Справа № 320/16188/25
Суддя: Шевченко А.В.
Дата ухвалення: 2025-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2025 року м.Київ №320/16188/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Шевченко А.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕГРАН-ЕСЕТС-МЕНЕДЖМЕНТ» до Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії в с т а н о в и в:

Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕГРАН-ЕСЕТС-МЕНЕДЖМЕНТ» звернулося через систему Електронний суд до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області, в якому позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області, яка полягає у недотримання вимог, встановлених Законом України «Про Державний земельний кадастр» та Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051;

зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області відкрити Поземельну книгу на земельну ділянку кадастровий номер :05:008:0439 в Державному земельному кадастрі та видати «ЛЕГРАН-ЕСЕТС-МЕНЕДЖМЕНТ» витяг з Державного земельного кадастру стосовно земельної ділянки площею 1.5847 га, кадастровий номер: :05:008:0439, яка розташована на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області, та яка на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданому 6 серпня 2008 року, серія ЯД № 900591, належить на праві власності ТОВ «ЛЕГРАН-ЕСЕТС-МЕНЕДЖМЕНТ».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що11 грудня 2009 року між ОСОБА_1 (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕГРАН-ЕСЕТС-МЕНЕДЖМЕНТ» (Покупець) був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки.

3 метою реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно (далі ДРРП) та приведення правовстановлюючих документів на земельну ділянку у відповідність до чинного законодавства, директор позивача - Гарбарук С.М. звернувся з використанням електронного кабінету до Держгеокадастру із заявою про надання витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку без даних від РРП № 025 від 28лютого 2025 року.

З повідомлення державного кадастрового реєстратора Семенюк О.С. від 28 лютого 2025 року № РВ-025 стало відомо про відмову в наданні запитуваних відомостей з підстав необхідності відкрити поземельну книгу на земельну ділянку.

Відповідно до відповідей відповідача № 29-10-0.222-2052/2-25 від 3 березня 2025 року та № 29-10-0.331-2373/2-25 від 12 березня 2025 року встановлено, що поземельна книга на земельну ділянку не відкрита, наявний другий примірник державного акта серія ЯД № 900591, площа земельної ділянки - 1.5847 га, кадастровий номер -:05:008:0439, зареєстрований за № 29 від 6 серпня 2009 року.

Оскільки відсутня поземельна книга на земельну ділянку, неможливо отримати витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку без даних від РРП, що в свою чергу є необхідним для внесення відомостей про земельну ділянку в ДРРП, позивач не може оформити право власності на своє ім`я, наявні перешкоди у користуванні правом власності. Просить суд задовольнити позов.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач із вказаним позовом не погоджується, та вважає його таким, що не підлягає задоволенню. Вказує, що подання заяви про внесення відомостей до Державного земельного кадастру разом із документацією із землеустрою чи документацією із оцінки земель здійснюється розробником такої документації, якщо інше не встановлено договором на виконання робіт із землеустрою чи оцінки земель. При здійсненні Державної реєстрації відкривається поземельна книга та присвоюється унікальний (новий) кадастровий номер.

Відповідно до Національної кадастрової системи відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :05:008:0439 перенесені до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» за ТОВ «ЛЕГРАН-ЕСЕТС-МЕНЕДЖМЕНТ». Поземельна книга на земельну ділянку з кадастровим номером :05:008:0439 не відкрита.

У місцевому фонді документації із землеустрою наявний державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_1 , серії ЯД 900591 від 06.08.2009 з кадастровим номером :05:008:0439, документація щодо формування земельної ділянки відсутня.

Враховуючи викладене відкрити поземельну книгу не можливо оскільки у позивача відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку. Просить суд відмовити у задоволенні позову.

Позивач у відповіді на відзив зазначає, що право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. До позовною заяви долучено: державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 900591, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №29 від 6 серпня 2009 року; договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голуб Н.Ю., зареєстрований за № 2391 та внесений до реєстру правочинів за № 3753141 від 11 грудня 2009 року; витяг про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів - № витягу: 8064113, дата видачі 11 грудня 2009 року.

Факт наявності та належної реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 900591 підтверджується відповідачем у відзиві та відповідях на адвокатський запит. Таким чином, твердження відповідача стосовно відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку не відповідає фактичним обставинам та спростовується матеріалами справи. Просить суд задовольнити позов.

Розглянувши подані представниками сторін документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

2 червня 2009 року на погодження до Управління земельних ресурсів у Бориспільському районі Київської області було подано проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність 8 громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області (зокрема ОСОБА_1 ) (далі проєкт).

Проєкт було розглянуто, зареєстровано за № П-7035 від 15 червня 2009 року, була сформована земельна ділянка площею 1,5847 га (далі земельна ділянка).

Земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер :05:008:0439, відомості внесені до Центру державного земельного кадастру відповідно до реєстраційної картки земельної ділянки серія НОМЕР_1 .

Розпорядженням Бориспільської райдержадміністрації Київської області № 2444 від 20 липня 2009 року було затверджено проєкт землеустрою.

На виконання розпорядження Бориспільської райдержадміністрації Київської області № 2444 від 20 липня 2009 року Управління земельних ресурсів у Бориспільському районі Київської області було видано ОСОБА_1 державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 900591, площа земельної ділянки 1,5847 га, кадастровий номер земельної ділянки - :05:008:0439 (далі державний акт).

Державний акт був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів направо власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 29 від 6 серпня 2009 року.

11 грудня 2009 року між ОСОБА_1 (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕГРАН-ЕСЕТС-МЕНЕДЖМЕНТ» (Покупець) був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голуб Н.Ю., зареєстрований за № 2391 та внесений до реєстру правочинів за № 3753141.

Відповідно до чинного на той час порядку державної реєстрації права власності, державний акт на право власності на земельну ділянку було подано до Управління земельних ресурсів у Бориспільському районі Київської області з метою проведення державної реєстрації.

14 грудня 2009 року управлінням земельних ресурсів у Бориспільському районі Київської області було проведено державну реєстрацію права власності, зареєстровані зміни у поземельної книзі, про що було зроблено запис № 39001.

26 лютого 2025 року адвокатом Чорним І.І., в інтересах позивача, було направлено адвокатський запит № 5-26/02/2025 до Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київської області.

28 лютого 2025 року директором позивача Гарбаруком С.М., з використанням електронного кабінету, було направлено до Держгеокадастру заяву № 025про надання витягу з ДЗК про земельну ділянку без даних від РРП.

28 лютого 2025 року до електронного кабінету директора позивача Гарбарука С.М. надійшло повідомлення про відмову у надання відомостей з Державного земельного кадастру № РВ-025.

3 березня 2025 року надійшла відповідь відповідача № 29-10-0.222-2052/2-25 на адвокатський запит № 5-26/02/2025 від 26 лютого 2025 року в якій зазначено, що відповідно до програмного забезпечення ведення Державного земельного кадастру (ДЗК), відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :05:008:0439 були перенесені з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру. Поземельна книга на зазначену земельну ділянку не відкрита. За інформацією Відділу № 2 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління (лист від 27.02.2025 № 3550/497-25, далі - Відділ) в архіві Відділу відсутній другий примірник державного акта на право власності на земельну ділянку гр. ОСОБА_1 , серії ЯД № 900591 від 06.08.2009, кадастровий номер :05:008:0439.

4 березня 2025 року адвокатом Чорним І.І., в інтересах позивача, було направлено адвокатський запит № 1-4/03/2025 до Головного управління Держгеокадастру у містіКиєві та Київської області.

12 березня 2025 року надійшла відповідь відповідача № 29-10-0.331-2373/2-25 на адвокатський запит № 1-4/03/2025 від 4 березня 2025 року, в якому зазначено, що в архіві Відділу № 2 наявний другий (архівний) примірник Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 900591 від 06.08.2009 з кадастровим номером :05:008:0439, виданий на ім`я ОСОБА_1 . Для отримання належним чином завірених копій наявних державних актів, рекомендуємо звернутись до Відділу № 2, за адресою: вул. Котляревського, 2, м. Бориспіль, Київська область, 08300.

Вважаючи бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області щодо недотримання вимог, встановлених Законом України «Про Державний земельний кадастр» та Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою КМУ від 17 жовтня 2012 року № 1051 протиправною, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходив із такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом. Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи органом місцевого самоврядування, їх посадовою особою дій у межах компетенції, але не передбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Відносини у сфері вчинення реєстраційних дій щодо земель регулювались (на час виникнення спірних правовідносин) нормами Земельного кодексу України, Тимчасовим порядком ведення державного реєстру земель, затвердженого наказом Держкомзему України №174 від 02.07.2003 (далі - Тимчасовий порядок), Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, яка затвердженою наказом Держкомзему України №43 від 04.05.1999 року (далі - Інструкція).

Аналіз змісту зазначених нормативних актів вказує на те, що видача власнику земельної ділянки Державного акту про право власності на земельну ділянку відбувалась лише після присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці та лише після її реєстрації та реєстрації прав на неї у відповідному реєстрі.

Відповідно до вимог статті 202 Земельного кодексу України, в редакції, що діяла станом на жовтень 2008 року, державна реєстрація земельних ділянок здійснювалась в Державному реєстрі земель, до якого вносились відповідні реєстраційні відомості.

Відповідно до пункту 1.1 Тимчасового порядку (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), цей Тимчасовий порядок ведення державного реєстру земель розроблено відповідно до положень Конституції України, Земельного кодексу України, Закону України «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року №161-XIV, на виконання Указу Президента України від 17 лютого 2003 року №134 «Про заходи щодо створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру», наказу Державного комітету України по земельних ресурсах від 23 травня 2003 року №135 «Про створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру та удосконалення структури державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.05.2003 за №408/7729.

Зокрема, Тимчасовим порядком ведення державного реєстру земель, передбачено, що оператори державного реєстру земель - структурні підрозділи Центру ДЗК, що проводять приймання, перевірку та систематизацію реєстраційних карток земельних ділянок, здійснюють видачу та реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди (суборенди) землі, ведуть книгу реєстрації, формують Поземельну книгу та не мають прямого доступу до бази даних АС ДЗК.

Реєстраційна картка земельної ділянки - це документ, який є складовою частиною Поземельної книги і містить відомості, що вносяться до бази даних АС ДЗК.

Також, згідно з пунктами 2.4, 2.5 Порядку, територіальний орган земельних ресурсів у 10-денний термін з дня отримання оформленого бланка державного акта на право власності на земельну ділянку (державного акта на право постійного користування земельною ділянкою) або договору оренди землі перевіряє наявність на титульному аркуші технічної документації відмітки про приймання обмінного файла, зміст реєстраційної картки, відповідність відомостей, що містить реєстраційна картка та оформлений бланк державного акта на право власності на земельну ділянку (державного акта на право постійного користування земельною ділянкою) або договору оренди землі до технічної документації (реєстраційної справи) та передає бланки державного акта на право власності на земельну ділянку (державного акта на право постійного користування земельною ділянкою) або договору оренди землі з реєстраційними картками оператору (реєстратору) за актом приймання-передавання. Територіальний орган земельних ресурсів за актом приймання-передавання передає реєстраційну картку оператору (реєстратору) разом з усіма примірниками державного акта на право власності на земельну ділянку, державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, договору оренди землі для їх видачі та державної реєстрації

Пунктом 2.8 Тимчасового порядку встановлювалось, що видача державного акта на право власності на земельну ділянку, на право постійного користування земельною ділянкою та договору оренди (суборенди) землі мала супроводжуватися внесенням запису про державну реєстрацію до відповідних розділів книги реєстрації. При цьому оператор (реєстратор) відображав дані про проведену державну реєстрацію на всіх примірниках державного акту на право власності на земельну ділянку.

Пунктом 8.1 Тимчасового порядку також встановлювалось, що реєстраційний номер державному акту на право власності на земельну ділянку присвоювався в момент здійснення його державної реєстрації

Розділом 3 Інструкції визначалось, що державні акти на право власності на земельну ділянку видавалися структурними підрозділами Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України після їх державної реєстрації останніми.

Розділами 3 та 4 Тимчасового порядку регламентувалися порядок проведення таких реєстраційних дій, а також зміст відомостей, що обов`язково вносились до Державного реєстру земель.

Згідно з пунктом 1.2 Тимчасового порядку, державний реєстр земель - це складова частина державного земельного кадастру, який складається з книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок та Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку і формується за допомогою АС ДЗК.

У Державному акті на ім' я ОСОБА_1 міститься запис: «Акт зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за 29».

Наявність такого запису та самого державного акта підтверджує факт того, що відомості про спірну земельну ділянку та про право власності на неї були занесені до Державного реєстру земель і, відповідно, земельну ділянку було зареєстровано належним чином та у відповідності з вимогами чинного законодавства.

Для правильного вирішення цього спору суду належить встановити, чи була вказана позивачем земельна ділянка зареєстрована у Державному реєстрі земель у порядку, встановленому законодавством, що діяло до моменту набрання чинності Законом України «Про Державний земельний кадастр», тобто до 01.01.2013, і, в залежності від вищезазначеного, визначити, чи виникли у цьому конкретному випадку передбачені пунктом 4 розділу VII Прикінцеві та Перехідні положення наведеного Закону підстави для перенесення відомостей про таку земельну ділянку до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це її користувачем та без стягнення плати за таке перенесення.

Аналіз наведених норм Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» свідчить про те, що порядок перенесення (внесення) відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру - автоматично або ж на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі за заявою їх власників, залежить від того, коли зареєстровано право власності на земельну ділянку та від наявності або ж відсутності відповідних відомостей про земельну ділянку у Державному реєстрі земель.

Тобто, підставою перенесення відомостей про земельні ділянки до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку є факт реєстрації такої земельної ділянки до набрання чинності Законом України «Про Державний земельний кадастр», тобто до 01 січня 2013 року, у Державному реєстрі земель.

Державна реєстрація земельних ділянок у складі державного реєстру земель була передбачена частиною першою статті 202 Земельного кодексу України від 25.10.2001 № 2768-ІІІ, в редакції чинній до 01.01.2013.

Зазначеною статтею передбачалось, що Державний реєстр земель складався з двох частин: а) книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок; б) Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку.

Ведення державного реєстру земель запроваджено одночасно із набранням чинності наказу Державного комітету України по земельних ресурсах від 02.07.2003 №174 «Про затвердження Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель» (втратив чинність на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 07.07.2012 № 408).

Положеннями зазначеного Тимчасового порядку визначено порядок ведення книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок та Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку, як складових частин Державного реєстру земель.

Відповідно до абзаців 5 та 7 пункту 1.2 Тимчасового порядку ведення земель від 02.07.2003 №174 Державний реєстр земель складався з книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок та Поземельної книги.

Отже, земельна ділянка вважається зареєстрованою в Державному реєстрі земель за умови внесення записів до книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок та Поземельної книги.

Внесення записів до книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок та Поземельної книги, як складових Державного реєстру земель, розпочалося з липня 2003 року (Тимчасовий порядок ведення державного реєстру земель від 02.07.2003 №174).

Вищезазначені висновки неодноразово застосовувались Верховним Судом під час розгляду у касаційному порядку справ № 826/8599/16 (постанова від 11.08.2020) та № 420/323/19 (постанова від 02.07.2020), правовідносини у яких є подібними до тих, що виникли у справі, яка розглядається.

Підстав для відступу від таких правових позицій Верховного Суду суд не вбачає.

У розрізі обставин цієї справи, а також ураховуючи нормативне регулювання спірних правовідносин та наявну правозастосовну практику Верховного Суду, суд констатує, що у цьому конкретному випадку відомості про земельну ділянку підлягали перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяви про це позивачем як користувачем та без стягнення плати за таке перенесення на підставі пункту 4 розділу VII Прикінцеві та Перехідні положення Закону України «Про Державний земельний кадастр», оскільки ця земельна ділянка була зареєстрована до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель.

При цьому, відповідно до статті 6 Закону України «Про Державний земельний кадастр» ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Станом на день набрання чинності Законом України «Про Державний земельний кадастр» статусом центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів та топографо-геодезичної і картографічної діяльності наділялося Державне агентство земельних ресурсів України, Положення про яке затверджено Указом Президента України від 08.04.2011 №445(пункт 1), та відповідно до підпункту 15 пункту 4 якого Держземагентство України відповідно до покладених на нього завдань здійснювало ведення і адміністрування державного земельного кадастру та отримує інформацію про відведення земельних ділянок.

Водночас, постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 №442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, реорганізувавши Державне агентство земельних ресурсів України шляхом перетворення (абзац третій пункту 1 вказаної постанови).

Пунктами 5, 6 цієї постанови установлено, що центральні органи виконавчої влади, що утворюються шляхом реорганізації інших центральних органів виконавчої влади, є правонаступниками органів, які реорганізуються.

Права та обов`язки центральних органів виконавчої влади, що ліквідуються, передаються відповідним центральним органам виконавчої влади, на які цією постановою покладено функції з реалізації державної політики у відповідній сфері.

Центральні органи виконавчої влади, що припиняються згідно з цією постановою, продовжують здійснювати повноваження та функції у визначених сферах до завершення здійснення заходів з утворення центральних органів виконавчої влади, яким передаються повноваження та функції центральних органів виконавчої влади, що припиняються.

Про те, що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру є правонаступником Державного агентства земельних ресурсів України вказано й у постанові Верховного Суду від 11.06.2020 у справі №826/5602/16.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15затверджено Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру.

За змістом пунктів 1, 3, 4 та 8 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру.

Основними завданнями Держгеокадастру є, у тому числі, реалізація державної політики у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює ведення та адміністрування Державного земельного кадастру, інформаційну взаємодію Державного земельного кадастру з іншими інформаційними системами в установленому порядку.

Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Отже, суд дійшов висновку, що відповідач у цій справі - Головне управління Держгеокадаструу м. Києві та Київській області, як орган, на який покладено обов`язок забезпечувати ведення та адміністрування Державного земельного кадастру, і який є правонаступником прав та обов`язків Державного агентства земельних ресурсів України, був зобов`язаний діяти відповідно до вимог частини другої статті 19 Конституції України діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, зокрема, перенести відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :05:008:0439 до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяви про це позивачем як користувачем та без стягнення плати за таке перенесення на підставі пункту 4 розділу VII Прикінцеві та Перехідні положення Закону України «Про Державний земельний кадастр», оскільки ця земельна ділянка була зареєстрована до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель.

Суд також акцентує увагу й на приписах підпункту 3 пункту 2 Порядку ведення Державного земельного кадастру, згідно з якими публічна кадастрова карта - частина програмного забезпечення Державного земельного кадастру, за допомогою якої здійснюється надання доступу до відомостей Державного земельного кадастру та оприлюднення у вигляді відкритих даних визначених Законом України «Про Державний земельний кадастр» відомостей.

За змістом же підпункту 12 пункту 196 вищеназваного Порядку з метою інформування заявників про стан та результат розгляду їх звернень на офіційному веб-сайті Держгеокадастру забезпечується безоплатний відкритий доступ до відомостей, що передбачені пунктами 214-218 цього Порядку.

Оприлюднення відомостей Державного земельного кадастру на офіційному веб-сайті Держгеокадастру здійснюється автоматизовано з моменту їх внесення до Державного земельного кадастру.

Відомості Державного земельного кадастру, зазначені в цьому пункті, оприлюднюються Держгеокадастром у вигляді відкритих даних на Публічній кадастровій карті.

Отже, оприлюдненню відомостей Державного земельного кадастру на офіційному веб-сайті Держгеокадастру у вигляді відкритих даних на Публічній кадастровій карті передує внесення таких відомостей до Державного земельного кадастру.

Пунктом 156 Порядку ведення ДЗК встановлено, що виправлення помилок у відомостях про земельну ділянку може здійснюватися на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) або матеріалів інвентаризації земель чи рішення суду.

Отже, внаслідок неналежного виконання Державним підприємством «Центр державного земельного кадастру» покладених на нього державою повноважень, у тому числі при здійсненні реєстраційних дій відносно земельної ділянки та перенесенні відповідних відомостей до новоутвореного Державного земельного кадастру, в останньому відсутні відомості про неї.

Саме через таку бездіяльність відповідача виникло обмеження прав та інтересів ТОВ «ЛЕГРАН-ЕСЕТС-МЕНЕДЖМЕНТ», яке полягає у неможливості вчинення дій з оформлення прав на таку земельну ділянку.

Відтак, позовні вимоги є обґрунтованими.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9,77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів на підтвердження правомірності своїх дій.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову.

Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 6056 грн, що підтверджується платіжними інструкціями від 18.03.2025 №142.

Враховуючи задоволення позову, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 6056 грн, підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області.

Крім того, від позивача надійшло клопотання про розподіл судових витрат, в якому ТОВ «ЛЕГРАН-ЕСЕТС-МЕНЕДЖМЕНТ» просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

Вирішуючи питання про стягнення відповідних судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положенням частини першої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається з пункту 1 частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

З наведеної норми вбачається, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Відповідно до положень частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною шостою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною сьомою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу наведених положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний з позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Водночас, з імперативних положень частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що зменшити розмір витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність суд може виключно у разі наявності відповідного клопотання іншої сторони про це. Отже, за відсутності такого клопотання суд не може надавати оцінку співмірності витрат на правничу допомогу за власною ініціативою, а лише перевіряє, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 №5076-VI (далі - Закон №5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону №5076).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076).

Статтею 19 Закону №5076визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до статті 30 Закону №5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Судом встановлено, що 22.02.2025 між позивачем та адвокатом Чорним І.І. було укладено договір № 22/02/25-2 про надання правової допомоги.

За результатами надання правової допомоги сторонами складається акт приймання-передачі наданої правової допомоги, який підписується сторонами. В акті вказується обсяг наданої адвокатом правової допомоги та її вартість).

17 березня 2025 року між сторонами складено та підписано акт №1 надання послуг на 10 000 грн.

Відповідач заперечень проти клопотання позивача про стягнення витрат на правничу допомогу не надав.

Дослідивши надані позивачем документи, враховуючи наведені норми права та задоволення позовних вимог, приймаючи до уваги відсутність заперечень відповідача щодо співмірності витрат, суд дійшов висновку, що розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 10000 грн підлягають компенсації за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у справі.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

позов товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕГРАН-ЕСЕТС-МЕНЕДЖМЕНТ» задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області, яка полягає у недотримання вимог, встановлених Законом України «Про Державний земельний кадастр» та Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області відкрити Поземельну книгу на земельну ділянку кадастровий номер :05:008:0439 в Державному земельному кадастрі та видати ТОВ ««ЛЕГРАН-ЕСЕТС-МЕНЕДЖМЕНТ» витяг з Державного земельного кадастру стосовно земельної ділянки площею 1,5847 га, кадастровий номер: :05:008:0439, яка розташована на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області та яка на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданому 6 серпня 2008 року, серія ЯД № 900591, належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «ЛЕГРАН-ЕСЕТС-МЕНЕДЖМЕНТ».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області (, місцезнаходження: 03115, м. Київ, вул. Серпова, 3/14) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕГРАН-ЕСЕТС-МЕНЕДЖМЕНТ» (, місцезнаходження: 08335, Київська область, Бориспільський район, с. Жеребятин, вул. Берегова, 13) судовий збір у сумі 6056 (шість тисяч п`ятдесят шість) гривень.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕГРАН-ЕСЕТС-МЕНЕДЖМЕНТ» (, місцезнаходження: 08335, Київська область, Бориспільський район, с. Жеребятин, вул. Берегова, 13) витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області (, місцезнаходження: 03115, м. Київ, вул. Серпова, 3/14).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Шевченко А.В.