Справа № 280/8567/25
Суддя: Калашник Юлія Вікторівна
Дата ухвалення: 2025-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

09 грудня 2025 року (14:00)Справа № 280/8567/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Калашник Ю.В., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158-б, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

29.09.2025 через підсистему «Електронний суд» до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач), в якій позивач просить:

визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні позивачу державної соціальної допомоги на догляд у розмірі 50% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність;

зобов`язати відповідача призначити та виплачувати позивачу державну соціальну допомогу у розмірі 50% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність на догляд, починаючи з дати звернення із заявою (31.08.2025).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Запорізькій області як одержувач пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Позивачу встановлено інвалідність І групи (підгрупа Б) з причин, визначених у пункті «б» статті 20 Закону №2262-ХІІ, а саме внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби. Довідкою МСЕК (Додаток) підтверджена потреба позивача у постійному сторонньому догляді. Вважає, що має право на державну соціальну допомогу на догляд у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю». А саме, згідно з пунктом 3 статті 7 вказаного Закону особам з інвалідністю І групи внаслідок причин, визначених у пункті "б" статті 16 зазначеного Закону, надається державна соціальна допомога на догляд. Відповідно до статті 8 цього Закону розмір державної соціальної допомоги на догляд для осіб з інвалідністю, віднесених до підгрупи «Б» І групи, становить 50 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. У такій допомозі позивачу відмовлено, у зв`язку із чим звернувся до суду із цим позовом.

Ухвалою від 30.09.2025 у справі відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Відповідач позовну заяву не визнав та 07.10.2025 надав суду відзив (вх. №50343). Зазначає, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні як одержувач пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Інвалідність І групи (підгрупа Б) встановлена позивачу внаслідок причин, визначених у пункті «б» статті 20 Закону, а саме внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби. Пенсія за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» позивачу не призначалась. Відповідно до статті 18 Закону №2262-ХІІ пенсії по інвалідності особам, які мають право на пенсію за цим Законом, призначаються в разі, якщо інвалідність настала в період проходження ними служби або не пізніше трьох місяців після звільнення зі служби, або якщо інвалідність настала пізніше тримісячного терміну після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва тощо), яке виникло в період проходження військової служби чи під час перебування в полоні або заручником, якщо полонення чи захоплення заручником не було добровільним і особа, яка має право на пенсію за цим Законом, перебуваючи в полоні або заручником, не вчинила злочину проти миру і людства. Згідно зі статтею 24 Закону №2262-ХІІ до пенсії по інвалідності, що призначається особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особам, які мають право на пенсію за цим Законом (у тому числі до обчисленої в мінімальному розмірі), нараховується зокрема державна соціальна допомога на догляд у порядку і на умовах, передбачених Законом України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю». Відповідно до цього Закону державна соціальна допомога на догляд призначається, зокрема: особам з інвалідністю внаслідок війни з числа військовослужбовців та інших осіб, яким призначено пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам з інвалідністю I групи; особам, яким призначено пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» і які є особами з інвалідністю I групи внаслідок причин, визначених у пункті «б» статті 16 зазначеного Закону, або є одинокими пенсіонерами і за висновком лікарсько-консультативної комісії потребують догляду. Проте, позивач не має статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни» та не одержує пенсії за вислугу років. ОСОБА_1 інвалідність І групи (підгрупа Б) встановлено внаслідок причин, визначених у пункті «б» статті 20 Закону №2262-ХІІ, а саме внаслідок захворювання, пов`язаного проходженням служби в ДКВС України. Виплату органами Пенсійного фонду України державної соціальної допомоги на догляд особам, які одержують пенсію по інвалідності на умовах Закону №2262-ХІІ та не віднесені до осіб з інвалідністю внаслідок війни (незалежно від групи інвалідності) Законом №1727 та Порядком № 261 не передбачено. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно з ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні як одержувач пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року №2262-ХІІ.

Відповідно до Довідки МСЕК №156932 від 14.02.2023, позивач є особою з інвалідністю першої групи (підгрупа Б) внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в ДКВС України. Інвалідність встановлена безстроково.

Позивач звернувся до відповідача із заявою щодо призначення державної соціальної допомоги на догляд у розмірі 50% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Листом від 23.09.2025 №16964-16929/Д-02/8-0800-25 на заяву позивача відповідач надав відповідь, у якій зазначив, що:

«…Категорії осіб та розмір державної соціальної допомоги на догляд визначені у Законі України від 18.05.2004 №1727-IV «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам» та у Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2005 № 261 (далі - Постанова №261).

Зокрема, пунктом 3 статті 7 Закону №1727 та підпунктом 3 пункту 13 Порядку, затвердженого Постановою №261 передбачено виплату державної соціальної допомоги на догляд особам з числа інвалідів 1 групи, яким призначено пенсії за вислугу років відповідно до Закону 2262 і які є інвалідами I групи внаслідок причин, визначених у пункті "б" статті 20, тобто не віднесені до осіб з інвалідністю внаслідок війни.

Виплату органами Пенсійного фонду України державної соціальної допомоги на догляд особам, які одержують пенсію по інвалідності на умовах Закону України 2262, та не віднесені до осіб з інвалідністю внаслідок війни (незалежно від групи інвалідності) Законом №1727 та Постановою №261 не передбачено…».

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Правові засади надання державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю, а також надання державної соціальної допомоги на догляд визначає Закон України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю» 18 травня 2004 року №1727-IV (далі Закон №1727-IV).

Відповідно до ст. 7 Закону №1727-IV державна соціальна допомога на догляд призначається:

1) особам з інвалідністю внаслідок війни з числа військовослужбовців та інших осіб, яким призначено пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб";

2) особам, які належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни відповідно до статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та одержують пенсії за віком, по інвалідності або за вислугу років, крім зазначених у пункті 1 цієї частини:

3) особам, яким призначено пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" і які є особами з інвалідністю I групи внаслідок причин, визначених у пункті "б" статті 16 зазначеного Закону, або є одинокими пенсіонерами і за висновком лікарсько-консультативної комісії потребують догляду;

4) одиноким малозабезпеченим особам, які за висновком лікарсько-консультативної комісії потребують постійного стороннього догляду і одержують пенсію за віком або за вислугу років чи по інвалідності (крім осіб з інвалідністю I групи та осіб, зазначених у пункті 6 цієї частини);

5) малозабезпеченим особам з інвалідністю I групи, які одержують пенсію за віком або за вислугу років чи по інвалідності (крім осіб з інвалідністю, зазначених у пунктах 1-3, 6 частини першої цієї статті);

6) одиноким особам, які досягли 80-річного віку та за висновком лікарсько-консультативної комісії потребують постійного стороннього догляду і одержують пенсію відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" або Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Відповідно до п. 1 ст. 8 Закону №1727-IV, державна соціальна допомога на догляд встановлюється особам, зазначеним у підпункті "а" пункту 1 (із числа осіб з інвалідністю, віднесених до підгрупи Б I групи), підпункті "а" пункту 2 (із числа осіб з інвалідністю, віднесених до підгрупи Б I групи, які брали безпосередню участь у бойових діях в період Другої світової війни) і пункті 3 (із числа осіб з інвалідністю, віднесених до підгрупи Б I групи) частини першої статті 7 цього Закону, - у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач відносить себе до осіб, які мають право на соціальну допомогу, відповідно до п. 3 ст. 7 Закону №1727-IV, відповідно до якого державна соціальна допомога на догляд призначається особам, яким призначено пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" і які є особами з інвалідністю I групи внаслідок причин, визначених у пункті "б" статті 16 зазначеного Закону, або є одинокими пенсіонерами і за висновком лікарсько-консультативної комісії потребують догляду.

Відповідно до п. «б» ст. 16 Закону №2262-ХІІ до пенсії за вислугу років, що призначається особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особам, які мають право на пенсію за цим Законом (у тому числі до обчисленої в мінімальному розмірі), нараховується державна соціальна допомога на догляд особам з інвалідністю I групи внаслідок причин, вказаних у пункті "б" статті 20 цього Закону, або внаслідок трудового каліцтва, професійного чи загального захворювання, або одиноким пенсіонерам, які за висновком лікарсько-консультативної комісії потребують догляду, у порядку і на умовах, передбачених Законом України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю".

Отже, передумовою для призначення та виплати державної соціальної допомоги на догляд у цьому випадку є:

призначення особі пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб";

наявність у особи інвалідності I групи внаслідок причин, визначених у пункті "б" статті 16 Закону №2262-ХІІ.

Відповідно до ст. 20 Закону №2262-ХІІ, залежно від причини інвалідності особи з інвалідністю з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом поділяються на такі категорії:

а) особи з інвалідністю внаслідок війни - при настанні інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю у бойових діях у мирний час, а також інші особи, зазначені у статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

б) інші особи з інвалідністю з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - при настанні інвалідності внаслідок каліцтва, одержаного в результаті нещасного випадку, не пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби.

Отже позивач є особою, яка має право на пенсію за цим Законом за п.б ст. 16.

Відповідно до ст. 24 Закону №2262-ХІІ, до пенсії по інвалідності, що призначається особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особам, які мають право на пенсію за цим Законом (у тому числі до обчисленої в мінімальному розмірі), нараховується державна соціальна допомога на догляд у порядку і на умовах, передбачених Законом України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю".

Таким чином, оскільки позивачу призначена та виплачується пенсія по інвалідності за Законом №2262-ХІІ, то, в силу приписів ст. 24 цього Закону він має право на державну соціальну допомогу на догляд у порядку і на умовах, передбачених Законом України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю".

З огляду на зазначене вище, відмова відповідача у призначені позивачу державної соціальної допомоги на догляд є протиправною, а відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Інші доводи учасників справи не впливають на правильність вирішення спору по суті. При цьому суд зазначає, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

Також у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про часткове задоволення позову.

З огляду на те, що позивач у даній категорії справ звільнений від сплати судового збору, суд не вирішує питання щодо стягнення судових витрат.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158-б, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 державної соціальної допомоги на догляд у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у відповідності до ст.ст. 7, 8 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити призначення та виплату ОСОБА_1 державної соціальної допомоги у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність на догляд, у відповідності до ст.ст. 7, 8 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», відповідно до заяви ОСОБА_1 від 31.08.2025.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 09.12.2025.

Суддя Ю.В. Калашник