Справа № 500/3808/25
Суддя: Мартиць Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2025-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №500/3808/25

08 грудня 2025 рокум. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Мартиць О.І. розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через представника адвоката Остапчука Олександра Юрійовича звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просить:

визнати протиправними та скасувати накази т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_2 :

- "Про призначення службового розслідування за фактом відмови солдатом ОСОБА_3 від виконання наказу начальника ГШ ЗСУ від 28.02.2025 №452-РС.",

- "Про результати службового розслідування" за фактом відмови солдатом ОСОБА_3 від виконання наказу начальника ГШ ЗСУ від 24.03.2025 №51.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 , солдат, дизеліст-електрик радіолокаційного відділення військової частини НОМЕР_2 , являється військовослужбовцем за контрактом з 12.07.2024 по даний час.

25.06.2024 ОСОБА_1 пройшов військово-лікарську комісію, якою був визнаний придатним до військової служби за контрактом

Під час походження військової служби солдат ОСОБА_1 почав відчувати болі в області спини, тому з даного приводу звертався до лікарів, проходив необхідні дослідження, серед яких магнітно-резонансна томографія шийного, грудного та поперекового відділів хребта. 13.12.2024 позивач звернувся до ДУ "Інститут нейрохірургії ім. А.П. Ромоданова", де було поставлено відповідний діагноз та рекомендовано обмеження фізичного осьового навантаження на хребет, консервативне лікування в стаціонарі під наглядом невролога, або лікаря ФРМ (консультаційний висновок спкціаліста від 13.12.2024 №24-70390).

12.02.2025 солдат ОСОБА_1 був прийнятий на стаціонарне лікування до ДУ "Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України" з основним діагнозом хронічна вертеброгенна цервікотораколюмбалгія в стадії загострення з помірними статико-динамічними порушеннями та больовим синдромом. Пройшовши необхідний курс лікування 26.02.2025 солдат ОСОБА_1 був направлений до місця служби ВЧ НОМЕР_2 (виписка №100, Вих. №229 від 26.02.2025).

03.03.2025 солдата ОСОБА_1 було ознайомлено з наказом Генерального штабу Збройних сил України №452-РС від 28.02.2025 про його переведення до нового місця служби. Того ж дня, ОСОБА_1 , подав рапорт командиру вч НОМЕР_2 про неможливість виконання даного наказу, у зв`язку з погіршенням стану його здоров`я та необхідністю проходження військово-лікарської комісії, яке заплановане на 19.04.2025.

Проте, того ж дня 03.03.2025 командир військової частини НОМЕР_1 видав наказ №45 "Про призначення службового розслідування" за фактом відмови дизелістом-електриком радіолокаційного відділення вч НОМЕР_2 солдатом ОСОБА_1 від виконання наказу начальника ГШ ЗСУ від 28.02.2025 №452-РС. Цим же наказом, офіцеру групи психологічного супроводу та відновлення вч НОМЕР_1 капітану ОСОБА_4 було доручено провести службове розслідування по факту відмови від виконання наказу Генерального штабу Збройних сил України №452-РС від 28.02.2025 солдатом ОСОБА_1 .

В подальшому позивач проходив курси лікування в закладах охорони здоров`я м. Києва. 01.04.2025 ознайомившись з матеріалами службового розслідування було встановлено, що жодних доказів щодо відмови від виконання даного наказу ОСОБА_1 не містять, відсутня інформація щодо стану його здоров`я, а в акті зазначено, що ОСОБА_1 відмовився від виконання цього наказу без жодних уточнень, хоча відповідно наказу (розпорядження) Головнокомандувача Збройних сил України ОСОБА_5 військовослужбовців, які добровільно були прийняті на військову службу за контрактом під час воєнного стану, заборонено переміщувати до інших військових частин без їхньої згоди.

Ураховуючи викладене, у вч НОМЕР_2 та вч НОМЕР_1 була наявна інформація про заборону переміщення ОСОБА_1 без його згоди, а тому наказ про переміщення позивача до іншої військової частини та наказ про проведення та результати службового розслідування є необґрунтованими, безпідставними, протиправними, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 01.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до статей 162-164 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

У поданому відзиві Військова частина НОМЕР_1 заперечує проти задоволення позову, просить накази про призначення службового розслідування та його результати залишити без змін та вказує, що відповідно до ч. 2 ст. 37 Статуту внутрішньої служби ЗСУ військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін. Відповідно до ст. 17 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, накази начальника обов`язкові до виконання, однак можуть бути оскаржені після виконання. Військовослужбовець ОСОБА_1 відмовився від виконання наказу Генерального штабу Збройних сил України №452-РС від 28.02.2025, аргументувавши не можливістю його виконання у зв`язку зі станом його здоров`я, хоча за висновком військово-лікарської комісії був придатним до військової служби та не мав підстав для відмови у виконанні наказу, адже відповідно до наказу Міністерства оборони України №402 від 14.08.2008 "Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України" пункт 2.1 єдиним органом, що має повноваження визначати придатність до військової служби та виконання чи не виконання наказів за станом здоров`я, є військово-лікарська комісія (ВЛК).

28.10.2025 представником позивача подано до суду відповідь на відзив, де вказує, що матеріали службового розслідування містять медичну характеристику стану здоров`я солдата ОСОБА_3 , видану старшим бойовим медиком вч НОМЕР_2 старшим солдатом ОСОБА_6 від 03.03.2025. Відповідно поданій медичній характеристиці солдату ОСОБА_1 було поставлено діагноз - "Хронічна вертеброгенна цервікотораколюмбалгія в стадії загострення з помірним статико-динамічними порушеннями, больовий синдром. ВСД. Хронічний гастродуоденіт в стадіх ремісії. Папіломи шкіри пахових складок. М`які фіброми шкіри тулуба."

05.03.2025 лікарем-невропатологом ДУ "Інститут нейрохірургії ім. А.П. Ромоданова НАМП України" було видано консультаційний висновок пацієнту ОСОБА_1 , за яким було визначено діагноз хворого та визначено необхідні рекомендації, серед яких виключення фізичних навантажень, лікування в умовах неврологічного стаціонару, тощо.

07.03.2025 за направленням командира вч НОМЕР_2 солдат ОСОБА_1 був прийнятий на стаціонарне лікування КНП "Київська міська клінічна лікарня №11", де він перебував та проходив курс лікування до 21.03.2025. З результатами лікування пацієнту було також рекомендовано обмеження фізичних навантажень, тривалого перебування у вимушеному положенні та переохолодження.

10.07.2025 командиром вч НОМЕР_2 було направлено відповідь на адвокатський запит, в якому повідомили, що було проведено службове розслідування відносно службових (посадових) осіб, які включили солдата ОСОБА_1 до списків для переміщення до іншої військової частини та ОСОБА_1 виключений з наказу Генерального штабу Збройних сил України №452-РС від 28.02.2025 року, у зв`язку з його скасуванням.

Враховуючи наведене та зміст позовних вимог згідно поданої позовної заяви, а саме: визнати протиправними та скасувати накази т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_2 : "Про призначення службового розслідування за фактом відмови солдатом ОСОБА_3 від виконання наказу начальника ГШ ЗСУ від 28.02.2025 №452-РС.", "Про результати службового розслідування" за фактом відмови солдатом ОСОБА_3 від виконання наказу начальника ГШ ЗСУ від 24.03.2025 №51, які суд вважає технічною помилкою, так як позивач в даній справі ОСОБА_1 подане представником позивача клопотання про витребування доказів, а саме "Витребувати у військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) копії усіх матеріалів службового розслідування щодо службових (посадових) осіб, які включили кандидатуру солдата ОСОБА_1 до списку для переміщення до іншої військової частини, згідно наказу Генерального штабу Збройних сил України №452-РС від 28.02.2025" до задоволення не підлягає.

При цьому суд враховує предмет позову, зокрема, накази командира військової частини НОМЕР_1 від 03.03.2025 №45 Про призначення службового розслідування" і від 24.03.2025 №51 "Про результати службового розслідування", матеріали службового розслідування якого в матеріалах справи наявні.

Суд зазначає, що розгляд даної справи здійснено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в порядку черговості.

З`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, суд встановив таке.

Як слідує з матеріалів справи солдат ОСОБА_1 , являється військовослужбовцем за контрактом з 12.07.2024 на посаді дизеліста-електрика радіолокаційного відділення військової частини НОМЕР_2 .

02.03.2025 до військової частини НОМЕР_2 надійшло повідомлення про прийняття кадрових рішень, а саме: наказ начальника генерального штабу Збройних Сил України від 28.02.2025 №452-PC, у якому зазначалось, що відповідно до пунктів 82, 83 та 257 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 22.02.2025 №3632/дск мали бути звільнені з займаних посад та вибути для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_4 солдата ОСОБА_1 , та солдата ОСОБА_3

03.03.2025 дизеліст-електрик радіолокаційного відділення військової частини НОМЕР_2 солдат ОСОБА_1 та оператор радіолокаційного відділення військової частини НОМЕР_2 солдат ОСОБА_3 відмовились виконання наказу начальника генерального штабу Збройних Сил України 28.02.2025 №452-РС.

У зв`язку з чим наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.03.2025 №45 призначено провести службове розслідування стосовно факту відмови дизелістом-електриком радіолокаційного відділення військової частини НОМЕР_2 солдатом ОСОБА_1 та оператором радіолокаційного відділення військової частини НОМЕР_2 солдатом ОСОБА_3 від виконання наказу начальника генерального штабу Збройних Сил України від 28.02.2025 №452-РС.

Під час проведення службового розслідування встановлено наступне: 07.02.2025 безпосереднім командиром солдата ОСОБА_1 солдата ОСОБА_3 , начальником радіолокаційного відділення військо частини НОМЕР_2 капітаном ОСОБА_7 було попередньо доведено про те, що вони відібрані до списку для подальшої передачі військовослужбовців до визначених в подальшому бойових частин сухопутніх військ, а вже наступного дня вищезазначені військовослужбовці повідомили про те, що вони будуть лягати до лікарні по стану здоров`я про що і сказано поясненнях начальника радіолокаційного відділення військової частини НОМЕР_2 капітана ОСОБА_7 .

У своїх поясненнях командир військової частини НОМЕР_2 майор ОСОБА_8 , теж зазначає, що після попереднього доведенння до даних військовослужбовців про те, що їх було подано в списки на передачу до сухопутних військ, стан здоров`я солдата ОСОБА_1 , та солдата ОСОБА_9 , різко погіршився і вони активно почали брати направлення до лікарів. Хоча згідно довідки військово-лікарської комісії від 2791/5 від 14.06.2024 солдат ОСОБА_3 , є придатний до військової служби та довідки військо- лікарської комісії від 369/12 від 25.06.2024 солдат ОСОБА_1 придатний до військової служби.

У своїх поясненнях тимчасово виконуюча обов`язки бойового медика військової частини НОМЕР_2 старший солдат ОСОБА_10 зазначає про те, що солдат ОСОБА_1 , та солдат ОСОБА_3 , за час проходження служби зі скаргами не звертались. Звертався тільки солдат ОСОБА_1 , одного разу якщо брати період до 07.02.2025, а саме до попереднього доведення списків кандидатів на передачу до сухопутних військ. Цим одним випадком є звернення зі скаргами на болі в спині 12.01.2025 після чого 13.01.2025 було видано направлення до лікаря невролога.

07.02.2025 солдат ОСОБА_3 та солдат ОСОБА_1 , почали регулярно брати направлення в медичні заклади та надсилати медичні довідки медику військової частини НОМЕР_2 після попереднього доведення про те, що вони відібрані до списку для подальшої передачі військовослужбовців до визначених в подальшому бойових частин сухопутних військ, хоча дані військовослужбовці згідно довідок ВЛК являться придатними до військової служби.

03.03.2025 під особистий підпис було доведено наказ начальника генерального штабу Збройних Сил України від 28.02.2025 №452-РС, про що зазначено у поясненнях солдата ОСОБА_1 , та солдата ОСОБА_3 , однак вони відмовились від виконання даного наказу, після чого написали рапорти на ім`я командира військової частини НОМЕР_2 про те, що вони не взмозі виконати даний наказ у зв`язку зі станом здоров`я.

Дані факти викладені в акті службового розслідування, та згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24.03.2025 №51 "Про результати службового розслідування" вважається завершеним.

Зі змісту листа військової частини НОМЕР_5 від 02.04.2025 №683/209/63/7/226/ю за результатом розгляду звернення позивача щодо переміщення до іншої військової частини повідомлено, що згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.03.2025 №87, його направлено на проходження BЛK з метою визначення придатності для подальшого проходження військової служби за станом здоров`я, за наслідками проходження якого командуванням військової частини НОМЕР_5 буде прийнято рішення про можливість подальшого проходження військової служби на займаній посаді.

Крім цього, 19.03.2025 командиром військової частини НОМЕР_5 надіслано до військової частини НОМЕР_6 клопотання про скасування пункту 33 наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 28.02.2025 №452-РС щодо переміщення позивача до військової частини НОМЕР_4 та представлено іншого військовослужбовця на заміну.

Листом військової частини НОМЕР_2 від 10.07.2025 №792 на адвокатський запит повідомлено, що відповідно до наявної інформації солдат ОСОБА_1 виключений з наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 28.02.2025 №452-РС у зв`язку з його скасуванням.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Також Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

У подальшому Указами Президента України воєнний стан продовжувався. Станом на дату розгляду справи воєнний стан в Україні триває.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з частиною четвертою статті 2 Закону №2232-ХІІ порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджено Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно пункту 1 Положення №1153/2008 цим Положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі.

Відповідно до пункту 112 Положення №1153/2008 військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої у випадках, визначених пунктом 82 цього Положення, а також якщо з урахуванням вчиненого правопорушення військовослужбовець, якому призначено покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців, не може бути залишений на посаді, пов`язаній із керівництвом підлеглими особами.

Зазначене переміщення здійснюється без згоди військовослужбовця, крім таких випадків:

неможливість проходження військовослужбовцем військової служби у місцевості, до якої його переміщують, відповідно до висновку (постанови) військово-лікарської комісії;

неможливість проживання членів сім`ї військовослужбовця за станом здоров`я в місцевості, до якої його переміщують, відповідно до документів, які це підтверджують;

потреба у догляді за непрацездатними чи хворими батьками, дружиною (чоловіком) або особами, які виховували його з дитинства замість батьків і були визнані опікунами та мешкають окремо від сім`ї військовослужбовця, відповідно до документів, які це підтверджують.

Військовослужбовець, який проходить військову службу за призовом, переміщується у зв`язку із службовою необхідністю та за станом здоров`я на нове місце військової служби без його згоди.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , солдат, дизеліст-електрик радіолокаційного відділення військової частини НОМЕР_2 , являється військовослужбовцем за контрактом з 12.07.2024 по даний час. 25.06.2024 пройшов військово-лікарську комісію, та був визнаний придатним до військової служби за контрактом. 02.03.2025 до військової частини НОМЕР_2 надійшло повідомлення про прийняття кадрових рішень, а саме: наказ начальника генерального штабу Збройних Сил України від 28.02.2025 №452-PC, у якому зазначалось, що відповідно до пунктів 82, 83 та 257 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 22.02.2025 №3632/дск мали бути звільнені з займаних посад та вибути для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_4 , зокрема, солдата ОСОБА_1 .

Згідно відомості доведення наказу Генерального штабу Збройних Сил України №452-РС від 28.02.2025 про переведення нового місця служби солдата ОСОБА_1 повідомлено під особистий підпис 03.03.2025.

03.03.2025 солдат ОСОБА_1 написав рапорт командиру військової частини НОМЕР_2 про те, що він не взмозі виконати даний наказ у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, виписки додавалися до рапорту.

За даним фактом наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.03.2025 №45 призначено службове розслідування.

Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністерства оборони України 21.11.2017 №608, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за №1503/31371 визначає підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі. (далі - Порядок №608)

Згідно пункту 1 розділу ІІ Порядку №608 службове розслідування може призначатися у разі: невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду;

невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань;

неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті;

дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця;

втрати або викрадення зброї чи боєприпасів;

порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки;

недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів;

внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення;

повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення;

скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи.

Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.

За рішенням відповідного командира (начальника) службове розслідування може призначатися за письмовим рапортом (доповідною або пояснювальною запискою) військовослужбовця з метою зняття безпідставних, на його думку, звинувачень або підозри.

Пунктом 3 розділу ІІ Порядку №608 передбачено, що службове розслідування проводиться для встановлення:

неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення;

причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби;

ступеня вини військовослужбовця;

порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства;

причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення;

причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).

За положеннями пункту 1 розділу ІІІ Порядку №608 рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування). (пункт 3 розділу ІІІ Порядку №608).

У спірному наказі командира військової частини НОМЕР_1 від 03.03.2025 №45 "Про призначення службового розслідування" наведені норми дотримані.

Повноваження осіб під час службового розслідування визначено розділом ІV Порядку №608, а саме особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані:

дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення;

виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника;

розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення.

У разі відмови військовослужбовця надати письмові пояснення по суті службового розслідування особа, яка проводить службове розслідування, складає акт про відмову, який засвідчується підписами не менше двох присутніх осіб.

Військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування;

бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування;

відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом;

давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення;

з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень;

порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації;

висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять;

ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником);

оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України. (пункт 3 розділу ІV Порядку №608)

За положеннями розділу ІV Порядку №608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини. Після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24.03.2025 №51 "Про результати службового розслідування" службове розслідування за фактом невиконання наказу начальника генерального штабу Збройних Сил України від 28.02.2025 №452-РС, а також встановлення ступеня вини військовослужбовців вважати завершеним.

За матеріалами справи солдат ОСОБА_1 виключений з наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 28.02.2025 №452-РС у зв`язку з його скасуванням.

Таким чином рішення за результатами службового розслідування відповідно до розділу VІ Порядку №608 не прийняте.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип "юридичної визначеності". Зокрема, він є одним з визначальних принципів "доброго врядування" і "належної адміністрації" (встановлення процедури і її дотримання), частково збігається з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до "якості" закону).

Аналізуючи поняття "якість закону" Європейський суд з прав людини у пункті 111 рішення у справі "Солдатенко проти України" (заява №2440/07) зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні - для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини "закон" має відповідати якісним вимогам, насамперед вимогам "доступності", "передбачуваності" та "зрозумілості"; громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку; норма не може розглядатися як "закон", якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку; громадянин повинен мати можливість - у разі необхідності за належної правової допомоги - передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія; у внутрішньому праві повинні існувати загороджувальні заходи від довільного втручання влади в здійснення громадянами своїх прав.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), пункт 73).

Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява №36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), пункт 74).

У постанові Верховного Суду від 28 лютого 2020 року у справі №П/811/1015/16 наголошено, що принцип належного урядування має надзвичайно важливе значення для забезпечення правовладдя в Україні. Неухильне дотримання основних складових принципу належного урядування забезпечує прийняття суб`єктами владних повноважень легітимних, справедливих та досконалих рішень. Крім того, принцип належного урядування підкреслює те, що між людиною та державою повинні бути вибудовані саме публічно-сервісні відносини, у яких інституції та процеси служать всім членам суспільства.

Суд у цій справі також враховує, що відповідно до юридичної позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 року, верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема в закони, які за змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. При цьому справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Отже, ця юридична позиція Конституційного Суду України поширюється і на необхідність врегулювання органами публічної влади "правової процедури", яка визначає критерії справедливого ставлення органів публічної влади до особи.

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року №5-р/2019, Конституція України містить низку фундаментальних положень щодо здійснення державної влади, передбачених статтями 3, 5, 6, 8, 19 Основного Закону.

Названі конституційні приписи перебувають у взаємозв`язку, відображають фундаментальне положення конституціоналізму щодо необхідності обмеження державної влади з метою забезпечення прав і свобод людини та зобов`язують наділених державною владою суб`єктів діяти виключно відповідно до усталених Конституцією України цілей їх утворення.

Тому, коли йдеться про реалізацію компетенції у межах дискреції суб`єктом владних повноважень, такі суб`єкти зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Правова процедура встановлює чітку послідовність дій проведення такої перевірки із зазначенням способів та методів її здійснення, підстав, порядку, форми та строків такої діяльності.

Правова процедура встановлює межі вчинення повноважень органом публічної влади і, в разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження таких дій особою, чиї інтереси вона зачіпає, до суду.

Установлена правова процедура, як складова частина принципу законності та принципу верховенства права є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.

Ця правова процедура спрямована на забезпечення загального принципу юридичної визначеності, складовою якої є принцип легітимних очікувань як один з елементів принципу верховенства права.

Принцип легітимних очікувань виражає ідею, що органи публічної влади повинні не лише додержуватися приписів актів права, а й своїх обіцянок та пробуджених очікувань. Згідно з доктриною легітимних очікувань - ті хто чинить добросовісно на підставі права, яким воно є, не повинне відчувати краху надій щодо своїх легітимних очікувань (пункт 61 коментаря до документа Венеційської комісії "Мірило правовладдя" (2017 року), який ухвалено Венеційською комісією на 106 пленарному засіданні (Венеція, 11-12 березня 2016 року)).

Крім того, відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Гарантоване статті 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Зважаючи на наведене, суд доходить висновку, що спосіб захисту, застосований судом у судовому рішенні, має призводити до поновлення права особи.

Крім того, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Більш того, щоб позивачу був наданий судовий захист, суд має встановити наявність порушеного права. При чому обов`язок щодо доказування факту наявності порушеного права покладається саме на позивача.

Суд також звертає увагу, що право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що позивач дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких він просить і це право, свобода чи інтерес порушені у сфері публічно-правових відносин.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

При цьому, суд зазначає, що оскаржуване рішення, дія або бездіяльність суб`єкта владних повноважень повинні бути такими, що породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки позивача.

Тобто, що кожна особа (позивач) має право звернутися за захистом свого порушеного права, порушення якого допущено особою, до якої заявлено позов. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Однак, гіпотетичний інтерес не охоплюється судовим захистом. Наведені вище положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно.

Захисту у порядку адміністративного судочинства підлягають порушені права особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізовує владні управлінські функції стосовно заявника.

Слід наголосити, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Одночасно суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04), згідно з якою у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Окрім того, відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.

Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд наголошує на тому, що в силу вимог частини другої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У контексті зазначених положень КАС України, суд звертає увагу позивача на те, що закріплені у частині другій статті 77 КАС України норми права щодо обов`язку суб`єкта владних повноважень доведення правомірності прийняття оспорюваного рішення не звільняє позивача від обов`язку доведення заявлених позовних вимог належними та допустимими доказами.

На думку суду відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 КАС України, виконано та доведено правомірність та законність його дій, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 08 грудня 2025 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 );

відповідач:

- Військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_8 ).

Головуючий суддя Мартиць О.І.