Справа № 140/10962/25
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2025-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 року ЛуцькСправа № 140/10962/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Дмитрука В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся із позовом до військової частини НОМЕР_2 (далі ВЧ НОМЕР_3 , відповідач 1), військової частини НОМЕР_1 ( (далі ВЧ НОМЕР_4 , відповідач)з наступними позовними вимогами:

1) стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 254452,38 грн з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 18.02.2025 полковника ОСОБА_1 звільнено з військової та виключено із списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 , всіх видів забезпечення і направлено для постановки на облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.12.2024 №9 позивача було зараховано до списків особового складу вищезазначеної військової частини.

Оскільки, військова частина НОМЕР_5 знаходиться в АДРЕСА_1 , а позивача було переміщено у ВЧ НОМЕР_1 , яка територіально розташована у місті Києві, останній набув право на отримання підйомної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця відповідно до частини 1 статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Однак, обов`язок по виплаті підйомної допомоги у розмірі 45 634,95 грн було виконано відповідачем лише 26.08.2025, тобто через шість місяців після звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 , яке відбулося 18.02.2025.

Таким чином, позивач вважає, що має право на звернення до суду із позовною вимогою про стягнення з відповідача грошової компенсації у розмірі середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 29.09.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_2 , ВЧ НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - залишено без руху. Позивачу у строк два дні необхідно було усунути вказані недоліки позовної заяви шляхом подання до суду: 1) нової редакції адміністративного позову, яка міститиме належний виклад позовних вимог, що відповідатиме заявленій кількості відповідачів, а також усі необхідні реквізити (адресу), 2) доказів направлення учасникам справи нової редакції позову.

02.10.2025 через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків, до якої було долучено нову редакцію адміністративного позову, яка містила єдиного відповідача ВЧ НОМЕР_1 , до якого й заявлено позовну вимогу. Крім того, до заяви також долучено докази місцезнаходження даного суб`єкта владних повноважень.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 07.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

У відзиві на позовну заяву відповідач 2 позовних вимог не визнав та просив у їх задоволенні відмовити повністю. В обґрунтування такої позиції зазначив, що під час проходження військової служби у ВЧ НОМЕР_1 позивач перебував на фінансовому забезпечені у ВЧ НОМЕР_2 .

Відповідно до Директив Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 16.10.2024 № Д-321/97/дск та Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 17.10.204 № Д-80дск (далі Директиви) формувачем ВЧ НОМЕР_1 визначено ВЧ НОМЕР_2 .

На підставі викладеного вважає, що виплата підйомної допомоги у разі переїзду військовослужбовця на нове місце служби належить до повноважень ВЧ НОМЕР_2 .

Представник відповідача 2 просив замінити неналежного відповідача, військову частину НОМЕР_1 на належного.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 04.11.2025 замінено відповідача - ВЧ НОМЕР_1 на належного ВЧ НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ).

17.11.2025 через систему «Електронний суд» від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву у якому зазначив, що позивач, виходячи зі змісту позовної заяви, звільнився з військової служби 18.02.2025 при цьому з наказу від 18.02.2025 №43 йому було відомо про суму нарахування коштів, проте він звернувся до суду лише 24.09.2025, хоча у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, встановлено тримісячний строк звернення до суду.

За наведених обставин, представник відповідача 1 вважає, що позивачем пропущені строки звернення до суду за захистом порушеного права, отже позовну заяву слід залишити без руху.

Разом з тим зазначає, що причиною несвоєчасної сплати коштів стало неналежне державне фінансування ВЧ НОМЕР_2 . Підтвердженням тому є відомості про відсутність коштів на рахунках 2250 КЕКВ/ККК.

Зауважує, що метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

З огляду на викладене, просить враховуючи суму, яка підлягала виплаті 45 634,95 грн, суму, яку просить стягнути позивач 254 452,38 грн, зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Щодо аргументів відповідача 1 про порушення строку звернення суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно з частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України(далі-КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, до 19.07.2022 звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати не було обмежено строками.

19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-ІХ), згідно з яким назва, частина перша і друга статті 233 КЗпП України діють у новій редакції.

Відповідно до статті 233 КЗпП України в редакції Закону №2352-ІХпрацівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Тобто, з 19.07.2022 відсутня законодавча норма щодо звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати без обмеження будь-яким строком, відтак застосуванню підлягає тримісячний строк.

Приписи КЗпП України щодо строків звернення до суду поширюються також і на правовідносини, що виникли до набрання чинності Законом №2352-ІХ, в тому числі і на спірні у цій справі правовідносини, а тому тримісячний строк з таким зверненням закінчується 19.10.2022.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до пункту 1 Розділу Прикінцеві положення Кодексу законів про працю України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно п.1 постанови КМ України №1236 від 09.12.2020 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020р. до 31 грудня 2022р. на території України установлено карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020р. № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020р. № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19,спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 63, ст. 2029).

Строк дії карантину в Україні закінчився 30.06.2023.

З врахуванням зазначених норм строки звернення до суду у даній категорії справи мали б почали обраховуватись з 01.07.2023.

Разом з тим, як встановлено матеріалами справи, позивача звільнено з військової служби наказом №43 від 18.02.2025, однак виплату підйомної допомоги у розмірі 45 634,95 грн здійснено відповідачем лише 26.08.2025 (а.с. 18).

За змістом статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, позивач набув права на звернення із позовом про стягнення середнього заробітоку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, лише з 26.08.2025.

Відтак, звернувшись з даним позовом до суду 24.09.2025 позивачем не пропущено строк звернення до суду, визначений статтею 233 Кодексу Законів про працю України, тому наведені відповідачем підстави для залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду відсутні.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 18.02.2025 ОСОБА_1 звільнено з військової та виключено із списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 , всіх видів забезпечення і направлено для постановки на облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач відповідно до наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 28.11.2024 №1339 було призначено на посаду начальника адміністративного відділу штабу ВЧ НОМЕР_1 і останній вибув до нового місця служби у місті Києві.

Наказом командира військової частини НОМЕР_7 ( по стройовій частині) від 04.12.2024 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення. В подальшому, наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.12.2024 №9 позивача було зараховано до списків особового складу вищезазначеної військової частини.

Оскільки, військова частина НОМЕР_5 знаходиться в АДРЕСА_1 , а позивача було переміщено у ВЧ НОМЕР_1 , яка територіально розташована у місті Києві, останній набув право на отримання підйомної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця відповідно до частини 1 статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Однак, обов`язок по виплаті підйомної допомоги у розмірі 45 634,95 грн було виконано відповідачем лише 26.08.2025, тобто через шість місяців після звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 , яке відбулося 18.02.2025.

У зв`язку із несвоєчасним розрахунком при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача грошової компенсації у розмірі середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За правилами статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

За змістом статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, статтю 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону №2352-ІХ працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу права позивача на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Законом №2352-ІХ текст статті 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Указана редакція статті 117 Кодексу законів про працю України набрала чинності з 19.07.2022.

Отож для правильного вирішення питання щодо визначення суми компенсації, що підлягає стягненню з роботодавця за невиконання ним приписів частини другої статті 116 Кодексу законів про працю України, необхідно установити дату виникнення спірних правовідносин, пов`язаних з непроведенням повного розрахунку при звільненні.

Частиною першою статті 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Стаття 58 Конституції України закріплює один із ключових принципів права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

У Рішенні від 12.07.2019 №5-р(I)/2019 Конституційний Суд України зазначив, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Подібних висновків щодо тлумачення змісту положень статті 58 Конституції України Конституційний Суд України дійшов у Рішеннях від 13.05.1997 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 №3-рп/2001, від 13.03.2012 №6-рп/2012, відповідно до яких закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Аналіз вищенаведених правових положень дає змогу дійти висновку, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX - 19.07.2022, положення статті 117 Кодексу законів про працю України, у попередній редакції Закону №3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 Кодексу законів про працю України. Так, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону №3248-IV, тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню стаття 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону №2352-IX.

Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 Кодексу законів про працю України, у редакції Закону №3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону №2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 Кодексу законів про працю України (у попередній редакції №3248-IV); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 Кодексу законів про працю України (у новій редакції Закону №2352-IX).

Аналогічний підхід при вирішенні подібних правовідносин застосовано Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 04.09.2024 у справі №359/1316/22.

Суд увагу, що правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України, пов`язані із недотриманням роботодавцем свого обов`язку провести повний розрахунок з працівником при звільненні. Отже, момент виникнення таких правовідносин пов`язаний із днем звільнення, у який роботодавець не провів виплати всіх належних працівникові сум при звільненні.

Отже, датою виникнення правовідносин, урегульованих статтею 117 Кодексу законів про працю України у цій справі, є 18.02.2025 - дата звільнення позивача.

За таких обставин застосуванню до спірних правовідносин належать приписи статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції на момент їхнього виникнення, тобто після набрання чинності Законом №2352-ІХ.

Отож спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 18.02.2025 по 26.08.2025.

З копій виписки по надходженням по картці позивача від 26.08.2025 вбачається, що підйомна допомога при зміні гарнізону нарахована у сумі 45 635,95 грн, тобто сума заборгованості відповідача щодо несвоєчасного розрахунку становить 45 635,95 грн.

Згідно з довідкою про заробітну плату ОСОБА_1 за період з 01.12.2024 по 31.01.2025, наданої позивачем разом із позовною заявою вбачається, що у грудні 2024 року йому нараховано 40 351,85 грн грошового забезпечення та у січні 2025 року 46 329,90 грн. Відтак, за два останні повні місяці перед звільненням (грудень 2024 року січень 2025 року) сума грошового забезпечення, що береться при розрахунку середньоденного заробітку, становить 86 684,75 грн, виходячи з цього, середньоденна заробітна плата становить 1 398,09 грн (86 684,75 грн/62, де 62 - кількість календарних днів у грудні 2024 року січні 2025 року).

Так, період затримки розрахунку при звільненні з 18.02.2025 по 18.08.2025 складає 182 дні, відповідно до нині чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Отже, належна сума становить 254 452,38 грн (1 398,09 грн х 182 дні затримки).

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Враховуючи наведене, позовна вимога позивача підлягає задоволенню в межах заявлених позовних вимог про нарахування та сплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.02.2025 по 18.08.2025 в сумі 254 452,38 грн.

Стосовно позовних вимог позивача щодо застосування при нарахування і виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, із одночасної компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15.01.2004 №44, суд зазначає наступне.

Згідно пунктів 2 - 5 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Держспецзв`язку, Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро.

Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Отже, порядком виплати щомісячної грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу передбачено виплату грошової компенсації лише при виплаті грошового забезпечення, з якого утримуються відповідні податки.

Суд зазначає, що суми, які визначені до стягнення як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 підйомної допомоги при зміні гарнізону та стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення у сумі 254 452,38 грн (за період з 18.02.2025 по 18.08.2025); у задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору та не сплачував його, розподіл судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.

Керуючись статтями 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 257, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного розрахунку при звільненні з військової служби.

Стягнути з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 254 452,38 грн (двісті п`ятдесят чотири тисячі чотириста п`ятдесят дві гривні 38 копійок), з відрахуванням податків та обов`язкових платежів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_8 ).

Відповідач: військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ).

Суддя В.В. Дмитрук