Справа № 340/8208/24
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2025-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

09 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 340/8208/24

адміністративне провадження № К/990/47997/25

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевірив касаційну скаргу Головного управління ДПС у Кіровоградській області, на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року у справі №340/8208/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління ДПС в Кіровоградській області, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС у Кіровоградській області від 18 листопада 2024 року №584-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу з питань запобігання та виявлення корупції Головного управління ДПС у Кіровоградській області з 21 листопада 2024 року;

- стягнути з Головного управління ДПС у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 листопада 2024 року по день ухвалення судового рішення;

- визнати протиправним рішення Головного управління ДПС в Кіровоградській області, викладене у формі листа №11553/6/11-28-11-24 від 18 листопада 2024 року про відмову ОСОБА_1 у наданні частини щорічної основної відпустки з 15 листопада 2024 року тривалістю 5 календарних днів з виплатою грошової допомоги за заявою від 12 листопада 2024 року;

- зобов`язати Головне управління ДПС у Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за 2024 рік у розмірі середньомісячної заробітної плати;

- стягнути з Головного управління ДПС у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 90 000,00 грн.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року, позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДПС у Кіровоградській області від 18 листопада 2024 року №584-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу з питань запобігання та виявлення корупції Головного управління ДПС у Кіровоградській області з 21 листопада 2024 року.

Стягнуто з Головного управління ДПС у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 203 665,26 грн.

Визнано протиправними дії Головного управлінням ДПС у Кіровоградській області щодо відмови ОСОБА_1 у наданні частини щорічної основної відпустки з 15 листопада 2024 року тривалістю 5 календарних днів з виплатою грошової допомоги за заявою від 12 листопада 2024 року.

Зобов`язано Головне управління ДПС у Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за 2024 рік у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Стягнуто з Головного управління ДПС у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2025 року касаційну скаргу Головного управління ДПС у Кіровоградській області, на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року у справі №340/8208/24 - повернуто особі, яка її подала.

21 листопада 2025 року до Верховного Суду повторно надійшла касаційна скарга Головного управління ДПС у Кіровоградській області, на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року у справі №340/8208/24. Скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення.

Перевіривши касаційну скаргу та додані до неї матеріали суддя-доповідач дійшов висновку про наявність підстав для її повернення скаржнику з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

Перевіркою змісту касаційної скарги встановлено, що скаржник на виконання вимог статті 330 КАС України, як на підставу звернення до Суду посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Зокрема скаржник, посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначає, що нормою матеріального права, яку неправильно застосовано судами, є норма частини третьої статті 87 Закону України №889-VIII, який є спеціальним законодавчим актом у спірних правовідносинах, висновок судів першої та апеляційної інстанцій в даній справі, на думку відповідача, суперечить позиції, викладеній в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справах №400/4445/22 від 31 січня 2024 року, №500/95/23 від 10 липня 2024 року при розгляді аналогічних спорів з питань застосування норм пункту 1 частини першої, частини третьої статті 87 Закону України №889-VIII «Про державну службу» в редакції від 23 лютого 2021 року №1285-ІХ, який набув чинності 06 березня 2021 року.

Крім іншого, скаржник зазначає, що правовідносини у цій справі та вищевказаних справах є подібними, оскільки у цих справах однаковий суб`єктний склад (стосується звільнення державних службовців категорії "Б"), має однакові правові підстави для звільнення за (пункт 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII «Про державну службу») та однакове нормативно-правове врегулювання спірних правовідносин.

Відповідно до позицій Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду викладених у постановах у справах №400/4445/22 від 31 січня 2024 року, №500/95/23 від 10 липня 2024 року при розгляді спорів з питань застосування норм пункту 1 частини першої, частини третьої статті 87 Закону України №889-VIII «Про державну службу» в редакції від 23 лютого 2021 року №1285-ІХ суди, враховуючи норми вказаної статті, які діяли на час виникнення спірних правовідносин при розгляді вказаних справ, здійснюючи правовий аналіз дотримання роботодавцями вимог, визначених даною статтею, не покладали обов`язок на роботодавця пропонувати всі рівнозначні посади, які були вакантними (або як виняток нижчі) при звільненні державного службовця з підстав, визначених даною статтею.

Суди ж першої та апеляційної інстанцій при винесенні ними оскаржуваних судових рішень в даній справі дійшли до висновку, що вказана норма частини третьої статті 87 Закону України №889-VIII «Про державну службу» в редакції від 23 лютого 2021 року №1285-ІХ передбачає таку вимогу та покладає обов`язок на роботодавця пропонувати всі вакантні посади.

На підставі наведеного, скаржник звертає увагу суду, що правовідносини у справах, на які посилається відповідач, є подібними та стосуються розгляду спорів, пов`язаних з правовими та організаційними засадами державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби та врегульовані Законом № 889-VIIІ в редакції, що є чинною та правозастосовною до спірних правовідносин.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

Так, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Таким чином, для встановлення подібності справ і відносин слід враховувати сукупність таких критеріїв, як подібність фактичних обставин, суб`єктний склад, об`єкт і предмет правового регулювання, а також умови застосування правових норм.

У цьому контексті Суд зауважує, що висновки, викладені Верховним Судом у згаданих справах, не є у повній мірі релевантними до цієї справи.

Судами у справі №500/95/23 від 10 липня 2024 року встановлено, що на обґрунтування позову позивач, серед іншого, вказував на те, що йому не була запропонована рівнозначна посада.

У вказаній справі на час попередження та видання Державною податковою службою України спірного наказу стаття 87 Закон № 889-VІІІ діяла у редакції Законів від 19 вересня 2019 року № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» та від 23 лютого 2021 року № 1285-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби».

Окрім зазначеного, Верховний Суд у вказаній постанові приділив окрему увагу питанню щодо меж та обсягу повноважень керівника державної служби, які можуть бути делеговані іншим посадовим особам. Задовольняючи касаційну скаргу Державної податкової служби України та Головного управління ДПС у Тернопільській області, Суд наголосив, що керівник державної служби має право делегувати окремі свої повноваження керівникам територіальних органів чи відокремлених підрозділів центрального органу виконавчої влади у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. До таких делегованих повноважень можуть належати, зокрема, попередження державних службовців категорій «Б» і «В» про звільнення та повідомлення про зміну істотних умов державної служби.

Водночас Верховний Суд підкреслив, що повноваження щодо призначення та звільнення заступників начальника головних управлінь ДПС, а також, відповідно, повноваження щодо пропозиції таким службовцям рівнозначних посад в інших територіальних органах, належать виключно до компетенції Голови або в.о. Голови ДПС України і не можуть бути делеговані керівникам територіальних органів. Тому начальник Головного управління ДПС не був уповноважений пропонувати працівнику рівнозначну посаду в іншому територіальному органі навіть за наявності відповідних вакансій, оскільки такі дії виходять за межі його компетенції.

У справі №400/4445/22 від 31 січня 2024 року на час попередження та видання ДПС України спірного наказу стаття 87 Закон № 889-VІІІ діяла у редакції Законів України від 19 вересня 2019 року № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» (далі - Закон № 117-IX) та від 23 лютого 2021 року № 1285-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби».

Так, із зазначеної постанови Верховного Суду вбачається, що, перевіряючи правильність застосування апеляційним судом норм матеріального права, Суд дійшов висновку про те, що апеляційний суд на підставі наявних у матеріалах справи доказів належним чином встановив обґрунтованість рішення ДПС України щодо надання переваги іншій особі у залишенні на роботі. Тобто висновки Верховного Суду стосувалися оцінки доказів, пов`язаних із визначенням особи, яка має переважне право на залишення на посаді, та відповідності цих висновків нормам матеріального права.

Отже, правова ситуація, наведена скаржником, не є співмірною ані за фактичними обставинами, ані за предметом судового контролю, а тому не може бути використана як аналогічна для обґрунтування касаційної скарги.

Аналізуючи доводи касаційної скарги щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у справах №400/4445/22 від 31 січня 2024 року, №500/95/23 від 10 липня 2024 року необхідно врахувати, що у цій категорії справ при вирішенні спору суди повинні виходити із сукупності конкретних обставин справи у взаємозв`язку із нормами права, які регулюють спірні правовідносини та підлягають застосуванню. При цьому, варто зауважити, що різниця у фактичних обставинах у сукупності з наданими сторонами доказами об`єктивно впливає на умови застосування правових норм. Тому, сам факт наявності судових рішень, якими відмовлено у задоволенні позову не свідчить про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а його висновки не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у вищевказаних постановах.

Отже, наведені скаржником постанови Верховного Суду ухвалені за інших фактичних обставин, що зумовило різне правозастосування норм, що регулюють спірні правовідносини, а отже й різні висновки судів.

З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що заявником належним чином не обґрунтовано посилання на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Проаналізувавши доводи скаржника, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню як така, що не містить належно обґрунтованих підстав касаційного оскарження.

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України,

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Кіровоградській області, на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року у справі №340/8208/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет», а у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку.

Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами, у спосіб їх надсилання до суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Кашпур