Справа № 640/30612/21
Суддя: Полях Н.А.
Дата ухвалення: 2025-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2025 р. № 640/30612/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Полях Н.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Старт Груп Україна" (01054, м. Київ, вул. Тургеневська, буд.44, н/п 54) до Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (0407, м. Київ, вул. Спаська,12) про визнання протиправними та скасування приписів та постанов,-

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Старт Груп Україна" до Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в якому просить визнати протиправними та скасувати припис № 347/П від 01.04.2021, постанову № 19-21 від 16.06.2021, припис №345/П від 20.04.2021, постанову № 20-21 від 17.06.2021.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.12.2021 було відкрито провадження в адміністративній справі.

На виконання Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 №399, до Харківського окружного адміністративного суду, згідно супровідного листа № 01-19/1430/25 від 31.01.2025, передано 742 (сімсот сорок дві) судові справи згідно з актом приймання-передачі від 31.01.2025.

Відповідно до статті 31 КАС України здійснено повторний розподіл автоматизованою системою документообігу суду адміністративної справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.02.2025 вказана справа передана на розгляд судді Полях Н.А.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 27.02.2025 прийнято позовну заяву за правилами спрощеного провадження.

Сторони були належним чином повідомлені про відкриття провадження у справі.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що у спірних правовідносинах він діяв згідно чинного законодавства.

Керуючись приписами ст. 171, 257, 262 КАС України, суд зазначає, що розгляд позовної заяви здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно з ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З огляду на вказане вище, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 229 КАС України, оскільки розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи згідно із приписами ст. 258 КАС України, то фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Судом встановлено, що 01.04.2021 Департаментом охорони культурної спадщини було складено Припис №347/П щодо ТОВ «Старт Груп Україна», у якому зазначено, що під час візуального огляду об`єкта за адресою: м. Київ, вул. Тургенєвська, 17-А встановлено його фактичний демонтаж, за винятком бічного фасаду, який прилягає до будинку №19 - пам`ятки архітектури місцевого значення.

У Приписі також зазначено, що науково-проєктна документація на погодження до Департаменту не надходила, дозвіл на виконання робіт не видавався.

Позивача було зобов`язано у п`ятиденний строк надати на розгляд Департаменту науково-проєктну документацію із висновками щодо впливу виконуваних робіт на пам`ятку.

07.06.2021 Департаментом складено Акт №18-21 про вчинення правопорушення у зв`язку з невиконанням вимог Припису №347/П.

Позивачу було запропоновано надати письмові пояснення, чим він скористався, надіславши лист від 16.06.2021 №16-06.

На підставі Припису №347/П та Акта №18-21 Департаментом 16.06.2021 винесено Постанову №19-21 «Про накладення фінансових санкцій за порушення законодавства у сфері охорони культурної спадщини».

20.04.2021 Департаментом охорони культурної спадщини складено Припис №354/П, у якому зазначено, що під час огляду території встановлено проведення земляних робіт, зокрема влаштування буроін`єкційних паль, за відсутності погодженої науково-проєктної документації та дозволу органу охорони культурної спадщини. Позивача було зобов`язано припинити проведення робіт та у п`ятиденний строк подати науково-проєктну документацію на погодження.

08.06.2021 Департаментом складено Акт №19-21 про вчинення правопорушення у зв`язку з невиконанням вимог Припису №354/П. Позивачем було подано письмові пояснення.

На підставі Припису №354/П та Акта №19-21 Департаментом 17.06.2021 винесено Постанову №20-21 про накладення фінансових санкцій.

Не погодившись із прийнятими відповідачем приписами та постановами, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулює Закон України «Про охорону культурної спадщини», у преамбулі до якого зазначено, що об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою. Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

За визначеннями, наведеними у ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини», історичне населене місце - населене місце, яке зберегло повністю або частково історичний ареал і занесене до Списку історичних населених місць України; історичний ареал населеного місця - частина населеного місця, що зберегла старовинний вигляд, розпланування та форму забудови, типові для певних культур або періодів розвитку; об`єкт культурної спадщини визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність; історичний ареал населеного місця - частина населеного місця, що зберегла об`єкти культурної спадщини і пов`язані з ними розпланування та форму забудови, які походять з попередніх періодів розвитку, типові для певних культур або періодів розвитку.

Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства» від 19.09.2013 № 581-VII, Україною ратифіковано Рамкову конвенцію Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства.

Відповідно до преамбули до Рамкової конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства Сторони цієї Конвенції, у тому числі й Україна, наголошуючи, зокрема, на значенні й потенціалі розумного використання культурної спадщини як ресурсу сталого розвитку та якості життя в постійно мінливому суспільстві, посилаючись на різні документи Ради Європи, особливо на Європейську культурну конвенцію (1954 року), Конвенцію про охорону архітектурної спадщини Європи (1985 року), Європейську конвенцію про охорону археологічної спадщини (переглянуту) (1992 року) та Європейську ландшафтну конвенцію (2000 року), домовилась: визнавати індивідуальну та колективну відповідальність стосовно культурної спадщини; наголошувати на тому, що збереження культурної спадщини та її стале використання спрямовані на розвиток людського потенціалу та якості життя; уживати необхідних заходів для застосування положень Конвенції стосовно:

- ролі культурної спадщини у створенні мирного та демократичного суспільства, а також у процесах сталого розвитку культурного різноманіття та сприяння йому;

- найліпшої ефективної реалізації повноважень усіх відповідних громадських, інституційних та приватних учасників (пункти b), c), d) статті 1 Конвенції).

Згідно ст. 5 Рамкової конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства Сторони зобов`язуються, зокрема: визнавати громадський інтерес до культурної спадщини відповідно до її значення для суспільства; підвищувати цінність культурної спадщини через її виявлення, вивчення, тлумачення, захист, збереження та представлення; сприяти захистові культурної спадщини як важливого фактору для спільних цілей сталого розвитку, культурного різноманіття й сучасної творчості; визнавати цінність культурної спадщини, яка знаходиться на територіях під їхньою юрисдикцією, незалежно від її походження; розробляти інтегровані стратегії для сприяння виконанню положень цієї Конвенції ( пункти a), b), e), f), g) цієї статті Конвенції).

Отже, згідно з вищенаведеними приписами правових норм національного законодавства і положень актів міжнародного права, ратифікованих Україною, культурна спадщина перебуває під охороною закону, а держава забезпечує збереження об`єктів, що становлять культурну цінність, до яких Закон України «Про охорону культурної спадщини» відносить й території, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність, зокрема, історичні ареали населених місць.

Збереження об`єктів культурної спадщини, їх охорона, яка полягає, у тому числі, у запобіганні їхньому руйнуванню або заподіянню шкоди, зокрема, у результаті здійснення несанкціонованої господарської діяльності, забезпеченні захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь є одним із пріоритетних та головних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

З метою захисту традиційного характеру середовища населених місць України та на виконання статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 № 878 затверджено Список історичних населених міст України (міста і селища міського типу), до якого внесено і місто Київ.

Абзацами першим - третім пункту 2 вказаної постанови Уряду України, Державному комітетові будівництва, архітектури та житлової політики разом з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями постановлено забезпечити протягом 2001 - 2003 років розроблення та затвердження науково-проектної документації з визначення меж історичних ареалів населених місць, включених до зазначеного Списку.

Так, 28.03.2002 на IX сесії XXIII скликання Київською міською радою було прийнято рішення № 370/1804 «Про затвердження Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року».

При цьому, норми Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Порядку розроблення історико-архітектурного плану населеного пункту, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 02.06.2011 № 64, та ДБН Б.2.2-3:2012 не були чинними на час ухвалення вищевказаного рішення Київською міською радою, однак на той час діяли, зокрема, Закон України «Про планування і забудову територій» від 20.04.2000 № 1699-III та Закон України «Про основи містобудування» від 16.11.1992 № 2780-XII.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 10 Закону України «Про планування і забудову територій» (тут і далі у тексті у редакції, чинній станом на 28.03.2002), планування територій на місцевому рівні забезпечується відповідними місцевими радами та їх виконавчими органами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями відповідно до їх повноважень, визначених законом, і полягає у розробленні та затвердженні генеральних планів населених пунктів, схем планування територій на місцевому рівні та іншої містобудівної документації, регулюванні використання їх територій, ухваленні та реалізації відповідних рішень про дотримання містобудівної документації.

Розроблення, погодження та експертиза містобудівної документації провадяться згідно зі встановленими державними стандартами, нормами та правилами в порядку, визначеному законодавством.

За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону України «Про планування і забудову територій», генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, яка визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

Правові, економічні, соціальні та організаційні засади містобудівної діяльності в Україні станом на момент затвердження Київською міською радою Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, визначалися Законом України «Про основи містобудування», який відповідно до преамбули до цього Закону, спрямований на формування повноцінного життєвого середовища, забезпечення при цьому охорони навколишнього природного оточення, раціонального природокористування та збереження культурної спадщини.

Збереження пам`яток культурної спадщини у розумінні приписів ст. 2 Закону України «Про основи містобудування», є одним з головних напрямів містобудівної діяльності, до яких також належать й планування, забудова та інше використання територій.

Абзацом 5 ст. 5 Закону України «Про основи містобудування» встановлено, що при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені охорона культурної спадщини, збереження традиційного характеру середовища населених пунктів.

Суд звертає увагу на те, що Генеральний план міста Києва є основним планувальним документом, який містить принципові рішення, в тому числі, щодо охорони природи та історико-культурної спадщини та повинен відповідати вимогам щодо збереження історико-культурної спадщини. Ураховуючи особливий правовий статус міста Києва, як міста з цінною історико-культурною спадщиною, занесеного до Спису історичних населених міст України, у його складі повинні обов`язково виконуватися додаткові матеріали, а саме: історико-архітектурний та історико-містобудівний плани, у яких з метою захисту традиційного характеру середовища визначаються, зокрема, території, що мають особливу історико-культурну цінність, у тому числі й історичні ареали міста Києва, позначаються межі цих територій у вигляді графічних матеріалів.

Відповідно до розділу 7 «Збереження та охорона історико-культурної спадщини» текстової частини Генерального плану міста Києва до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради № 370/1804 від 28.03.2002, на історико-містобудівному плані позначено: межі історичних районів та історичних ареалів міста, історико-архітектурних та історико-культурних заповідників.

Графічний матеріал Генерального плану - додаток до Генерального плану міста Києва «Історико-містобудівний опорний план міста», міститься також в загальному доступі в мережі Інтернет.

Слід звернути увагу на те, що Генеральний план міста Києва до 2020 року, є нормативно-правовим актом, який офіційно оприлюднено, а історико-архітектурні опорні плани, у яких визначено межі історичних ареалів, є науково-проектною документацією, яка розробляється у складі генеральних планів історичних населених місць, є основою для проектних рішень у генеральних планах та детальних планах територій історичних населених місць. Проекти реконструкції забудови та території історичних ареалів населених пунктів базуються на матеріалах історико-архітектурних опорних планів як науково-проектної документації з визначенням меж та режимів використання зон охорони пам`яток культурної спадщини.

Розробляючи, приймаючи та затверджуючи Генеральний план міста Києва, Київська міська рада діяла як представницький орган місцевого самоврядування та представляла територіальну громаду, здійснювала закріплені за нею повноваження щодо планування території міста від імені громади та в її інтересах, зокрема, у сфері охорони культурної спадщини.

Оскільки Генеральний план міста Києва є нормативно-правовим актом органу місцевого самоврядування з питань планування території населеного пункту, він є обов`язковим для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території, при цьому, та обставина, що межі історичного ареалу міста Києва не були затверджені у порядку, передбаченому ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», не означає, що цей ареал не існує взагалі і що на цю територію не поширюються вимоги законодавства щодо охорони історико-культурної спадщини і встановлені містобудівною документацією планувальні обмеження.

Згідно положень ч. 4 ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», на охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

Відповідно до норм п. 17 ч. 2 ст. 5 Закону України «Про охорону культурної спадщини», до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, належить, зокрема, надання дозволів на проведення робіт на пам`ятках національного значення, об`єктах всесвітньої спадщини, їх територіях, в зонах охорони, буферних зонах, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць.

Суд наголошує на тому, що в зонах охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, встановлено особливий режим регулювання забудови, як то у таких зонах забороняється проведення будівельних робіт без попереднього отримання дозволу в органах охорони культурної спадщини, зокрема, Міністерства культури та інформаційної політики України, як центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини.

Відповідно до приписів п. п. 1, 15, 18 ч. 2 ст. 5 Закону України «Про охорону культурної спадщини», до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері охорони культурної спадщини, належить, зокрема, контроль за виконанням цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини; призначення відповідних охоронних заходів щодо пам`яток національного значення, об`єктів всесвітньої спадщини, їх територій у разі виникнення загрози руйнування або пошкодження зазначених об`єктів внаслідок дії природних факторів або проведення будь-яких робіт; видання розпоряджень та приписів щодо охорони пам`яток національного значення, об`єктів всесвітньої спадщини, припинення робіт на них, їх територіях, в зонах охорони, буферних зонах, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідними органами охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом, без дозволів або з відхиленням від них.

Як убачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, що земельна ділянка та об`єкт за адресою: м. Київ, вул. Тургенєвська, 17-А (літ. А) розташовані в межах центрального історичного ареалу м. Києва, визначеного Генеральним планом міста та історико-містобудівним опорним планом.

З доданих до справи копій рішення виконавчого комітету Київської міської ради від 16.07.1979 №920, розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 №979, а також актів Міністерства культури вбачається, що будівля за адресою: м. Київ, вул. Тургенєвська, 19 обліковується як пам`ятка архітектури місцевого значення, внесена до переліку (реєстру) об`єктів культурної спадщини.

Відтак вказаний об`єкт є пам`яткою культурної спадщини, що користується правовим режимом, визначеним Законом України «Про охорону культурної спадщини».

Будинок №17-А по вул. Тургенєвська, який належить позивачу, безпосередньо прилягає до цієї пам`ятки, що також підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Відповідно до ст.5 та ст.6 Закону України «Про охорону культурної спадщини» органи охорони культурної спадщини зобов`язані забезпечувати реалізацію державної політики у сфері охорони культурної спадщини, здійснювати контроль за додержанням законодавства про охорону культурної спадщини, видавати розпорядження і приписи щодо припинення робіт, які загрожують об`єктам культурної спадщини чи можуть завдати їм шкоди, а також застосовувати фінансові санкції за порушення цього Закону в межах своїх повноважень.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про охорону культурної спадщини» на фізичну або юридичну особу, діяльність якої негативно позначається на стані пам`ятки (створює загрозу знищення, руйнування, пошкодження, спотворення пам`ятки), покладається обов`язок вжити заходів, погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини, для запобігання такій загрозі та підтримання пам`ятки в належному стані за власні кошти.

Частиною 4 статті 32 цього Закону встановлено, що на охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

Абзацом першим частини першої статті 35 Закону України «Про охорону культурної спадщини» передбачено, що проведення археологічних розвідок, розкопок, інших земляних робіт на території пам`ятки, охоронюваній археологічній території, в зонах охорони, в історичних ареалах населених місць, а також дослідження решток життєдіяльності людини, що містяться під земною поверхнею, під водою, здійснюються за дозволом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, що видається виконавцю робіт - фізичній особі, і за умови реєстрації цього дозволу у відповідному органі охорони культурної спадщини.

Згідно зі ст.37 Закону будівельні, меліоративні, шляхові та інші роботи, що можуть призвести до руйнування, знищення чи пошкодження об`єктів культурної спадщини, проводяться тільки після повного дослідження цих об`єктів за рахунок коштів замовників зазначених робіт.

Роботи на щойно виявлених об`єктах культурної спадщини здійснюються за наявності письмового дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини на підставі погодженої з ним науково-проектної документації.

З метою захисту об`єктів археології, у тому числі тих, що можуть бути виявлені, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у випадках, передбачених Земельним кодексом України, погоджуються органами охорони культурної спадщини.

Отже, з аналізу положень вищезазначених норм права убачається, що для проведення будівельних, земляних, демонтажних та інших робіт, які потенційно можуть вплинути на стан збереження пам`ятки та історичного середовища, у межах історичного ареалу та в безпосередній близькості до пам`ятки культурної спадщини, є обов`язковими розроблення відповідної науково-проєктної (проєктної) документації з урахуванням вимог охорони культурної спадщини; погодження такої документації з органом охорони культурної спадщини; отримання дозволу органу охорони культурної спадщини на виконання відповідних робіт та, зокрема, на проведення земляних робіт.

Відповідно до пункту 1 Положення про Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 07 березня 2018 року № 381 (далі - Положення), Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) є структурним підрозділом виконавчого органу Київради (КМДА), підпорядковується голові Київської міської державної адміністрації, підзвітний та підконтрольний Київській міській раді, а з питань виконання функцій державної виконавчої влади - центральному органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини.

Згідно зі ст.44 Закону України «Про охорону культурної спадщини» відповідний орган охорони культурної спадщини накладає на юридичну особу, яка є власником або уповноваженим ним органом чи замовником робіт, такі фінансові санкції:

за проведення будь-яких незаконних робіт, що можуть завдати або завдали шкоди пам`ятці, її території, охоронюваній археологічній території, охоронним зонам, історичним ареалам населених місць, - у розмірі від тисячі до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

за недодержання вимог щодо захисту, збереження, утримання, використання, реставрації, реабілітації пам`яток, у тому числі тих вимог, що передбачені охоронними договорами, умисне доведення їх до стану руйнації - у розмірі від тисячі до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

за вчинення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини, щодо об`єкта всесвітньої спадщини, його території, буферної зони - у розмірі від п`яти тисяч до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

за неподання, несвоєчасне подання або подання явно недостовірної інформації про виявлені у процесі земляних, будівельних, шляхових, меліоративних та будь-яких інших робіт об`єкти культурної спадщини - у розмірі від ста до тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

за ухилення власника пам`ятки або уповноваженого ним органу від підписання охоронного договору або за порушення ним режиму використання пам`ятки - у розмірі від ста до тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

за невиконання припису органів охорони культурної спадщини - у розмірі від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Рішення органу охорони культурної спадщини про застосування фінансових санкцій може бути оскаржено до суду.

Фінансові санкції, накладені органом охорони культурної спадщини, стягуються у встановленому законом порядку.

Отже, Департамент як орган охорони культурної спадщини м. Києва уповноважений видавати приписи щодо припинення робіт, які порушують законодавство у сфері охорони культурної спадщини, вимагати подання науково-проєктної документації на погодження, а у разі невиконання приписів застосовувати до юридичних осіб фінансові санкції в порядку, визначеному ст.44 Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Судом встановлено, що нежилий будинок за адресою: м. Київ, вул. Тургенєвська, 17 літ. А на обліку як пам`ятка або об`єкт культурної спадщини не перебуває. Однак, будинок № 19 на вул. Тургенсвській, який розташовуються впритул бічним фасадом до будинку № 17 літ. А, наказом Міністерства культури і туризму України від 07.09.2006 № 747/0/16-06, занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, як пам`ятка архітектури місцевого значення, охоронний № 99.

Вказані будинки розташовані у межах Центрального історичного ареалу міста, в зоні регулювання забудови третьої категорії (відповідно до діючого Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, затвердженого рішенням Київради від 28.03.2002 № 370/1804; розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 року, № 979 «Про внесення змін та доповнень до рішення виконкому Київської міської Ради народних депутатів від 16.07.1979 № 920 «Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам`яток історії та культури в м. Києві», розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації від 25.12.2007 № 1714) - охороняються законодавством України у сфері охорони культурної спадщини.

Під час вжиття представником Департаменту охоронних заходів шляхом проведення візуального огляду вказаних будинків було встановлено, що будинок № 17 літ. А на вул. Тургенєвській зруйнований (окрім бічного фасаду, який впритул прилягає до будинку № 19), що може негативно позначитися на стані збереження пам`ятки розташованої поруч, за адресою: вул. Тургенєвська № 19.

Приписом №347/П позивача зобов`язано у п`ятиденний строк надати до Департаменту науково-проєктну документацію на виконання робіт за адресою: вул. Тургенєвська, 17 літ. А, зокрема із висновками щодо їх впливу на розташований поруч об`єкт культурної спадщини.

Із припису №354/П від 20.04.2021 вбачається, що під час повторного огляду території встановлено продовження робіт на земельній ділянці за адресою: м. Київ, вул. Тургенєвська, 17-А, а саме виконання земляних робіт, зокрема влаштування буроін`єкційних паль, за відсутності погодженої науково-проєктної документації та дозволів органу охорони культурної спадщини.

При цьому зазначено, що такі роботи можуть негативно позначитися на стані збереження пам`ятки за адресою: вул. Тургенєвська, 19. Позивача зобов`язано припинити виконання робіт та надати науково-проєктну документацію на погодження.

Суд зазначає, що позивачем не заперечується тих обставин, що будинок №17-А було фактично демонтовано, а також що на земельній ділянці виконувалися земляні роботи, зокрема із влаштуванням буроін`єкційних паль.

Крім того, вказані обставини підтверджуються й додатковими поясненнями позивача та доданими до них документами, зокрема, оцінкою впливу запроєктованого об`єкта на будинок-пам`ятку.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що до початку виконання зазначених робіт позивачем була розроблена та погоджена з органом охорони культурної спадщини відповідна науково-проєктна документація, а також отриманий дозвіл на проведення будівельних та земляних робіт у межах історичного ареалу та в безпосередній близькості до пам`ятки за адресою: вул. Тургенєвська, 19.

Відповідні погодження та дозволи Департаментом не видавалися, що позивачем не спростовано.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджено порушення позивачем вимог статей 29, частини четвертої статті 32, абзацу першого частини першої статті 35, частини першої статті 37 Закону України «Про охорону культурної спадщини» .

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що Департамент, діючи як орган охорони культурної спадщини, правомірно видав приписи №347/П та №354/П, спрямовані на припинення протиправної діяльності, що могла завдати шкоди пам`ятці, та на приведення діяльності позивача у відповідність до вимог закону.

Судом встановлено, у зв`язку з невиконанням позивачем вимог зазначених приписів у встановлені строки, Департаментом було складено акти №18-21 від 07.06.2021 та №19-21 від 08.06.2021 про вчинення правопорушення у сфері охорони культурної спадщини, надано позивачу можливість подати письмові пояснення, чим останній скористався.

Директором Департаменту винесено постанови №19-21 від 16.06.2021 та №20-21 від 17.06.2021 про накладення на ТОВ «Старт Груп Україна» фінансових санкцій у розмірах, передбачених ст.44 Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Суд звертає увагу, що за змістом ч.1 ст.44 Закону застосування фінансових санкцій до юридичних осіб за порушення законодавства про охорону культурної спадщини віднесено саме до компетенції відповідних органів охорони культурної спадщини.

Як убачається з Положення про Департамент, директор Департаменту наділений повноваженнями щодо накладення таких санкцій, а тому постанови №19-21 та №20-21 прийняті уповноваженою посадовою особою у межах наданих законом повноважень та на підставі належно встановлених фактів невиконання приписів.

Доводи позивача про те, що будівля за адресою: вул. Тургенєвська, 17-А не є пам`яткою культурної спадщини і розташована на приватній земельній ділянці, не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки Закон України «Про охорону культурної спадщини» поширює свій захист не лише на безпосередньо об`єкти культурної спадщини, а й на території їх розташування, зони охорони, охоронювані археологічні території та історичні ареали населених місць.

Тому розташування об`єкта будівництва впритул до пам`ятки архітектури місцевого значення та в межах історичного ареалу м. Києва обумовлює обов`язок позивача дотримуватись спеціальних вимог закону та отримувати передбачені ним погодження і дозволи, незалежно від форми власності на будівлю та земельну ділянку.

Суд вважає необгрунтованими також посилання позивача про виконання лише підготовчих робіт або робіт з демонтажу окремих елементів, які не потребували дозволу органу охорони культурної спадщини.

Так, відповідно до наведених положень ч.4 ст.32, ч.1 ст.35, ч.1 ст.37 Закону України «Про охорону культурної спадщини». будь-які будівельні та земляні роботи, у тому числі роботи, пов`язані з демонтажем існуючої будівлі, влаштуванням фундаментів, паль тощо, якщо вони проводяться у межах історичних ареалів та можуть вплинути на стан збереження пам`ятки, допускаються лише за наявності погодженої документації та відповідних дозволів органу охорони культурної спадщини.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що характер робіт, утому числі підготовчі, демонтажні чи інші роботи, не звільняє позивача від виконання вимог Закону.

Суд зазначає, що Генеральний план міста Києва та історико-містобудівний опорний план визначають межі історичного ареалу міста, які підлягають обов`язковому врахуванню. Відсутність окремого затвердження меж історичного ареалу відповідно до ст.32 Закону не означає відсутності такого ареалу.

Суд зауважує, що на території історичного ареалу заборонено проведення будівельних, земляних та інших робіт без попереднього погодження проєктної документації та отримання дозволу органу охорони культурної спадщини. Усі підготовчі роботи, пов`язані з реконструкцією будівель у межах історичного ареалу, мають здійснюватися з дотриманням вимог Закону.

Суд відхиляє як безпідставні доводи позивача про відсутність у Департаменту повноважень на застосування фінансових санкцій, оскільки з положень Закону України «Про охорону культурної спадщини». зокрема, ст.5, ст.6, ст.44 Закону, та положень про Департамент прямо випливає, що орган охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації уповноважений накладати фінансові санкції за порушення законодавства у сфері охорони культурної спадщини. Застосування таких санкцій є не лише правом, а й обов`язком відповідного органу у разі встановлення факту порушення.

Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доведення правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

Суд вважає, що відповідач Департамент охорони культурної спадщини надав достатні, належні та допустимі докази, які підтверджують факт розташування спірного об`єкта в межах центрального історичного ареалу міста Києва та в безпосередній близькості до пам`ятки архітектури за адресою: вул. Тургенєвська, 19; факт виконання позивачем будівельних та земляних робіт, а також відсутність погодженої в установленому порядку науково-проєктної документації та дозволів органу охорони культурної спадщини на виконання таких робіт.

Під час розгляду справи відповідачем доведено законність видання приписів №347/П та №354/П з метою припинення протиправної діяльності та забезпечення охорони пам`ятки, а також правомірність застосування фінансових санкцій постановами №19-21 та №20-21.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження виконання позивачем вимог зазначених приписів.

Так, позивачем не доведено обставин, на які посилається як на підставу для задоволення позову, зокрема не надано доказів наявності погодженої науково-проєктної документації, отримання дозволів органу охорони культурної спадщини на виконання будівельних та земляних робіт у межах історичного ареалу та біля пам`ятки, а також не спростовано порушення вимог ст.29, ч.4 ст.32, абз.1 ч.1 ст.35, ч.1 ст.37 Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Згідно зі ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскаржувані приписи та постанови Департаменту ухвалені на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України, з дотриманням вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини» та з урахуванням пріоритету охорони культурної спадщини.

З огляду на викладене суд вважає, що заявлені ТОВ «Старт Груп Україна» позовні вимоги є необґрунтованими, не підтверджені належними та допустимими доказами та спростовуються наявними у справі матеріалами, а тому підстав для визнання протиправними та скасування приписів №347/П від 01.04.2021, №354/П від 20.04.2021 та постанов №19-21 від 16.06.2021, №20-21 від 17.06.2021 не вбачається.

З огляду на те, що позивач не довів обставин, які б свідчили про порушення його прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин, то у суду відсутні підстави для задоволення позову.

Керуючись ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Старт Груп Україна" (01054, м. Київ, вул. Тургеневська, буд.44, н/п 54) до Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (0407, м. Київ, вул. Спаська,12) про визнання протиправними та скасування приписів та постанов відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 09 грудня 2025 року.

Суддя Н.А. Полях