Справа № 240/18435/25
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

09 грудня 2025 року м. Житомир справа № 240/18435/25

категорія 112030400

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши в електронній формі у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 , про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

установив:

У липні 2025 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду через систему «Електронний суд» з позовом про визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Житомирської міської ради (далі відповідач, Виконком Житомирської міської ради) № 968 від 16 липня 2025 року про відмову ОСОБА_1 у встановленні опіки над малолітнім ОСОБА_3 та зобов`язання повторно розглянути звернення ОСОБА_1 про встановлення опіки над малолітнім ОСОБА_3 .

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, безпідставним, необґрунтованим, та таким, що прийняте з грубим порушення норм чинного законодавства України, на підставі неповного з`ясування всіх обставин, що мають істотне значення для справи. Наголошує, що відповідач, ухвалюючи рішення не сприяв позивачу у реалізації прав дитини не перевірив обставин щодо з`ясування змісту і мети звернення про доцільність встановлення опіки, не розмежував підстав та порядок встановлення опіки, що потребує вирішення у межах компетенції та повноважень відповідача.

Ухвалою суду від 28 серпня 2025 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду в електронній формі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов та витребуваних судом документів.

12 серпня 2025 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Зауважує, що зважаючи на наявність кількох кандидатів на отримання опіки над ОСОБА_3 , з метою прийняття виваженого рішення в найкращих інтересах дитини, виникла необхідність у додатковому вивченні справи, а тому для прийняття остаточного рішення щодо доцільності встановлення опіки, з урахуванням усіх обставин справи та зібраних матеріалів, зазначене питання було винесено на розгляд комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Житомирської міської ради. В ході обговорення було встановлено, що служба у справах дітей досліджувала питання умов проживання, сімейний стан та стан здоров`я, дохід потенційних опікунів малолітнього, а тому кожен з претендентів може бути опікуном над дитиною, оскільки може надати дитині належні умови проживання, виховання та забезпечити дитині всебічний розвиток. Також членами комісії була вивчена психологічна характеристика психоемоційного стану дитини та сімейних відносин щодо малолітнього ОСОБА_3 , його процесу адаптації в сім`ї рідної тітки ОСОБА_2 , що проводилась 04 липня 2025 року дитячим психологом « ОСОБА_4 » у місті Звягелі, відповідно до якої хлопчик проявляє позитивне ставлення до сім`ї, відчуває емоційну прихильність та постійну потребу у взаємодії. Крім цього, прийнято до уваги характеристику, надану на вихованця старшої групи ОСОБА_3 , надану Закладом дошкільної освіти № 13 «РОМАШКА», який він наразі відвідує. За результатами розгляду винесеного на порядок денний питання, дослідивши матеріали справи та заслухавши запрошених осіб, які виявили бажання встановити опіку над малолітньою дитиною сиротою ОСОБА_3 , при наявності схожих матеріально-побутових умов проживання та позитивної характеристики обох потенційних опікунів дитини, шляхом відкритого голосування, простою більшістю голосів, комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Житомирської міської ради вирішила призначити ОСОБА_2 опікуном над малолітнім племінником, дитиною-сиротою, ОСОБА_3 , а службі (управлінню) у справах дітей Житомирської міської ради підготувати на чергове засідання виконавчого комітету Житомирської міської ради проєкти рішень «Про встановлення опіки над ОСОБА_3 » та «Про відмову ОСОБА_1 у встановленні опіки над малолітнім ОСОБА_3 ». Виконавчим комітетом Житомирської міської ради, відповідно до рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Житомирської міської ради, 16 липня 2025 року були прийняті рішення «Про встановлення опіки над малолітнім ОСОБА_3 » № 967 та «Про відмову ОСОБА_1 у встановленні опіки над малолітнім ОСОБА_3 » № 968. Наголошує, що аргументи позовної заяви зводяться до неправильного встановлення фактичних обставин, які, на переконання позивача, мають значення для розгляду справи. Позивач не наводить жодних аргументів, які б підтвердили порушення органом опіки та піклування конкретних нормативно-правових актів, що регулюють відповідні правовідносини.

15 серпня 2025 року до суду надійшло клопотання позивача про здійснення розгляду справи в порядку загального позовного провадження.

За результатами вивчення матеріалів справи 15 серпня 2025 року суд постановив ухвалу, якою залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 (далі третя особа, ОСОБА_2 ), надав третій особі строк для подання письмових пояснень щодо суті спору, відмовив у задоволенні клопотання позивача про здійснення розгляду справи в порядку загального позовного провадження та призначив справу до розгляду в судовому засіданні.

18 серпня 2025 року позивач подав до суду уточнену позовну заяву, в якій просить визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Житомирської міської ради № 968 від 16 липня 2025 року про відмову ОСОБА_1 у встановленні опіки над малолітнім ОСОБА_3 , рішення Виконавчого комітету Житомирської міської ради № 967 від 16 липня 2025 року «Про встановлення опіки над малолітнім ОСОБА_3 ОСОБА_2 » та зобов`язати Виконавчий комітет Житомирської міської ради повторно розглянути звернення ОСОБА_1 про встановлення опіки над малолітнім ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 20 серпня 2025 року суд прийняв до розгляду уточнену позовну заяву та вирішив розглядати справу у межах позовних вимог, визначених в уточнюючому позові ОСОБА_1

26 серпня 2025 року до суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву, в якому відповідач наполягає на відмові в її задоволенні. На спростування доводів уточненої позовної заяви про те, що позивач є найближчим родичем ОСОБА_3 та потребу дитини в збереженні родинних зв`язків, зауважує, що ОСОБА_1 ототожнює ступінь споріднення із першочерговістю права на призначення опікунства. Проте, ступінь споріднення застосовується у визначенні черговості спадкування, а не забезпечення якнайкращих інтересів дитини під час влаштування у сімейні форми виховання. Наголошує, що згідно вимог статті 67 Цивільного кодексу України після прийняття оскаржуваних рішень третя особа забезпечує для малолітнього ОСОБА_3 належний догляд, піклується та створює усі необхідні умови для отримання дитиною дошкільної освіти та медичного обслуговування. Що ж стосується саме збереження родинного зв`язку, дитина зростає у родині рідної тітки, проживає разом із своїми двоюрідними сестрою та братом, які є рідними дітьми гр. ОСОБА_2 та її чоловіка. Крім цього на постійній основі участь у вихованні та забезпеченні дитини беруть рідні дідусь та бабуся, які є батьками покійної матері, гр. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Повторно звертає увагу, що на виконання вимог законодавства, заступником начальника служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради, начальником відділу розвитку сімейних форм виховання та соціального захисту дітей-сиріт, та дітей, позбавлених батьківського піклування, головним спеціалістом служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради проведено бесіду з ОСОБА_3 щодо близьких родичів дитини, які виявили бажання взяти його під опіку, за результатами якої було складено довідку про те, що дитиною було виявлено бажання проживати з тіткою ОСОБА_2 , а з братом ОСОБА_1 бажає надалі спілкуватися.

Того ж дня до суду надійшли пояснення третьої особи щодо суті спору, в яких просить в задоволенні позову відмовити. Наголошує, що доводи позовної заяви про факт спільного проживання позивача з малолітнім братом ОСОБА_3 спростовуються долученими до відзиву доказами. Зауважує, що згідно психологічної характеристики процесу адаптації дитини в сім`ї рідної тітки ОСОБА_2 одним з найважливіших індикаторів успішної адаптації є формування міцних та безпечних прив`язаностей до сім`ї найближчих родичів. ОСОБА_7 почав називати рідну тітку ОСОБА_8 «мамою», а її чоловіка ОСОБА_9 «татом». Це свідчить про глибинне прийняття їх як батьківських фігур, усвідомлення їхньої ролі в його житті та відчуття належності до нової сім`ї. Таке перейменування, що відбувається добровільно з боку дитини, є потужним маркером емоційного прийняття та формування замісних сімейних ролей.

У судовому засіданні 26 серпня 2025 року позивач та його представник не змогли назвати суду чіткі підстави для визнання протиправними та скасування визначених в уточненій позовній заяві рішень. Наведене обумовило відкладення розгляду справи та надання позивачу часу подати суду письмове обґрунтування заявлених позовних вимог. Також суд витребував у відповідача належним чином засвідчені копії матеріалів справи ОСОБА_3 , на підставі яких прийняті оскаржувані рішення.

На виконання вимог ухвали суду, яка внесена до протоколу судового засідання, 09 вересня 2025 року відповідач подав до суду копії матеріалів справи ОСОБА_3

16 вересня 2025 року до суду надійшли додаткові пояснення позивача, в яких наголошує, що при визначенні опікуна перевага надається найближчим родичам. Позивач є рідним братом (по батьку) малолітнього ОСОБА_3 , між ними склалися сталі емоційні та психологічні зв`язки: дитина сприймає його як найближчу людину, яка постійно поруч, приділяє увагу, забезпечує любов і підтримку. Дитина все своє життя проживала разом/поруч із братом, а збереження цього середовища має ключове значення для психологічної стабільності малолітнього. При встановленні опіки відповідач зазначену обставину не врахував, що не відповідає найкращим інтересам дитини: збереження сімейних зв`язків і стабільності середовища. Передача дитини на виховання третій особі означає різку зміну оточення, втрату усталених зв`язків і по суті спричиняє дитині серйозну психологічну травму. Зауважує, що дитина вже була інтегрована у соціальне середовище за місцем проживання позивача: мала друзів серед дітей, знайомих та звичне коло спілкування. Зміна цього середовища та переїзд до третьої особи призвели до втрати цих зв`язків і повторної складної адаптації. Зазначає, що молодий вік позивача та стан його здоров`я дозволяє забезпечити дитині не лише належний догляд, а й приклад здорового способу життя, занять спортом, активного дозвілля. Третя особа не може повноцінно виконувати цей обсяг щоденних функцій. Позивач проживає у фактичному шлюбі з цивільною дружиною, яка також має тісний зв`язок з дитиною. Вона не є військовослужбовцем і має змогу постійно перебувати поруч із дитиною, приділяти належну увагу та створювати умови малої сім`ї, максимально наближені до природної родини. В той же час третя особа та її чоловік є військовослужбовцями і не можуть брати повноцінну участь у щоденному вихованні. Фактично третя особа перекладає основні функції опікуна на бабусю і дідуся. Однак похилий вік обмежує їхні можливості для активного виховання, догляду та повноцінного розвитку малолітнього. Акцентує увагу, що у житлі позивача є можливість виділити дитині окрему кімнату, що забезпечує індивідуальний простір для навчання, відпочинку і розвитку. Натомість у третьої особи (опікуна) дитина мешкає у двокімнатній квартирі, де проживає п`ятеро осіб. Окремої кімнати для малолітнього немає: він вимушений ділити невелике приміщення разом із двома різнополими дітьми. Це створює скупченість, відсутність приватності, ускладнює навчання й відпочинок, порушує базові потреби дитини у власному просторі. Позивач має стабільний дохід, достатній для утримання дитини, забезпечення харчування, одягу, навчання та розвитку. У третьої особи, яка утримує власних дітей і мешкає у двокімнатній квартирі з п`ятьма особами, фінансове навантаження значно більше, що не дозволяє створити оптимальні умови для племінника. Додатково зауважує, що орган опіки не провів комплексного психологічного дослідження зі спілкуванням з дитиною з метою встановлення, до кого вона має більшу прив`язаність (до брата чи до тітки). Представлений висновок є однобоким, не відображає реальних обставин справи, та вказує на те, що у дитини не було вибору для висловлення своєї думки в спілкуванні з «психологом», з питань його бажання з ким йому хочеться проживати.

Також 16 вересня 2025 року до суду надійшли заперечення відповідача на додаткові пояснення позивача, в яких він робить покликання на інформацію з Єдиного державного реєстру судових рішень, згідно якої позивача було притягнуто до адміністративного відповідальності за дрібне хуліганство. На спростування тверджень позивача про те, що інформація про прийняття відповідачем рішення №967 стала йому відома тільки з відзива на позов, відповідач зауважує, що ОСОБА_1 приймав участь у засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Житомирської міської ради (далі Комісія), яке відбулося 09 липня 2025 року та був присутній під час оголошення прийнятих нею рішень. Крім цього, на адвокатський запит від 21 липня 2025 року відповідач надав запитувану інформацію, у тому числі щодо прийняття оскаржуваного рішення. Зауважує, що різниця у віці між позивачем та третьою особо є незначною, а тому покликання позивача на свій молодий вік, на переконання відповідача, не заслуговують на увагу. Крім того, ще раз зауважує, що долученими до справи доказами спростовуються твердження позивача про тривале спільне проживання його та ОСОБА_3 , а наданими позивачем доказами не підтверджено право власності на житло, в якому він проживає, що ставить під сумнів твердження останнього про можливість виділення дитині у його житлі окремої кімнати, що забезпечує індивідуальний простір для навчання, відпочинку і розвитку. Наголошує, що відповідно до пункту 43 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» у разі призначення опікуна, піклувальника враховується бажання дитини сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування. Бесіда з дитиною проводиться працівником служби у справах дітей з урахуванням її віку, обставин, за яких вона втратила батьківське піклування, не принижуючи гідність дитини та осіб, які виявили бажання взяти її під опіку, піклування. Отже, процедура з призначення опікуна для дитини сироти не передбачає участі психолога у визначенні «прихильності», оскільки ані Законом України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», ані Порядком не передбачено будь-яких психологічних досліджень. Акцентує увагу, що позивачем не наведено фактів та не надано жодних доказів, які б підтверджували порушення органом опіки та піклування конкретних нормативно-правових актів, що регулюють спірні правовідносини.

Третя особа подала до суду клопотання про закриття провадження у справі, в якому, покликаючись на положення статті 19 Цивільного процесуального кодексу України стверджує, що розглядуваний спір, що виник з сімейних відносин, віднесений до предметної, суб`єктної, інстанційної та територіальної юрисдикції суду загальної юрисдикції.

У період з 17 по 30 вересня 2025 року головуюча суддя перебувала в стані тимчасової непрацездатності.

Ухвалою суду від 01 жовтня 2025 року справа призначена до розгляду в судовому засіданні на 14 жовтня 2025 року та продовжений строк розгляду справи на більш тривалий розумний строк.

У судовому засіданні позивач, його представник та представники відповідача проти задоволення клопотання про закриття провадження у справі заперечували, третя особа та її представник наполягали на задоволенні клопотання.

Оскільки на момент розгляду заявленого клопотання позивач наголошував на неправомірності оскаржуваних рішень виключно з підстав порушення процедури їх прийняття, суд дійшов висновку про належність такого спору до юрисдикції адміністративного суду.

Подібний висновок викладений в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 03 червня 2024 року у справі №826/12555/14 та від 11 грудня 2024 року у справі №826/2016/24.

У зв`язку з наведеним, за результатами заслуховування позицій учасників справи щодо заявленого третьою особою клопотання про закриття провадження у справі суд постановив ухвалу про відмову в його задоволенні, яка внесена до протоколу судового засідання.

15 жовтня 2025 року судом постановлено ухвалу про витребування доказів та зупинення провадження у справі, якою, зокрема, зобов`язано відповідача надати суду, протягом 5 (п`яти днів) з моменту отримання цієї ухвали:

1) технічний запис засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Житомирської міської ради від 09 липня 2025 року, за результатами проведення якого прийняті рішення про призначення ОСОБА_2 опікуном над неповнолітнім племінником ОСОБА_3 та про відмову ОСОБА_1 в призначенні опікуном ОСОБА_3 ;

2) технічний запис засідання Виконавчого комітету Житомирської міської ради, яке відбулося 16 липня 2025 року за результатами якого прийняті рішення №967 та №968.

24 жовтня 2025 року до суду надійшли витребувані у відповідача докази, що обумовило постановлення 27 жовтня 2025 року ухвали про поновлення провадження у справі та призначення її до розгляду в судовому засіданні на 11 листопада 2025 року та виклик як свідка ОСОБА_10 дитячого психолога «Родинного хабу».

11 листопада 2025 року судове засідання не відбулося у зв`язку з хворобою свідка.

26 листопада 2025 року у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 підтвердила, що на момент прийняття оскаржуваних рішень працювала разом в ОСОБА_3 . Така праця була обумовила необхідністю проведення оцінки психоемоційного стану дитини, підготовки хлопчика до новини про смерть батьків, допомогою прийняти таку і продовжити життя далі. Під час зазначеного спілкування свідок дійшла висновку, що дитина у новій сім`ї адаптується гарно, встановив зв`язок з майбутніми опікунами, що обумовило його звернення до них як до тата і мами. Під час зустрічей свідок не виявила ознак впливу на дитину з боку майбутніх опікунів та страху дитини пере ними. На запитання суду підтвердила, що під час спілкування з ОСОБА_3 до прийняття оскаржуваних рішень дитина жодного разу не згадувала про брата. Під час зустрічі після почату розгляду справи в суді дитина повідомила, що боїться, що його заберуть у «мами Наталі».

У судовому засіданні позивач та його представник наполягали на задоволенні позову. Зауважували, що документи, долучені до заяви третьої особи про встановлення опікунства, не відповідають визначеним законодавством формам. Наголошували, що орган опіки та піклування, який приймав оскаржувані рішення, під час такого прийняття не вивчив всіх документів та не обговорював розглядуване питання. Наведене, на переконання позивача та його представника, свідчить про недотримання суб`єктом владних повноважень принципів, закріплених у частині 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Зауважували, що під час проведення засідання Комісії ставлення до позивача було неприязне, а до третьої особи ставилися питання, які за своїм змістом вказують на те, що питання вже вирішено без прийняття відповідного рішення. Прийняті до уваги Комісією документи свідчать, що опікунство встановлено з метою допомоги третій особі та її батькам пережити втрату близької людини. Крім того, розгляд питань Комісією здійснювався не за затвердженою послідовністю.

Представники відповідача проти задоволення позову заперечували. Наголошували, що прийняті від позивача та третьої особи документи є ідентичними, а їх форма обумовлена введенням на території України військового стану та відсутності необхідності формального підходу до вирішення питань про встановлення опікунства. Зауважували, що оскаржувані рішення прийняті виходячи саме з інтересів дитини, а допущення відповідачем порушень не підтверджено позивачем належними та допустимими доказами. Акцентували увагу, що позивач має право та можливість спілкуватися з дитиною.

Третя особа та її представник також просили в задоволенні позову відмовити. Наголошували на відсутності доказів, які б підтверджували спільне проживання позивача із братом, їх глибокий емоційний зв`язок. Зауважували, що на законодавчому рівні визначена процедура прийняття рішення про призначення опікуна, яка дотримана відповідачем. На момент розгляду справи відсутні докази на підтвердження виявлення позивачем бажання спілкуватися з дитиною, так само як і докази того, що у такому спілкуванні йому чинять перешкоди.

На підставі положень частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України з огляду на надходження клопотань учасників справи 25 листопада 2025 року судом постановлено ухвалу про розгляд справи в порядку письмового провадження, яка внесена до протоколу судового засідання.

На підставі частини 1 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні).

Розглядаючи спір по суті, суд, на підставі наявних у справі доказів, установив, що до Служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради (далі Служба) надійшло повідомлення від слідчого управління Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 17 червня 2025 року про дитину ОСОБА_3 , який залишився без батьківського піклування.

Рідна тітка дитини (по лінії матері) ОСОБА_2 виявила бажання встановити опіку над племінником. З метою тимчасового влаштування дитини в сім`ю родичів до вирішення питання призначення опіки, Служба 18 червня 2025 року звернулася до начальника Служби у справах дітей Звягельської міської ради з проханням надати акт обстеження умов проживання родини ОСОБА_2 .

Того ж дня до Служби надійшов акт обстеження умов проживання та наказом №87 «Про тимчасове влаштування дитини, яка залишилася без батьківського піклування, ОСОБА_12 в сім`ї ОСОБА_2 », відповідно до пункту 31 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, на підставі заяви ОСОБА_2 про надання згоди на тимчасове влаштування ОСОБА_3 , акта обстеження умов проживання від 18 червня 2025 року, враховуючи згоду дитини та згоди всіх повнолітніх членів сім`ї, що проживають з ОСОБА_2 на одній житловій площі, ОСОБА_13 тимчасово влаштовано у сім`ю рідної тітки на період з 18 червня 2025 року до прийняття рішення органу опіки та піклування про подальше влаштування дитини.

23 червня 2025 року ОСОБА_1 подав до Служби заяву, якою повідомив, що має намір встановити опіку над братом ОСОБА_3 та збирає документи, які будуть подані в найкоротший термін.

25 червня 2025 року виконавчий комітет Житомирської міської ради, розглянувши подання Служби, свідоцтва про смерть ОСОБА_14 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_15 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьків малолітнього ОСОБА_3 , на виконання статті 5 Закону України «Про забезпечення організаційно правових умов соціального захисту дітей сирів та дітей, позбавлених батьківського піклування», пунктів 21, 22, 23 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування», прийняв рішення №876 «Про надання статусу дитини сироти ОСОБА_3 ».

30 червня 2025 року позивач подав заяву про встановлення опіки над малолітнім братом ОСОБА_3 разом із пакетом документів.

Аналогічна заява подана третьою особою 04 липня 2025 року.

За результатами розгляду 09 липня 2025 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Житомирської міської ради питання про доцільність/недоцільність призначення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 опікуном над малолітнім ОСОБА_3 прийнято рішення призначити ОСОБА_2 опікуном над малолітнім племінником, дитиною сиротою ОСОБА_3 , а Службі підготувати на чергове засідання виконавчого комітету Житомирської міської ради проєкти рішень «Про встановлення опіки над ОСОБА_3 » та «Про відмову ОСОБА_1 у встановленні опіки над малолітнім ОСОБА_3 ».

16 липня 2025 року виконавчий комітет Житомирської міської ради, розглянувши заяви та документи громадина ОСОБА_1 з проханням призначити його опікуном над малолітнім братом та громадянки ОСОБА_2 з проханням призначити її опікуном над малолітнім племінником, ураховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті міської ради (протокол від 09 липня 2025 року №27), думку дитини, висновок дитячого психолога від 04 липня 2025 року та виходячи з інтересів дитини, відповідно до статей 243, 244 Сімейного кодексу України, статей 58, 61, 63 Цивільного кодексу України, статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування», пунктів 40, 42, 43, 44, 46, 47, 48, 52, 53, 55, 57 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, прийняв рішення «Про встановлення опіки над малолітнім ОСОБА_3 » №967, яким призначив ОСОБА_2 опікуном малолітнім племінником ОСОБА_3 та «Про відмову ОСОБА_1 у встановленні опіки над малолітнім ОСОБА_3 » №968.

Уважаючи зазначені рішення протиправними, ОСОБА_1 звернувся з відповідним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Аналіз цієї норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Верховний Суд у постанові від 22 жовтня 2024 року у справі №420/3179/22 звертає увагу на те, що вжите законодавцем формулювання «на підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним; «у межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх; «у спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків або у відповідних випадках законних опікунів щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків або опікунів.

У справі Хант проти України від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

У статті 7 Сімейного кодексу України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статті 243 Сімейного кодексу України опіка, піклування встановлюється над дітьми сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування.

Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України.

Частиною 3 статті 60 Цивільного кодексу України визначено, що суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Згідно з пунктом 42 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Порядок №622), опіка, піклування над дитиною встановлюється рішенням районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення), селищної, сільської ради за наявності документів, зазначених у пункті 40 цього Порядку, висновку про доцільність (недоцільність) встановлення опіки, піклування та відповідність такої опіки, піклування інтересам дитини, складеного службою у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини, або судом. Опікуном, піклувальником призначається переважно особа, яка перебуває у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника.

Також суд уважає за необхідне зауважити, що відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно абзацу 1 пункту 2 частини 1 статті 4 цього Кодексу публічно-правовий спір спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

За пунктом 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін суб`єкт владних повноважень означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Звертаючись з розглядуваним позовом до суду, ОСОБА_1 зазначає про порушення відповідачем процедури прийняття оскаржуваних рішень, не врахування всіх доводів і міркувань позивача та надання безпідставної переваги третій особі під час розгляду питання призначення опікуна його брату ОСОБА_3 . У судових засіданнях позивач та його представник наголошували, що такі дії, на їх переконання, призвели до прийняття рішень, які не враховують інтереси неповнолітньої дитини та порушують права останнього на розвиток і зростання в сім`ї найближчого родича.

Отже за результатами заслуховування доводів позивача та його представника у судових засіданнях, суд приходить до висновку, що метою звернення до суду є захист сімейних прав позивача, які полягають у отримання статусу опікуна малолітнього брата ОСОБА_3 , для якого він має намір створити сім`ю, виховувати та сприяти його розвитку під час зростання.

За правилами абзацу 1 частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Аналіз наведених вище положень статті 243 Сімейного кодексу України та статті 60 Цивільного кодексу України дає суду підстави зробити висновок, що питання встановлення опіки вирішується судом в порядку цивільного судочинства.

Питання, пов`язані з опікою та піклуванням над дієздатними фізичними особами врегульовані главою 6 Цивільного кодексу України.

Отже, зі змісту наведених норм убачається, що рішення районних державних адміністрацій у місті Києві та Севастополі, виконавчих органів міської, районної у місті (у разі утворення), селищної, сільської ради районних у містах, сільських, селищних рад про встановлення опіки та піклування над дієздатними фізичними особами, що регулюються цивільним законодавством (глава 6 Цивільного кодексу України), і не належать до сфери публічно-правових відносин. Тому вимоги заінтересованих осіб про визнання таких рішень незаконними або визнання незаконними дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб (пункт 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України) є спорами про захист цивільних прав та інтересів і відповідно до статті 15 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, оскаржувані рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради, в розглядуваному випадку, не є рішеннями суб`єкта владних повноважень у сфері управлінської діяльності, оскільки регулюють питання цивільних правовідносин. Тому спірні правовідносини є цивільно-правовими та не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Подібна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі №591/3799/14-а, від 27 березня 2020 року у справі №189/1404/17, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №500/6325/17 та від 04 липня 2018 року у справі №96/4271/16-а.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно частини 2 цієї правової норми про закриття провадження у справ суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про повернення судового збору з бюджету.

Частиною 2 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, зокрема, в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Судом установлено, що при зверненні до суду з цим позов згідно квитанцій № 1223-0643-6169-7822 від 20 липня 2025 року та №7412 від 17 серпня 2025 року ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 1937,92 грн.

Ураховуючи, що суд дійшов висновку про закриття провадження у справі, наявні підстави для повернення судового збору.

Керуючись статтями 238, 239, 243, 248, 256, 292-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Закрити провадження у справі № 240/18435/25 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 , про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд його вимог віднесено до юрисдикції цивільного судочинства.

Повернути ОСОБА_1 сплачений згідно квитанцій № 1223-0643-6169-7822 від 20 липня 2025 року та №7412 від 17 серпня 2025 року судовий збір у розмірі 1937 (одна тисяча дев`ятсот тридцять сім) гривні 92 копійки.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дати її постановлення.

Суддя Т.О. Окис