Справа № 320/20855/24
Суддя: Радишевська О.Р.
Дата ухвалення: 2025-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

09 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 320/20855/24

адміністративне провадження № К/990/47575/25

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Радишевської О.Р., касаційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року у справі №320/20855/24, за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної податкової служби України, в якому просила:

- визнати протиправними та скасувати наказ Державної податкової служби України від 07 листопада 2023 року "Про накладення дисциплінарного стягнення" щодо директора Департаменту охорони державної таємниці, технічного та криптографічного захисту інформації ОСОБА_1 та наказ Державної податкової служби України від 29 листопада 2023 року № 1502-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ";

- поновити ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту охорони державної таємниці, технічного та криптографічного захисту інформації з 29 листопада 2023 року;

- стягнути з Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 29 листопада 2023 року до дати фактичного поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту охорони державної таємниці, технічного та криптографічного захисту інформації, а також заробітну плату, яка була невиплачена під час відсторонення ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків на час проведення дисциплінарного провадження, відповідно до наказів Державної податкової служби України від 11 вересня 2023 року № 726 "Про порушення дисциплінарного провадження" та від 19 жовтня 2023 року № 859 "Про подовження строку здійснення дисциплінарного провадження".

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року, позов задоволено частково:

- визнано протиправними та скасовано накази Державної податкової служби України від 07 листопада 2023 року "Про накладення дисциплінарного стягнення" щодо директора Департаменту охорони державної таємниці, технічного та криптографічного захисту інформації ОСОБА_1 та від 29 листопада 2023 року №1502-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ".

- поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту охорони державної таємниці, технічного та криптографічного захисту інформації Державної податкової служби України з 29 листопада 2023 року;

- стягнуто з Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 341625, 32 грн;

- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту охорони державної таємниці, технічного та криптографічного захисту інформації Державної податкової служби України з 29 листопада 2023 року та в частині стягнення заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 63 855, 20 грн.

Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2025 року касаційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року у справі №320/20855/24 повернуто особі, яка її подала.

19 листопада 2025 року до Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла повторна касаційна скарга Державної податкової служби України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року у справі №320/20855/24.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіряючи касаційну скаргу на відповідність вимогам процесуального закону, Суд дійшов висновку про наявність підстав для її повернення з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У касаційній скарзі скаржник посилається, зокрема, на наявність підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, та зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій при винесенні оскаржуваних рішень не було враховано висновків Верховного Суду, викладених у постановах: від 02 листопада 2022 року у справі №140/6115/21; від 17 квітня 2018 року у справі №822/1468/17; від 24 квітня 2018 року у справі №825/705/17; від 28 квітня 2018 року у справі №825/7005/17; від 14 серпня 2018 року у справі №823/1097/17; від 18 жовтня 2018 року у справі №2а=6859/10/1570; від 22 січня 2019 року у справі №816/1481/17; від 06 березня 2019 року у справі №813/4924/13-а; від 14 травня 2019 року у справі №824/234/16-а; від 10 липня 2019 року у справі №826/6063/18; від 18 липня 2019 року у справі №464/2262/17; від 15 серпня 2019 року у справі №823/782/16; від 21 серпня 2019 року у справі №465/5960/14-а; від 06 вересня 2019 року у справі №804/10237/13-а; від 15листопада 2019 року у справі №826/198/16; від 15 листопада 2019 року у справі №463/3704/15-а; від 21 листопада 2019 року у справі №344/8720/16-а; від 29 листопада 2019 року у справі №826/6222/15; від 13 серпня 2020 року у справі №344/9283/16-а; від 10 вересня 2020 року у справі №591/245/17; від 12 жовтня 2020 року у справі №814/435/18; від 27 листопада 2020 року у справі №440/525/19; від 20 квітня 2021 року у справі №817/1269/17; від 31 травня 2021 року у справі №826/1581/18; від 30 вересня 2021 року у справі №826/7424/17; від 11 червня 2020 року у справі №826/7299/15; від 27 квітня 2020 року у справі №826/10854/17.

Скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції здійснив неправильне тлумачення норм матеріального права, а саме положень щодо сутності дисциплінарного проступку, визначеного пунктом 1 частини другої статті 65 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу».

Скаржник указує на те, що суд апеляційної інстанції не застосував норм, які підлягали застосуванню - пункт 4 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», а також здійснив неправильне тлумачення норм матеріального права - положень пункту 1 частини другої статті 65 Закону України «Про державну службу».

Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких має місце однакове правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми під час касаційного розгляду конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Суд зауважує, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в мотивувальній частині постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Отже, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі з подібними правовідносинами.

Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення, а не різним застосуванням норми.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, як на підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Водночас скаржником указаних вимог не дотримано, оскільки не систематизовано, який висновок судів першої та апеляційної інстанцій щодо застосування конкретної норми права суперечить позиції Верховного Суду щодо застосування цієї норми, а також не обґрунтовано, що ця правова позиція Верховного Суду зберігає юридичну силу до спірних правовідносин, тобто має місце однакове правове регулювання спірних правовідносин.

Суд зауважує, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їхнього застосування.

З урахуванням викладеного, Суд дійшов висновку, що скаржником не обґрунтовано наявності правових підстав для оскарження судового рішення на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Також скаржник посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що наразі відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо застосування положень статті 235 Кодексу законів про працю України під час винесення рішення щодо поновлення державного службовця на посаді (роботі) за наявності обмежень, передбачених приписами статті 25 Закону України "Про запобігання корупції, за наявності факту працевлаштування позивача у період вимушеного прогулу, зокрема, на публічній службі.

Так, за приписами частини четвертої статті 328 КАС України оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 цієї норми КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду та який вплив такий висновок буде мати для вирішення спору по суті.

Проаналізувавши доводи заявника Суд доходить висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки відповідач лише послався на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, проте не навів у касаційній скарзі належного обґрунтування як саме такий висновок щодо цієї норми може вплинути на вирішення подібних спорів у інших справах, виходячи з обставин, установлених судом у цій справі, що мають індивідуальні ознаки, характерні виключно для цих правовідносин.

Таким чином, за встановлених обставин, Суд дійшов висновку, що скаржником не доведено наявності підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Отже, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті 328 КАС України, заявником не викладено передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржуване судове рішення може бути переглянуте судом касаційної інстанції.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Ураховуючи те, що скаржником не викладено передбачених цим Кодексом підстав для оскарження судових рішень у касаційному порядку, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.

З огляду на зазначене, клопотання скаржника про зупинення виконання судових рішень Судом не вирішується.

Керуючись статтями 248, 328, 332, 359 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року у справі №320/20855/24 повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя: О.Р. Радишевська