Справа № 461/9394/25
Суддя: Мироненко Л. Д.
Дата ухвалення: 2025-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №461/9394/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2025 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Мироненко Л.Д,

за участі секретаря судових засідань Курилюк А.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача Яцук Г.М.

представника відповідача Копко І.В.

перекладача Гаджиєва Теймура,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення за межі України, -

ВСТАНОВИВ:

Позовні вимоги.

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення від 05.11.2025 року про його примусове повернення за межі України, винесене Управлінням Служби безпеки України у Львівській області (далі - УСБУ у Львівській області, відповідач).

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є громадянином Азербайджану та з метою працевлаштування 27.07.2025 року прибув до України.

05.11.2025 співробітником Управління СБУ у Львівській області прийнято оскаржуване рішення про його примусове повернення за межі України.

Позивач вказує, що при складенні зазначеного рішення він пояснював працівникам УСБУ у Львівській області те, що знаходиться в Україні з метою працевлаштування, надав документ, а саме дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства, отримав ідентифікаційний номер платника податку, здійснював заходи щодо працевлаштування.

Зазначає, що його неправомірно позбавили права на адвоката і перекладача при розгляді матеріалів, та прийнятті оскаржуваного рішення, адже він не володіє українською мовою. Зміст рішення йому не зрозумілий. Натомість його підпис під переліком його прав українською мовою без перекладу не свідчить, що вони йому були дійсно роз`яснені і зрозумілі. Також, він був переконаний у тому, що наслідком адміністративного процесу буде притягнення його до адміністративної відповідальності і сплата штрафу, а не примусове повернення за межі України.

ОСОБА_2 додатково наголосив, що не відмовлявся від захисника, однак йому такого не було запропоновано. Оскільки він був затриманий більше трьох годин, то працівники УСБУ у Львівській області відповідно мали скласти протокол про адміністративне затримання та здійснити інформування Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги про випадок затримання, чого зроблено не було.

З урахуванням вищевикладеного, просив позов задоволити.

Рух справи в суді.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 19.11.2025 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Позиція сторін по справі.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задоволити. Додатково пояснив, що з метою працевлаштування та на запрошення ТзОВ «Будівельна компанія «Вік-Буд» він разом з декількома іншими іноземцями прибув до м. Городок Львівської області з Молдови. При цьому, керівництво зазначеної компанії пообіцяло забезпечити офіційне працевлаштування та оформити необхідні трудові дозволи, інші документи. У м. Городок він працював на будівництві протягом двох місяців, однак ні заробітної плати, ні документів щодо офіційного працевлаштування не отримував. Тому, він та його знайомі вирішили змінити роботодавця та влаштуватись на роботу у ТОВ «Респект Буд Проект», яке розташовувалось у м. Львові. У вересні 2025 року ТОВ «Респект Буд Проект» отримало дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства, в тому числі стосовно нього. ОСОБА_2 додатково зазначив, що при складенні рішення про його примусове повернення, спілкування між ним та представниками УСБУ у Львівській області здійснювалось через гр. ОСОБА_3 , який намагався здійснювати переклад російською мовою. Однак, внаслідок недосконалого володіння мовами, останній фактично не роз`яснив права та обов`язки особи при вирішенні питання про її примусове повернення за межі України та наслідки прийняття такого рішення.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити його повністю.

Представник відповідача Копко І.В. в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечила.

У відзиві зазначила, що з часу в`їзду в ОСОБА_4 не вживав жодних дій щодо легалізації, узаконення свого перебування на її території, зокрема не звертався до міграційних органів з питань набуття статусу біженця та не оформляв посвідку на постійне проживання, тощо. Натомість, позивач оформив дозвіл на застосування праці іноземців №8014 у ТОВ «Респект Буд Проект» лише 26.09.2025, тобто поза встановлений строк його законного тимчасового перебування на території України.

Вказала, що ОСОБА_2 усвідомлював причини та підстави перевірки законності перебування його на території Украйни, а надалі відмовився від перекладача, про що особисто підписався у «Розписці».

Крім того, як при запрошенні іноземців до Управління міграційної служби, так і при подальших роз`ясненнях причин проведення їх опитування, місця перебування, обставин допущених порушень міграційного законодавства тощо, в якості перекладача носія мови, за його та всіх іноземців згодою, використовувався гр. Азербайджану ОСОБА_5 , який також виконує функції прораба на будівництві (де працював позивач) та керує роботою іноземців гр. Азербайджана.

Наголосила, що після проведення опитувань іноземцям, в тому числі позивачу, через ОСОБА_3 повідомлено, що їм необхідно прибути до Державної міграційної служби, де відносно них будуть прийнятті рішення про притягнення до адміністративної відповідальності та щодо примусового повернення в країну походження. Тобто, позивач чітко володів інформацією щодо подальших правових дій відносно нього відповідними уповноваженими державними органами та останній відмовився від участі в подальших правових заходах перекладача, покладаючись на свого прораба ОСОБА_3 . Зазначила, що позивачу в присутності ОСОБА_3 запропоновано задіяти при процесуальних процедурах допомогу перекладача, але він відмовився, так як довіряв останньому.

З урахуванням вищевикладеного, вважала. що оскаржуване рішення Управління СБУ є законним, вчиненні в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України, Законами України «Про СБУ», «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та інших нормативно правових актів .

Встановлені судом фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Азербайджану (Азербайджанської Республіки), що підтверджується паспортом номер НОМЕР_1 , дата видачі: 30.11.2024 року, дійсний до 29.11.2034 року.

Відповідно до листа ТОВ «Будівельна компанія «Вік-Буд» від 21.06.2025 року № 21/06-1, адресованого органам Державної прикордонної служби, іншим компетентним органам, товариством запрошено для багаторазового в`їзду в Україну громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 для працевлаштування, виконання будівельних робіт.

05.11.2025 року співробітником Управління СБУ у Львівській області Палегою Ю. прийнято рішення про примусове повернення за межі України громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно із вказаним рішенням, при перевірці паспортного документу громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , виявлено, що зазначений громадянин прибув на територію України 27.07.2025 року через ПП «Маяки-Удобне» та до цього часу межі України не покинув, чим перевищив встановлений строк перебування в Україні менш ніж на 30 днів, чим порушив п. 2 Порядку продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 №150. Останній ухилявся від виїду з України, відмітки про продовження терміну перебування на території держави в паспортному документі іноземця на території України відсутні.

Також у рішенні зазначено, що на громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 складено протокол за ознаками ч.1 ст. 203 КУПАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу 3400 грн. в дохід держави. Вказано, що іноземець з серпня 2025 працює без офіційного оформлення та отримання посвідки на тимчасове проживання в Україні на ТОВ «Респект Буд Проект»

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_2 отримав дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства від 26.09.2025 № 8014, виданий Львівським обласним центром зайнятості. Роботодавцем зазначено ТОВ «Респект Буд Проект».

11.09.2025 року ОСОБА_1 зареєстровано в Державно реєстрі фізичних осіб платників податків та присвоєно РНОКПП, що підтверджується карткою платника податків.

Мотиви прийняття рішення судом.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали адміністративної справи у межах наданих суду документів, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд дійшов наступного висновку.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні, їх основні права, свободи та обов`язки, порядок вирішення питань, пов`язаних з їх в`їздом в Україну або виїздом з України, регулюються Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773-VI(далі - Закон №3773-VI) відповідно до частини 3 статті 3 якого іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

В розумінні пункту 7 частиною 1 статті 1 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - це іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону № 3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно зі ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону № 3773-VI рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Виходячи з положень частини 1 статті 288 КАС України, позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

За визначеннями, наведеними у п. п. 14, 25 ч. 1 ст. 1 Закону № 3773-VI, нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України. Третя країна - країна, яка не є країною походження іноземця або особи без громадянства.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено статтею 4 Закону № 3773-VI.

Згідно з підпунктом 2 пункту 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150(далі - Порядок № 150) іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

За змістом положень спільного наказу Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року № 353/271/150 «Про затвердження Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства»(далі -Інструкція № 353/271/150) іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворенні на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Відповідно до пункту 5 розділу I вказаної Інструкції підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є:

-дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

-дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;

-якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

-затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

За приписами пункту 6 розділу I Інструкції № 353/271/150 про примусове повернення з підстав, передбачених пунктом 5 цього розділу, здійснюється за рішенням органів ДМС, органу охорони державного кордону (стосовно іноземців, затриманих ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), органу СБУ з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення, оформленням відповідних документів, доведенням цього рішення до іноземця та взяттям з нього зобов`язання про добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк, а також здійсненням подальшого контролю за фактичним виконанням іноземцем цього рішення.

За приписами п. 10 розділу I Інструкції № 353/271/150 рішення органів ДМС, органів охорони державного кордону та органів СБУ про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (додаток 1) (далі - рішення про примусове повернення) готує у двох примірниках посадова особа органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ і затверджує начальник (заступник начальника) відповідного органу/підрозділу або особа, яка виконує його обов`язки, за наявності підстав, зазначених у пункті 5 розділу І цієї Інструкції, з подальшим повідомленням щодо рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (додаток 2) упродовж 24 годин прокурора за територіальністю про підстави прийняття такого рішення.

Пунктом 2 розділу II Інструкції № 353/271/150 визначено, що рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства (додаток 3).

В обґрунтування протиправності рішень УСБУ у Львівській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина позивач зазначає, що таке було ухвалені відповідачем без залучення перекладача.

Право іноземця на перекладача закріплено в пункті 1 статті 5 Декларації про права людини відносно осіб, що не є громадянами країни, в якій проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13.121985 на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною.

У пункті 2 статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також визначено, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.

Про важливість забезпечення права особи на перекладача неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН» від 28.11.1978, у справі «Камазінскі проти Австрії» від 19.12.1989, у справі «Артіко проти Італії» від 30.05.1980).

Верховний Суд у постанові від 08.07.2020 у справі №522/14605/17 зауважив, що дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права.

Верховний Суд також констатував, що рішення про примусове повернення за межі України повинні бути доведені до відома іноземців в порядку та у спосіб, встановлені законом, та таким чином, щоб його зміст і порядок оскарження були зрозумілими для особи, що підлягає примусовому поверненню (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (справа № 127/26552/16-а).

У постанові від 18.06.2020 у справі №758/13408/18 Верховний Суд зазначив, що відповідно до положень статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Суб`єкт владних повноважень під час виконання своїх функцій повинен дотримуватися конституційних гарантій прав іноземців (стаття 26 Конституції України).

Крім того, статтею 17 Закону України « Про адміністративну процедуру» гарантовано права особи на участь в адміністративному провадженні, а зокрема:

1. особа має право бути заслуханою адміністративним органом, надавши пояснення та/або заперечення у визначеній законом формі до прийняття адміністративного акта, який може негативно вплинути на право, свободу чи законний інтерес особи.

2. Адміністративний орган зобов`язаний здійснювати інформування та консультування учасників адміністративного провадження з питань, що стосуються адміністративного провадження, а також щодо змісту їхніх прав та обов`язків.

3. Особа має право у передбаченому законом порядку витребовувати та/або надавати документи, а також інші докази, що стосуються обставин адміністративної справи.

Судом встановлено, що позивач не володіє українською мовою та не розуміє її. З моменту доправлення до УСБУ у Львівській області позивача йому не було забезпечено перекладачем з мови, якою він вільно володіє, а відтак останній не мав змоги розуміти зміст дій та рішень, що приймалися відносно нього посадовими особами відповідача та не міг отримати належне роз`яснення його прав, в тому рахунку і на отримання правової допомоги та відповідно позивач в порушення ст. 17 Закону України « Про адміністративну процедуру» був позбавлений права надати пояснення та/або заперечення у визначеній законом формі до прийняття оскаржуваного адміністративного акта, який міг негативно вплинути на його право, свободу чи законний інтерес особи.

Стосовного ж наявного підпису позивача на оскаржуваному рішенні, суд зазначає, що такий не свідчить про те, що позивач володіє українською мовою та розуміє значення відображеного тексту. За відсутності володіння позивачем українською мовою, вчинення ним такого підпису біля тексту що надрукований не свідчить про те, що позивачу було в установленому порядку забезпечено дотримання прав гарантованих ст. 17 та 18 Закону України « Про адміністративну процедуру» в тому рахунку і роз`яснення його прав та обов`язків та змісту оскаржуваного рішення.

Доводи сторони відповідача про те, що зміст рішення про примусове повернення за межі України, права та обов`язки особи, стосовно якої вирішується питання про примусове повернення були роз`яснені позивачу носієм мови гр. Азербайджану ОСОБА_6 , судом не приймаються з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України перекладачем є особа, яка вільно володіє мовою, якою здійснюється адміністративне судочинство, та іншою мовою, знання якої необхідне для усного або письмового перекладу з однієї мови на іншу, а також особа, яка володіє технікою спілкування з глухими, німими чи глухонімими.

Разом з тим, жодних доказів вільного володіння ОСОБА_6 українською та азербайджанською мовами суду не надано.

Крім того, як зазначено позивачем в ході розгляду справи та відповідачем у відзиві, ОСОБА_5 здійснював переклад російською мовою, що суперечить вищезазначеним нормам законодавства та підтверджує факт незабезпечення позивача перекладачем з мови, якою він вільно володіє.

За таких умов, суд приходить до висновку, що процесуальні документи, прийняті відповідачем відносно позивача, розглядалися без залучення перекладача.

В порушення ч. 2 ст.77 КАС України відповідач не довів належними доказами, залучення перекладача при винесенні оскаржуваного рішення для забезпечення прав позивача, як і не довів обставин володіння позивачем українською мовою.

Крім того, суд враховує те, що представник позивача слушно посилається на те, що внаслідок не забезпечення позивача перекладачем, останній не зміг надати пояснення, заперечення, скористатися професійною правничою допомогою, оскільки не зміг отримати від повноважних представників відповідача належне роз`яснення його прав та не був належно обізнаний щодо здійснюваної відносно нього адміністративної процедури.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи, що відповідачем, на якого покладено обов`язок доказування, не спростовано належними та допустимими доказами доводи позивача про допущення порушень процедури розгляду справи та прийняття рішень про примусове повернення, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими обґрунтовано судове рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.

Керуючись ст. ст. 2, 243, 245, 288 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення від 05.11.2025 року про примусове повернення за межі України громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винесене Управлінням Служби безпеки України у Львівській області.

Повний текст рішення виготовлено 09 грудня 2025 року

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складення судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано .У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Мироненко Л.Д.