Справа № 500/7021/24
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2025-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 500/7021/24 пров. № А/857/8879/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Курильця А.Р., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря Волчанського А.І.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 січня 2025 року (ухвалене головуючим суддею Осташ А.В. у м. Тернопіль) у справі № 500/7021/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив:

визнати протиправним та повністю скасувати податкове повідомлення-рішення №5 від 02.09.2024 від Головного управління ДПС у Тернопільській області про нарахування податкового зобов`язання у розмірі 366305,22 грн та нарахування штрафних санкцій у розмірі 91576,31 грн;

визнати протиправним та повністю скасувати податкове повідомлення-рішення №5 від 02.09.2024 від Головного управління ДПС у Тернопільській області про нарахування податкового зобов`язання у розмірі 30525,44 грн та нарахування штрафних санкцій у розмірі 7631,36 грн;

визнати протиправним та повністю скасувати податкове повідомлення-рішення №5 від 02.09.2024 від Головного управління ДПС у Тернопільській області про нарахування штрафних санкцій у розмірі 340,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що в 2023 році він не отримував дохід від інших не встановлених фізичних осіб на не означений електронний платіжний засіб, та відповідно не мав обов`язку з декларування такого доходу. Вказує, що у період за 2023 рік у нього були відсутні будь які доходи, які мали б бути задекларовані в розумінні положень ПКУ. Відповідач безпідставно не взяв до уваги заперечення на акт перевірки з доданими банківськими виписками, які позивач вважає що подані з дотриманням строку, встановленого п.86.7 ст.86 Податкового кодексу. Також вказує, що відповідач не мав права застосовувати отриману від Національного банку України інформацію, оскільки така є банківською таємницею.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 29.01.2025 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що документальну невиїзну перевірку позивача відповідач провів на підставі інформації НБУ про надходження на банківські рахунки позивача у 2023 році грошових коштів у загальній сумі 2 035 029,00 грн.

При цьому матеріали справи не містять доказів того, що позивачем під час перевірки податковому органу надавались пояснення щодо джерела походження зазначених коштів та правову підставу їх отримання, як не надано і жодних документів, які б підтверджували підстави отримання позивачем вказаної суми грошових коштів від фізичних осіб на його банківські рахунки та не здійснення їх декларування.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов.

Зокрема в апеляцій скарзі зазначає, що позивач не міг надати пояснення на запит відповідача до проведення перевірки, оскільки запиту не отримав, що є порушенням його права на об`єктивну, повну та всебічну перевірку дотримання ним податкової дисципліни, таким чином, по вказаній причині були відсутні підстави для призначення перевірки. Звертає увагу на те, що позивачу не вручено у порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки. Докази, що підтверджують протилежне, відповідачем не надано, а саме: поштове повідомлення про відправлення та докази вручення цього повідомлення позивачу. Крім того, вимога контролюючого органу про надання пояснень та їх документальних підтверджень повинна бути чіткою та зрозумілою, хоча вказану вимогу позивач взагалі не отримувала. В наказі про проведення перевірки та акті перевірки не вказано причини проведення перевірки, а лише здійснено посилання на положення Податкового кодексу України.

Фактично висновки відповідача про порушення позивачем вимог податкового законодавства зроблені лише на підставі отриманого листа від ДПС України щодо наданої НБУ інформації про обсяги переказів по рахункам, що є лише податковою інформацією, але первинними документами, а тому відповідно не є належними та допустимими доказами.

Відповідач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що Головним управлінням ДПС у Тернопільській області на підставі наказу від 07.06.2024 №1298-п проведено документальну невиїзну перевірку з питань достовірності, повноти нарахування та своєчасності сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб та військового збору ОСОБА_1 за період з 01.01.2023 по 31.12.2023.

Результати перевірки оформлено актом від 31.07.2024 №9540/19-00-24-05/ НОМЕР_1 .

В акті перевірки зазначено, що ОСОБА_1 у 2023 році було отримано значні суми грошових переказів від фізичних осіб з використанням електронних платіжних засобів (далі ЕПЗ) (р2р-платежі). Таким чином, в період з 01.01.2023 по 31.12.2023 року фізична особа платник податку ОСОБА_1 фактично отримував інші доходи (грошові перекази від фізичних осіб), та з яких не сплачено податок.

З врахуванням наведеного, контролюючим органом оскаржуваними податковими-повідомленнями рішеннями донараховано податок на доходи фізичних осіб у розмірі 366 305,22 грн та нараховано штрафну санкцію у розмірі 91 576,31 грн., донараховано військовий збір у розмірі 30 525,44 грн та нараховано штрафну санкцію у розмірі 7631,36 грн. та застосовано штраф у розмірі 340,00 грн за неподання декларації про майновий стан і доходи за 2023 рік.

У зв`язку з тим, що ФО ОСОБА_1 податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2023 не подав, податкові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та з військового збору за 2023 ГУ ДПС у Тернопільській області визначило самостійно.

Встановлено порушення:

підпункту 164.1.1 пункту 164.1 статті 164, підпункту 164.2.20 пункту 164.2 статті 164, пункту 167.1 статті 167, підпункту 168.2.1 пункту 168.2 статті 168 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. № 2755-VI внаслідок чого, проведеною перевіркою донараховано податку на доходи фізичних осіб за результатами отриманих інших доходів у 2023 році в сумі 366305,22 грн.

пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI внаслідок чого, проведеною перевіркою донараховано військового збору за результатами отриманих доходів у вигляді інших доходів за 2023 в сумі 30525,44 грн.

підпункту 49.18.4 пункту 48.18 статті .49, пункту 179.1 статті 179 Кодексу, до ГУ ДПС у Тернопільській області декларацію про майновий стан і доходи за 2023 рік не подано.

Акт перевірки був отриманий позивачем 07.08.2024.

За результатами перевірки, винесено податкові повідомлення-рішення від 02.09.2024:

№5, яким Позивачу у зв`язку з недекларуванням доходів у розмірі 2 035 029 грн було донараховано податок на доходи фізичних осіб у розмірі 366 305,22 грн та нараховано штрафну санкцію у розмірі 91 576,31 грн;

№5, яким донараховано військовий збір у розмірі 30 525,44 грн та нараховано штрафну санкцію у розмірі 7631,36 грн;

№5, яким нараховано штрафну санкцію у розмірі 340,00 грн за неподання декларації про майновий стан і доходи за 2023 рік.

Вважаючи винесені податкові повідомленням-рішення протиправними, позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положень пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України (далі - ПК України) контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно з п. 44.1, 44.3 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, інформації, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів та інформації, визначених пунктом 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом визначених законодавством строків.

Відповідно до пп. 73.3.3 п. 73.3 ст. 73, п. 85.2 ст. 85 ПК України платники податків та інші суб`єкти інформаційних відносин зобов`язані надавати інформацію, визначену в запиті контролюючого органу, та її документальне підтвердження (крім проведення зустрічної звірки) протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту (якщо інше не передбачено цим Кодексом), у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.

Відповідно до п. 75.1 ст. 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Згідно з пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.

Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.

Порядок проведення документальних позапланових перевірок визначений ст. 78 ПК України.

Відповідно до пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав: отримано податкову інформацію, що свідчить про порушення платником податків валютного, податкового законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов`язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються порушення цим платником податків відповідно валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту.

Згідно з п. 79.1 ст. 79 ПК України документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Відповідно до п. 79.2 ст. 79 ПК України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

У разі надіслання (вручення) відповідно до статті 42 цього Кодексу платнику податків (його представнику) копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення позапланової невиїзної перевірки, шляхом надсилання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення документальна позапланова невиїзна перевірка (крім перевірки, визначеної статтею 200 цього Кодексу) розпочинається не раніше 30 календарного дня з дати надсилання такого повідомлення та копії наказу.

Отже, у посадових осіб контролюючого органу виникає право на проведення документальної позапланової невиїзної перевірки за сукупності двох умов: наявності визначених законом підстав для її проведення (правова підстава) та надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що підставою для проведення перевірки став лист Національного банку України від 20.03.2024 №24- 0006/21625/БТ (вх. ДПС №22529/5 від 22.03.2024), яким встановлено, що ОСОБА_1 у 2023 році було отримано значні суми грошових переказів від фізичних осіб з використанням електронних платіжних засобів ЕПЗ (р2р-платежі) у сумі 2035029,0 грн., але декларацію про майновий стан і доходи за 2023 рік ОСОБА_1 не подав, податок на доходи фізичних осіб та військовий збір не сплачував. Таким чином, в період з 01.01.2023 по 31.12.2023 року фізична особа платник податку ОСОБА_1 фактично отримував інші доходи (грошові перекази від фізичних осіб), та з яких не сплачено податок. 31.07.2024

У зв`язку із отримання такої інформації, контролюючим органом був надісланий запит №8139/6/19-00-24-00 від 06.05.2024р. ОСОБА_1 рекомендованим листом із повідомленням про вручення та повернутий з причин: «за закінченням терміну зберігання» (докази надіслання та причини повернення запиту долучено).

Податковим кодексом України встановлено обов`язок платнику податків та суб`єктам інформаційних відносин подавати інформацію, визначену в запиті контролюючого органу, та її документальне підтвердження (крім проведення зустрічної звірки) протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту (якщо інше не передбачено цим Кодексом).

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 23.04.2021р. у справі №820/3730/18 сам по собі факт направлення позивачу запиту про надання документів не порушує прав позивача, адже право контролюючого органу направляти платникам податків письмові запити з метою отримання податкової інформації прямо передбачено чинним законодавством України.

Відповідно до ст. 73 ПК України, запит контролюючого органу вважається належним чином врученим, якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Пункт 42.2 ст. 42 ПК України передбачає, що, документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Верховний Суд в постанові від 06.08.2019 у справі справа №520/8681/18 зазначає, що абзацом 6 пункту 42.4 статті 42 ПК України визначено, що у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Правовідносини стосовно вручення рекомендованих поштових відправлень лежить у полі іншого правового регулювання, аніж Податковий кодекс України, а саме: Закон України від 04.10.2001 № 2759-III «Про поштовий зв`язок» (далі Закон № 2759-III), визначає правові, соціально-економічні та організаційні основи діяльності у сфері надання послуг поштового зв`язку, а також регулює відносини між органами державної влади та органами місцевого самоврядування, операторами поштового зв`язку і користувачами їх послуг.

Відповідно до абзаців 2, 8 ч. 1 ст. 3 Закону № 2759-III основними засадами діяльності у сфері надання послуг поштового зв`язку зазначають захист інтересів користувачів у сфері надання послуг поштового зв`язку та єдність правил, стандартів і норм у сфері надання послуг поштового зв`язку.

Згідно з абзаців 16, 19 ч. 1 ст. 1 Закону № 2759-III пересилання поштових відправлень - сукупність операцій з приймання, обробки, перевезення та доставки (вручення) поштових відправлень;

послуги поштового зв`язку - продукт діяльності оператора поштового зв`язку з приймання, обробки, перевезення та доставки (вручення) поштових відправлень, виконання доручень користувачів щодо поштових переказів, банківських операцій, спрямований на задоволення потреб користувачів.

Із вказаного вище чітко вбачається, що контролюючий орган являється користувачем послуги поштового зв`язку, і не може жодним чином нести відповідальність за те, чи належним чином вручено його поштове відправлення адресату чи ні.

Власне надіслання у розумінні вищевказаних норм передбачає направлення адресатові (платникові) документів з повідомленням про вручення. Тобто, для факту надіслання достатньою є передача податковим органом відповідного виду поштової кореспонденції на пошту, тоді як подальше вручення (отримання) адресатом (платником) такого листа є окремою дією, яка не впливає на обов`язок платника надати відповідь на запит або на можливість проведення перевірки.

Позивачем не спростовано доводи податкового органу стосовно надіслання вказаних документів в порядку, встановленому законом.

Враховуючи зазначене правове регулювання, вказаний запит надісланий в порядку встановленому ПК України, що свідчить про наявність підстав для призначення і проведення перевірки.

Окрім того, суд погоджується з доводами податкового органу, що добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в державних реєстрах. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатись на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків.

Як слідує з матеріалів справи, що після надіслання запиту №8139/6/19-00-24-00 від 06.05.2024, на адресу контролюючого органу повернулось поштове відправлення із Довідкою форми 20 згідно з якою вказано причину повернення поштового відправлення: «за закінченням терміну зберігання».

Відтак, надісланий контролюючим органом запит відповідає нормам податкового законодавства, натомість позивачем не надано відповідь на запит, що стало підставою для проведення документальної невиїзної перевірки.

Даний висновок узгоджується із практикою Верховного Суду, викладеною в постанові від 17.12.2024 у справі №480/4825/24.

Також, контролюючим органом надсилалося повідомлення про початок перевірки.

Отже, надісланий контролюючим органом запит відповідає нормам податкового законодавства, натомість позивачем не надано відповідь на запит, що стало підставою для проведення документальної невиїзної перевірки.

Щодо доводів апелянта про те, що відповідачем було направлено повідомлення ОСОБА_1 за неналежною адресою то слід зазначити, що таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

А тому, суд критично відноситься до таких доводів апелянта, оскільки такі докази та доводи не були надані, і в результаті, не були предметом дослідження в суді першої інстанції.

Відтак, враховуючи відсутність доказів неможливості подання до суду першої інстанції доказів щодо направленння повідомлення ОСОБА_1 за неналежною адресою, з причин, що об`єктивно не залежали від волі позивача, колегія суддів такі не приймає.

31.07.2024 Головним управлінням ДПС у Тернопільській області складено Акт №9542/19-00-24-05/ «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб та військового збору фізичної особи платника податків ОСОБА_1 НОМЕР_2 за період з 01.01.2023р по 31.12.2023».

Оцінюючи доводи позовної заяви вбачається, що вони зводяться виключно до незгоди позивача з висновками акту перевірки, які зроблені на підставі даних контролюючого органу та без врахування заперечень на акт перевірки.

Суд констатує, що документальну невиїзну перевірку позивача відповідач провів на підставі інформації НБУ про надходження на банківські рахунки позивача у 2023 році грошових коштів у загальній сумі 2 035 029,00 грн.

При цьому матеріали справи не містять доказів того, що позивачем під час перевірки податковому органу надавались пояснення щодо джерела походження зазначених коштів та правову підставу їх отримання, як не надано і жодних документів, які б підтверджували підстави отримання позивачем вказаної суми грошових коштів від фізичних осіб на його банківські рахунки та не здійснення їх декларування.

Суд першої інстанції правильно відхилив доводи позивача про безпідставне неврахування відповідачем заперечень на акт перевірки, з огляду на таке.

Відповідно до п.86.7 ст.86 ПК України у разі незгоди платника податків або його представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки (крім документальної позапланової перевірки, проведеної у порядку, встановленому підпунктом 78.1.5 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу), вони мають право подати свої заперечення та додаткові документи і пояснення, зокрема, але не виключно, документи, що підтверджують відсутність вини, наявність пом`якшуючих обставин або обставин, що звільняють від фінансової відповідальності відповідно до цього Кодексу, до контролюючого органу, який проводив перевірку платника податків, протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта (довідки).

Головне управління ДПС у Тернопільській області отримало подані Позивачем заперечення від 21.08.2024 та наступного дня повідомило ОСОБА_1 про розгляд заперечення, яке було призначене було до розгляду 29.08.2024 в приміщенні Головного управління ДПС у Тернопільській області.

Згідно з пп.86.7.3 п.86.7 ст.86 ПК України платник податків має право брати участь у процесі розгляду матеріалів перевірки особисто або через свого представника. Безпосередньо під час розгляду матеріалів перевірки платник податку має право надавати письмові та/або усні пояснення з приводу предмета розгляду.

Відсутність платника податку або його представника, повідомленого в передбаченому цією статтею порядку про час і місце розгляду матеріалів перевірки, не є перешкодою для розгляду матеріалів перевірки. Відповідно до пп.86.7.5 п.86.7 ст.86 ПК України податкове повідомлення-рішення приймається керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу на підставі висновку комісії контролюючого органу з питань розгляду заперечень протягом п`яти робочих днів, наступних за днем прийняття такого висновку комісією і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків, у порядку, визначеному підпунктом 86.7.1 цього пункту.

Відповідач, 29.08.2024, розглянувши пояснення ОСОБА_1 від 21.08.2024 на акт від 31.07.2024р. №9542/19-00-24-05/ повідомили позивача про відмову у врахуванні вимог заперечення на акт від 31.07.2024р. №9542/19-00-24-05/ НОМЕР_1 .

З огляду на викладене, суд не вбачає в діях контролюючого органу порушення процедури розгляду заперечення на акт перевірки, а тому суд вважає дані доводи позивача необґрунтованими.

Таким чином, слід погодитись з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень у зв`язку з процедурними порушеннями, які на думку позивача існували при призначенні та проведенні документальної невиїзної перевірки та оформлення її результатів.

Доводи позивача про те, що відповідач не мав правових підстав використовувати отриману від Національного банку України інформацію, яка становить банківську таємницю є необґрунтованими, оскільки згідно частини 5 статі 62-2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Національний банк України має право розкривати органам державної влади інформацію, що становить банківську таємницю та зібрану під час виконання ним його функцій, якщо така інформація може свідчити про правопорушення та/або використовуватися для запобігання, виявлення, припинення, розслідування правопорушень, притягнення винних осіб до відповідальності за їх вчинення.

Верховний Суд у постанові від 25.08.2022 у справі № 140/403/29 зазначив, що «на виконання покладених функцій податкові органи вправі звертатись, в тому числі до небанківських фінансових установ із запитами щодо отримання інформації про рух коштів на рахунках платника податків. Надана такою установою інформація відноситься до податкової та є підставою для врахування при формуванні висновків про дотримання чи порушення платником податків норм податкового законодавства.».

При цьому, позивачка в силу ст. 17 ПК України в ході проведення перевірки не була позбавлена права ознайомитись з листом Національного банку України, який став підставою для проведення перевірки, та надати відповідні пояснення щодо джерел походження коштів на її банківських рахунках.

Згідно з пунктом 162.1 статті 162 ПК України платниками податку з доходів фізичних осіб є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Відповідно до підпунктів 163.1.1, 163.1.2 пункту 163.1 статті 163 ПК України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

Як встановлено пунктом 164.1 статті 164 ПК України, базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

За правилами підпункту 164.2.20 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається, зокрема, інші доходи, крім зазначених у статті 165 цього Кодексу.

Статтею 165 ПК України визначено доходи, які не включаються до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу.

Відповідно до п.п. 14.1.54 п.14.1 ст.14 ПК України, дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді: а) процентів, дивідендів, роялті та будь-яких інших пасивних (інвестиційних) доходів, сплачених резидентами України; б) доходів від надання резидентам або нерезидентам в оренду (користування) майна, розташованого в Україні, включаючи рухомий склад транспорту, приписаного до розташованих в Україні портів; в) доходів від продажу рухомого та нерухомого майна, доходів від відчуження корпоративних прав, цінних паперів, у тому числі акцій українських емітентів; г) доходів, отриманих у вигляді внесків та премій на страхування і перестрахування ризиків на території України; ґ) доходів страховиків - резидентів від страхування ризиків страхувальників - резидентів за межами України; д) інших доходів від діяльності, у тому числі пов`язаних з повною або частковою переуступкою прав та обов`язків за угодами про розподіл продукції на митній території України або на територіях, що перебувають під контролем митних органів (у зонах митного контролю, на спеціалізованих ліцензійних митних складах тощо); е) спадщини, подарунків, виграшів, призів; є) заробітної плати, інших виплат та винагород, виплачених відповідно до умов трудового та цивільно-правового договору; ж) доходів від зайняття підприємницькою та незалежною професійною діяльністю.

Аналіз наведених вище нормативно правових актів вказує, що будь-які кошти, які надходять фізичній особі на її картковий банківський рахунок є доходом, якщо особа не доведе що ці кошти не підпадають під виключення, які визначені ст.165 ПК України.

Так, під час податкової перевірки за відомостями наданими у встановленому порядку Національним банком України встановлено, що у 2023 році наявні значні обсяги переказів між рахунками фізичних осіб із використанням реквізитів ЕПЗ (р2р-платежі), а саме обсяг зарахувань на банківські рахунки позивача склав 2 035 029,00 грн.

Разом з тим, поповнення рахунків однієї фізичної особи з використанням реквізитів ЕПЗ (р2р-платежі), різними фізичними особами у значному обсязі та за відсутності в отримувача належного документального обґрунтування підстав для одержання таких грошових коштів свідчить про отримання фізичною особою ОСОБА_1 у 2023 році доходів в розмірі 2035029,00 грн. у вигляді інших доходів.

Під час перевірки податковим органом встановлено, що у періоді з 01.01.2023 по 31.12.2023 по платнику податків ОСОБА_1 , доходи у сумі 2035029,00 грн., що надійшли на його банківські рахунки, не задекларовані. Враховуючи це, та факт ненадання позивачем жодних первинних документів з приводу одержання такої суми коштів, податковий орган цілком слушно вказав на порушення пп.164.2.20 п.164.2 ст.164, пп.168.2.1 п.168.2 ст.168, п.179.7 ст.179, п.161 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, у зв`язку з отриманням платником податків-фізичною особою ОСОБА_1 у 2023 році грошових коштів у сумі 2035029,00 грн. від фізичних осіб із використанням реквізитів ЕПЗ (р2р-платежі), в результаті чого не був нарахований та сплачений за 2023 рік податок на доходи фізичних осіб у розмірі 366305,22 грн. (2035029,0 х 18% = 366305,22 грн. грн.) та військовий збір у розмірі 30525,44 грн (2035029,0 х 1,5% = 30525,44).

При цьому суд критично оцінює посилання позивача на виписку з його основного рахунку у АТ «Приватбанк», оскільки наявність основного рахунку не виключає наявності рахунків в інших банківських установах, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, зокрема відомостями про рахунки та операції ОСОБА_1 у АТ «ПУМБ», АТ «ТАСКОМБАНК», АТ «Укрсиббанк», АТ «Універсал Банк».

Відтак, підсумовуючи встановлені обставини, суд вважає, що контролюючий орган дійшов правильного висновку про те, що фізична особа - платник податку ОСОБА_1 фактично отримував дохід, з яких не сплачував ПДФО та військовий збір, а також не подав декларацію про декларацію про майновий стан і доходи за 2023 рік.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 січня 2025 року у справі № 500/7021/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді А. Р. Курилець
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 08 грудня 2025 року