомірної адміністративної поведінки, а саме: чи прийнято рішення обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо.

Так, відповідно до частини 3 статті 210-1 КУпАП - порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період тягне за собою накладення штрафу від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок притягнення осіб до адміністративної відповідальності встановлений Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Так, згідно статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно пункту 1 статті 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення.

Згідно із статтею 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Стаття 251 КУпАП передбачає, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Стаття 252 КУпАП вказує на те, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно із частиною 1 статті 268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Згідно ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі, яка, зокрема, повинна містити опис обставин, установлених під час розгляду справи, прийняте у справі рішення.

Аналізуючи наведені положення законодавства, слід дійти висновку, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, оцінити наявні докази. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

При цьому, суд враховує, що особа вважається невинуватою до тих пір, поки її вина не буде доведена у встановленому законом порядку. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст.62 Конституції України).

У зв`язку із застосуванням даного принципу саме відповідач, як особа, що виявила факт адміністративного правопорушення, повинен довести наявність події і складу адміністративного правопорушення та винуватість особи, тобто наявність законних підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Крім того, відповідно до вимог статті 9, 77 КАС України - розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. При цьому, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, що також передбачено частиною 1 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Відповідно до абз. 8 частини 3 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», у разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.

Отже, матеріали справи про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 210-1 КУпАП, у даному випадку повинні містити достатню сукупність належних, допустимих, достовірних доказів, з яких буде вбачатися, що призовник, військовозобов`язаний або резервіст, будучи належним чином повідомленим про необхідність явки до територіального центру комплектування та соціальної підтримки або іншого визначеного законодавством органу влади, не прибув до відповідного органу влади у встановлені дату та час.

При цьому з огляду на презумпцію протиправності рішення суб`єкта владних повноважень, що закріплена у частині 2 статті 77 КАС України, обов`язок доведення вчинення особою відповідного правопорушення, а отже і обов`язок доведення правомірності власного рішення, покладається саме на суб`єкта владних повноважень.

Під час судового розгляду встановлено, що оскаржуваною постановою про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за неявку, відповідно до повістки за №285218 від 04.10.2024, якою позивача повідомлено про необхідність з`явитися 14.10.2024 об 11:00 для «звірки даних». Повістка направлялася позивачу на адресу: АДРЕСА_1 , рекомендованим відправленням №537, однак позивач її не отримав. 06.10.2024 відправлення було передано до відділення АТ «Укрпошта» №05300 в м. Київ, 08.10.2024 зафіксована невдалу спробу вручення отримувачу, 13.10.2024 повернуто у зв`язку із відсутністю одержувача за адресою, 16.10.2024 отримано відправником.

Пункт 30-2 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560 (далі Порядок №560, у редакції постанови № 1134 від 01.10.2024, чинній на час спірних правовідносин) передбачає альтернативно два способи доведення до призовників, військовозобов`язаних, резервістів повісток, шляхом: (1) централізованого друку та надсилання засобами поштового зв`язку рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення; (2) друку та вручення під час оповіщення у роздрукованому вигляді.

Відповідно до пункту 8 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154 (далі Положення №154, у редакції постанови №558 від 16.05.2024, чинній на момент спірних правовідносин) завданнями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки є виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, керівництво військовим обліком призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці […].

З огляду на зазначене, доводи представника позивача щодо порушення відповідачем адміністративно-територіального принципу діяльності є обґрунтованими, оскільки повноваження представників ТЦК та СП поширюються виключно на територію відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Згідно з довідкою з відомчого обліку Міністерства оборони України в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 14.06.2019 №85/19 місцезнаходження відповідача зареєстровано у м. Дніпро. Місце проживання позивача зареєстровано у м. Харків. Будь-яких обґрунтувань правомірності надсилання позивачу повістки, як особі, що не перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 та не проживає у м. Дніпро, відповідачем не наведено та судом не встановлено.

Згідно з абзацом 4 пункту 34 Порядку №560 повістка про виклик резервіста або військовозобов`язаного до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ надсилається адресату протягом 48 годин після підпису повістки відповідним керівником. При цьому день явки за викликом резервіста або військовозобов`язаного з населеного пункту, що є адміністративним центром області, визначається протягом семи діб, а з інших населених пунктів протягом десяти діб від дня надсилання повістки засобами поштового зв`язку рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення.

Встановлені фактичні обставини свідчать, що повістка №285218 про виклик позивача на 11:00 14.10.2024 була підписана 04.10.2024, передана для відправки 06.10.2024, прибула до відділення та не була вручена 08.10.2024, та 13.10.2024 повернута у зв`язку із відсутністю адресата за адресою.

Оцінюючи дії суб`єкта владних повноважень, слід дійти висновку, що саме лише формальне дотримання відповідачем строків відправлення повістки, передбачених абзацом 4 пункту 34 Порядку №560, не може слугувати безумовним обґрунтування правомірності його дій. У цьому контексті порушення приписів пункту 8 Положення №154 свідчить про непропорційне та невиправдане втручання у права позивача. Визначаючи дату прибуття, суб`єкт владних повноважень не врахував об`єктивної необхідності здійснення міжрегіонального переміщення, відстань якого суттєво перевищує стандартні межі сполучення між населеними пунктами однієї області. Такі дії Відповідача створили умови, за яких своєчасне виконання вимог повістки (навіть за умови її належного вручення) спричиняє покладення на Позивача надмірного індивідуального тягаря та порушує справедливий баланс між інтересами держави й правами особи.

Відповідно до пункту 41 Порядку №560 належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є:

1) у разі вручення повістки - особистий підпис про отримання повістки, відеозапис вручення повістки або ознайомлення з її змістом, у тому числі відеозапис доведення акта відмови від отримання повістки (додаток 2), а також відеозапис відмови резервіста або військовозобов`язаного у спілкуванні з особою, уповноваженою вручати повістки;

2) у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку: день отримання такого поштового відправлення особою, що підтверджується інформацією та/або документами від поштового оператора; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання.

Відтак, зазначеною нормою врегульовано порядок оповіщення призовників, військовозобов`язаних та резервістів, відповідно до вимог якої, у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку, день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання (за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку) особи вважається днем отримання такого поштового відправлення (повістки). З аналізу наведених норм вбачається, що повернення поштового відправлення із відміткою про відсутність особи за адресою місця проживання є належним доказом вручення повістки.

Разом з цим, суд зазначає, що згідно з п. 82 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270 (далі Правила №270), рекомендовані листи з позначкою «Повістка ТЦК» під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату (одержувачу). У разі відсутності адресата (одержувача) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник об`єкта поштового зв`язку інформує адресата (одержувача) за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Повістка ТЦК». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування відділенням поштового зв`язку адресат (одержувач) не з`явився для одержання рекомендованого листа з позначкою «Повістка ТЦК», працівник об`єкта поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за зазначеною адресою», яка засвідчується його підписом з проставленням відбитка поштового пристрою, порядок використання якого встановлюється призначеним оператором поштового зв`язку, і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає такий лист до відправника.

При цьому, в матеріалах справи, зокрема й матеріалах справи про адміністративне правопорушення №106/24, копії яких додані відповідачем до відзиву, відсутні дані про інформування позивача як адресата (одержувача) за наявним номером телефону та/або залишення працівником пошти повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Повістка ТЦК», оскільки надані копії конверту, у якому було направлено повістку №285218 не містять відомостей про номер мобільного телефону позивача.

Наказом АТ «Укрпошта» від 28.12.2023 №6668 затверджено Регламент внутрішньої письмової кореспонденції (далі Регламент). У силу п. 6.12.3 Регламенту, рекомендовані листи з позначкою «Повістка ТЦК» під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату (одержувачу). Адресат (одержувач) власноруч проставляє своє прізвище та підпис у аркуші ф.8 чи іншому документі, за яким здійснюється вручення. На бланку повідомлення про вручення адресат (одержувач) у відповідному місці зазначає дату вручення рекомендованого листа з позначкою «Повістка ТЦК», розписується та зазначає своє прізвище та ініціали або ім`я та прізвище.

Згідно з п. 6.12.4. Регламенту у разі відсутності адресата (одержувача), за зазначеною на рекомендованому листі з позначкою «Повістка ТЦК» адресою, працівник ОПЗ інформує адресата (одержувача) за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Повістка ТЦК» ф.22а, де додатково проставляє позначку «Повістка ТЦК», як вказано на рис.16. В аркуші ф. 8 проставляє відмітку про причину невручення, на зворотному боці відправлення зазначає дату вкладання повідомлення ф.22а до абонентської поштової скриньки.

Відповідно до п. 6.16 Регламенту інформація щодо вручення рекомендованої письмової кореспонденції, в тому числі з повідомленням про вручення, заноситься до автоматизованої системи. Разом з цим, в матеріалах справи відсутня копія повідомлення ф. 22, із проставленням позначки «Повістка ТЦК», відмітки про причину невручення, та зазначенням на зворотному боці відправлення дати вкладання повідомлення ф.22а до абонентської поштової скриньки.

У матеріалах справи відсутні докази щодо здійснення спроб вручення повістки позивачу, шляхом телефонного дзвінку на його мобільний номер, або шляхом вкладення до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Повістка ТЦК» ф.22а, де додатково проставляється позначка «Повістка ТЦК».

Поштовий оператор, у порушення п. 82 Правил №270 позбавив позивача можливості отримати поштове відправлення, оскільки працівник поштового оператора не проінформував позивача за наявним номером телефону та не вклав до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Повістка ТЦК». При цьому, таке порушення настало через дії самого відповідача, який, як вбачається з наданого ним же конверту, не зазначив на ньому номеру телефону позивача. Відповідач мав з`ясувати, за яких обставин поштовий оператор зробив на поштовому відправленні відмітку «адресат відсутній за зазначеною адресою», чому на конверті не зазначено номер телефону позивача. Відповідач мав перевірити, чи поінформовано поштовим оператором позивача про надходження поштового відправлення, якщо так, то з`ясувати у який спосіб та чи сплили три робочі дні з дня такого інформування.

Таким чином, повістка безпосередньо позивачу вручена не була та встановлена законодавством процедура вручення та проставлення відповідної відмітки про невручення не дотримана, втім, працівниками об`єкта поштового зв`язку проставлено відмітку «відсутність адресата за вказаною адресою», докази повідомлення позивача за наявним номером телефону та/або вкладення до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Повістка ТЦК» в матеріалах справи відсутні.

Вказана обставина є суттєвою, оскільки відсутність обізнаності особи про виникнення певного обов`язку не може свідчити про умисне невиконання такого обов`язку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 №1487 затверджено Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі Порядок №1487).

Згідно з п. 5 Порядку №1487 з метою ведення військового обліку в державі створюється система військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - система військового обліку). Системою військового обліку є сукупність узгоджених за завданнями державних органів, підприємств, установ та організацій, які ведуть військовий облік та забезпечують її функціонування із застосуванням засобів автоматизації процесів та використанням необхідних баз даних (реєстрів), визначених законодавством.

Пунктом 8 цього Порядку визначено, що організація військового обліку в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях покладається на відповідних керівників. Обов`язки з ведення військового обліку в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях покладаються на працівників служби персоналу, служби управління персоналом (далі - служба персоналу).

Відповідно до пунктів 13-14 Порядку №1487 державні органи (крім СБУ, розвідувальних органів), органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації у семиденний строк з дати видання наказу про призначення або звільнення (увільнення) керівників та інших осіб зазначених органів, підприємств, установ та організацій, відповідальних за організацію та ведення військового обліку, повідомляють відповідним районним (міським) територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки (додаток 1). Військовий облік забезпечується з урахуванням вимог законодавства у сфері декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб, організовується і безпосередньо ведеться державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, в яких призовники, військовозобов`язані та резервісти працюють (навчаються).

За змістом пункту 17 Порядку №1487 військовий облік військовозобов`язаних та резервістів за призначенням поділяється на загальний та спеціальний. Військовозобов`язані, які згідно із Законом України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію заброньовані за державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями на період мобілізації та на воєнний час, перебувають на спеціальному військовому обліку.

Згідно з пункту 2 частини 1 статті 25 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію бронюванню підлягають військовозобов`язані, які працюють або проходять службу зокрема в Національній поліції України.

Пунктом 34 Порядку №1487 визначено, що з метою ведення персонального військового обліку державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації здійснюють надсилання у семиденний строк з дня видання наказу про прийняття на роботу (навчання), звільнення з роботи, завершення навчання (відрахування із закладу освіти) до відповідних районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів повідомлень про зміну облікових даних призовників, військовозобов`язаних та резервістів (додаток 4).

Таким чином суд приходить до висновку, що відповідно до вимог Порядку №1487, під час проходження позивачем служби в поліції, обов`язок ведення військового обліку позивача було покладено саме на службу персоналу органу Національної поліції, у якому працював позивач. Разом із тим, обов`язок ведення військового обліку позивача після його звільнення зі служби в поліції покладено на територіальний центр комплектування та соціальної підтримки за задекларованим (зареєстрованим) місцем проживання у відповідній адміністративно-територіальній одиниці (п. 16 Порядку №1487).

Відповідачем не наведено та судом не встановлено жодних правових підстав для направлення відповідачем позивачу повістки за умови, що відповідач не здійснював ведення військового обліку позивача як фактично, так і відповідно до вимог Порядку №1487 не зобов`язаний був його здійснювати, оскільки на день формування повістки облік здійснювався Департаментом поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_4 ».

Пунктом 21 Порядку №560 передбачено чотири альтернативні мети виклику резервістів та військовозобов`язаних районним (міським) територіальним центром комплектування та соціальної підтримки: (1) для взяття на військовий облік; (2) уточнення персональних даних, (3) уточнення даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки); (4) проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби.

Зазначена у повістці №285218 мета виклику позивача «для звірки даних» не передбачена пунктом 21 Порядку №560 та концептуально відрізняється від дефініції поняття «уточнення даних». Якщо звірка передбачає технічне порівняння двох наявних масивів інформації на предмет їх тотожності, то уточнення це процес актуалізації відомостей, які є неповними або застарілими, що насамперед вимагає отримання нової інформації від військовозобов`язаного.

Оцінюючи оскаржене рішення на відповідність вимогам статті 2 КАС України, суд вважає, що відповідач прийшов передчасного висновку щодо визнання винуватості позивача у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП, не враховано об`єктивні обставин по справі, такі як необізнаність позивача з фактом направлення йому повістки.

Отже, в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Будь-яких доказів завчасного повідомлення позивача та його неявки без поважних причин за отриманою повісткою про виклик до відповідного РТЦК суду не надано та про їх наявність не повідомлено.

Таким чином, суд доходить висновку, що відповідач не був наділений повноваженнями щодо надсилання позивачу повістки, та позивач був об`єктивно позбавлений можливості з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_5 за повісткою, а отже його будь-яка вина у неявці за повісткою, про що йдеться в оскарженій постанові, відсутня.

Вказаним вище спростовується факт порушення позивачем вимог законодавства та наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП.

Також, суд зазначає і про те, що оскаржувана постанова від 04.11.2024 №20033, не містить необхідних даних, зокрема, щодо документу який посвідчує особу. Внесення таких відомостей до постанови передбачено додатком 4 до Інструкції зі складання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки протоколів та оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 01.01.2024 №3 (у редакції наказу № 22 від 12.01.2024). Відтак, особу щодо якої накладено адміністративне стягнення та визнано винуватою у вчинені правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП, належним чином не встановлено.

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» держателем Реєстру є Міністерство оборони України, розпорядником Реєстру є Генеральний штаб Збройних Сил України (далі розпорядник Реєстру), а Служба безпеки України та розвідувальні органи України є органами адміністрування та ведення Реєстру. Адміністратором Реєстру є Держатель Реєстру.

Згідно частини 5 статті 5 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» - органами адміністрування Реєстру в межах своїх повноважень, серед інших, є територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя.

Водночас, в оскаржуваній постанові не зазначено доказів, що відповідач, як орган адміністрування Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних резервістів, не мав можливості отримати персональні дані позивача, шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційним системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, оскільки відповідно до примітки до ст. 210 КУпАП положення статей 210, 210-1 цього Кодексу не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у том числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками адміністраторами) яких є державні органи.

У матеріалах справи відсутні докази щодо відомостей, які не було уточнено позивачем, та які не могли бути одержані самостійно відповідачем, а також, що відповідачем вживалися заходи щодо отримання таких відомостей позивача в порядку електронної інформаційної взаємодії, і що внаслідок проведених заходів такі відомості отримати не вдалося.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Особливості розгляду справ про адміністративні правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-8 цього Кодексу.

Згідно частини 1 статті 276 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення. Частиною 1 статті 277 КУпАП передбачено, що справа про адміністративне правопорушення розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня одержання органом (посадовою особою), правомочним розглядати справу, протоколу про адміністративне правопорушення та інших матеріалів справи. Відповідно до частини 1 статті 277-2 КУпАП, повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначаються дата і місце розгляду справи.

Згідно статті 278 КУпАП орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує зокрема питання: чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду. Обов`язок повідомити особу про місце і час розгляду справи не пізніше ніж за три дні до дати розгляду справи про адміністративне правопорушення вважається виконаним, якщо особа, яка притягується до відповідальності, знає (поінформована) про час та місце розгляду справи за три дні до дати розгляду справи. Обов`язок доказування цієї обставини несе уповноважена посадова особа. Повідомлення має на меті забезпечення участі особи у розгляді уповноваженим державним органом справи про адміністративне правопорушення.

Несвоєчасне повідомлення або неповідомлення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, про час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення є підставою для визнання постанови у справі про адміністративне правопорушення неправомірною як такої, що винесена з порушенням встановленої процедури. Наслідком цього є позбавлення особи прав, передбачених Конституцією України та КУпАП, зокрема, бути присутнім під час розгляду справи, надавати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, мати професійну правову допомогу.

Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Усупереч викладеному, відповідач, ухвалюючи оскаржувану постанову, жодну із зазначених обставин не врахував.

Таким чином суд приходить до висновку, що відповідачем не повідомлено позивача про час та місце розгляду справи відносно нього, і таким чином позивача було позбавлено права на отримання часу і можливості, необхідних для підготовки свого захисту, участі у розгляді справи про адміністративне правопорушення, подання доказів.

Отже, суд вважає, що в даній справі не знайшов свого підтвердження той факт, що ОСОБА_1 порушив вимоги частини 3 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», статтю 17 Закону України «Про оборону», п. 21, 24 Порядку №560, що в свою чергу свідчить про відсутність події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП.

З огляду на викладене, зважаючи на відсутність доказів, які б підтверджували факт вчинення позивачем правопорушення, за викладених в оскаржуваній постанові у справі про адміністративне правопорушення обставин, враховуючи те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях та всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, суд вважає, що оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності підлягає скасуванню, оскільки винесена без достатніх доказів, які б підтверджували вину позивача, відповідно до частини 3 статті 210-1 КУпАП, а тому позов у цій частині підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача примусово стягнутих грошових коштів на суму 56 403,00 грн., суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1, 2 статті 299 КУпАП України постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає виконанню з моменту її винесення, якщо інше не встановлено цим Кодексом та іншими законами України. При оскарженні постанови про накладення адміністративного стягнення постанова підлягає виконанню після залишення скарги без задоволення, за винятком постанов про застосування заходу стягнення у вигляді попередження, а також у випадках накладення штрафу, що стягується на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Постанова про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу, крім постанов про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210 і 210-1 цього Кодексу, у випадках, якщо особа не оспорює допущене порушення, згодна на притягнення її до адміністративної відповідальності за її відсутності та подала про це відповідну заяву, а також за адміністративні правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, постанов у справах про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), підлягає примусовому виконанню після закінчення строку, установленого частиною першою статті 307 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 307 КУпАП України передбачено, що штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтями 300-1, 300-2, 300-3 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

Відповідно до статті 308 КУпАП України у разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 цього Кодексу, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом. У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується: подвійний розмір штрафу, визначеного у відповідній статті цього Кодексу та зазначеного у постанові про стягнення штрафу; витрати на облік зазначених правопорушень. Розмір витрат на облік правопорушень визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, на момент примусового виконання постанови начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 капітана В`ячеслава ЦАРКО від 04.11.2024 року №20033 правова підстава для стягнення грошових коштів існувала.

Відповідно до частини 1 статті 296 КУпАП України скасування постанови із закриттям справи про адміністративне правопорушення тягне за собою повернення стягнених грошових сум, оплатно вилучених і конфіскованих предметів, а також скасування інших обмежень, зв`язаних з цією постановою.

Після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу право особи на отримання коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави є обґрунтованим.

Згідно з частиною 1 статті 296 КУпАП скасування постанови із закриттям справи про адміністративне правопорушення тягне за собою повернення стягнених грошових сум, оплатно вилучених і конфіскованих предметів, а також скасування інших обмежень, зв`язаних з цією постановою.

Повернення коштів сплачених позивачем на виконання штрафу має здійснюватися на підставі Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №787 від 03 вересня 2013 року «Про затвердження Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, та перерахування компенсації частини суми штрафних (фінансових) санкцій, визначених за даними системи обліку даних реєстраторів розрахункових операцій».

Відповідно до вимог п. З Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного або місцевих бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №787 від 3 вересня 2013 року, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється органами Державної казначейської служби з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень, відкритих в органах Казначейства відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів.

З урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги той факт, що позивачем сплачено штраф у сумі 56 403,00 грн., правомірним та обгрунтованим є повернення фактично сплаченого позивачем адміністративного штрафу..

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач, звертаючись із позовом, сплатив судовий збір у розмірі 484, 48 грн., отже, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 484,48 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 9, 72, 73, 77, 139, 143, 241, 242, 244, 245, 246, 255, 268-272, 286, 297 КАС України, ст. ст. 210-1, 245, 251, 252, 293 КУпАП, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення задовольнити частково.

Скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 капітана В?ячеслава ЦАРКО від 04.11.2024 року №20033 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 за частиною 3 статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення - закрити за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_4 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , примусово стягнуті грошові кошти на суму 56 403 (п`ятдесят шість тисяч чотириста три) грн. 00 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_4 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , сплачений судовий збір у розмірі 484 (чотириста вісімдесят чотири) грн 48 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів, з дня його проголошення до Другого апеляційного адміністративного суду.

Головуючий суддя: