Справа № 160/19132/25
Суддя: Врона Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2025-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіВрони О. В.
за участі: секретаря судового засіданняХижняк В.В.
представника позивача Рембецького В.Ю.
представника відповідача представника третьої особи-1 представника третьої особи-2 Кушнірчук Н.В. Тимкович І.О. Барабаш А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Керівника Слобожанської окружної прокуратури Дніпропетровської області Катеби Олега Анатолійовичав інтересах держави до Дніпропетровської обласної державної адміністрації військової адміністрації, треті особи без самостійних вимог: на стороні позивача - Міністерства культури України, на стороні відповідача Управління культури, туризму, національностей і релігій Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-
Керівник Слобожанської окружної прокуратури Дніпропетровської області Катеба Олег Анатолійович в інтересах держави звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Дніпропетровської обласної державної адміністрації військової адміністрації, треті особи без самостійних вимог: на стороні позивача - Міністерства культури України, на стороні відповідача Управління культури, туризму, національностей і релігій Дніпропетровської обласної державної адміністрації, в якому просить:
Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що відповідачем протиправно не вчиняються дії щодо реєстрації права власності на нерухоме майно на об`єкт культурної спадщини національного значення, що може призвести до негативних наслідків у вигляді втрати пам`ятки.
23.07.2025 від Дніпропетровської обласної державної адміністрації до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов відзив на позовну заяву.
Відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог з наступних підстав.
Державна реєстрація об`єктів культурної спадщини відбувається відповідно до вимог розділу ІІІ Закону України «Про охорону культурної спадщини», а саме шляхом занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26 березня 2024 р. № 337 Про внесення об`єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України пам`ятку архітектури «Успенська церква», охоронний №040045/1 внесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. Таким чином, у 2024 році управлінням культури, туризму, національностей і релігій облдержадміністрації проведені заходи щодо державної реєстрації цих об`єктів культурної спадщини.
Відповідно до повноважень, визначених частиною першою статті 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини», з метою здійснення контролю та забезпечення належної охорони об`єктів культурної спадщини у 2020 році було прийнято розпорядження голови облдержадміністрації від 16.07.2020 № Р-479/0/3-20 «Про стан збереження об`єктів культурної спадщини в Дніпропетровській області». Так відповідно до підпункту 4 пункту 1 вищевказаного розпорядження було зобов`язано голів РДА та рекомендовано головам міських рад та об`єднаних територіальних громад продовжити роботу з визначення балансової належності пам`яток, що розташовані на території відповідних адміністративно-територіальних одиниць.
Відповідно до паспорту на пам`ятку "Успенська церква", складену Держбутом УРСР у графі балансова належність та конкретне використання зазначено, що пам`ятка знаходиться на балансі Китайгородського виконкому сільських депутатів трудящих (копія додається). Виконавчий комітет Китайгородської сільської ради листом від 23.02.2023 № 222 надав управлінню культури, туризму, національностей і релігій облдержадміністрації інформацію щодо пам`яток національного значення розташованих на території громади (додається).
Відповідно до додатку до вищевказаного листа власником пам`ятки національного значення «Успенська церква» зазначено виконавчий комітет Китайгородської сільської ради.
Від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини розпорядження та приписи щодо пам`ятки національного значення «Успенська церква», охоронний №040045/2 до управління культури, туризму, національностей і релігій облдержадміністрації не надходили. Таким чином всі дії управлінням культури, туризму, національностей і релігій облдержадміністрації відносно пам`ятки національного значення «Успенська церква» здійснені в межах повноважень та відповідно до вимог законодавства у сфері охорони культурної спадщини.
Відповідно до Акту візуального обстеження від 23.12.2024 Успенської церкви XVII століття, зокрема зазначено, що Територія церкви огорожена парканом, упорядкована, доріжки храму викладені кам`яною бруківкою, проведено озелення ділянки, в наявності зелені насадження, вічнозелені кущі. Прилегла до храму територія доглянута, будівля знаходиться в задовільному стані.
Крім того, відповідач зазначає, що прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
Положеннями частини 1 статті 3 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що Державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини. До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини належать центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини.
28.07.2025 надійшла відповідь на відзив від Слобожанської окружної прокуратури Дніпропетровської області.
Позивач зазначає, що відповідно до частини другої статті 1, статті 4 Закону Української РСР від 13 липня 1978 року № 3600-IX «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» (втратив чинність 12 липня 2000 року одночасно з набранням чинності Законом України «Про охорону культурної спадщини») усі пам`ятки історії та культури, які знаходяться на території Української РСР, охороняються державою. Пам`ятки історії та культури перебувають у власності держави, а також колгоспів, інших кооперативних організацій, їх об`єднань, інших громадських організацій і в особистій власності громадян.
Стосовно пам`ятки архітектури Успенська церква XVII століття , що розташована за адресою: вул. Музейна, с. Китайгород, Дніпровський район, Дніпропетровська область, охоронний номер 040045/2, як до 1991 року, так і в подальшому й станом на час виникнення спірних у цій справі правовідносин, відсутні відомості щодо власника такої культової споруди та нерухомого об`єкта культурної спадщини. Наявності правовстановлюючих документів на вказаний об`єкт нерухомого майна не встановлено.
Державна реєстрації речових прав на такий об`єкт у встановленому законом порядку не проведена. Пам`ятка архітектури національного значення Успенська церква XVII століття , що розташована за адресою: вул. Музейна, с. Китайгород, Дніпровський район, Дніпропетровська область, охоронний номер 040045/2, в силу закону належить до об`єкту державної власності. Так, правовий статус об`єкта Успенська церква XVII століття, визначено законодавством, а отже вона повинна перебувати виключно у державній власності.
Прокурор звертається до суду як самостійний позивач з огляду на те, що у даному випадку відсутній державний орган, який уповноважений здійснювати представництво інтересів держави у спірних правовідносинах. На даний час єдиним уповноваженим органом державної влади, який може зареєструвати право власності на вказаний об`єкт культурної спадщини національного значення, в силу ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» є Дніпропетровська обласна державна адміністрація військова адміністрація. Проте, Дніпропетровською обласною державною адміністрацією до теперішнього часу не зареєстровано справо власності на об`єкт культурної спадщини національного значення. При цьому, інший орган, який має повноваження щодо захисту інтересів держави з вказаного питання, відсутній.
15.08.2025 до суду надійшли додаткові пояснення від Міністерства культури України.
Третя особа-1 просить задовольнити позовні вимоги, посилаючись на таке.
За наявною в Міністерстві інформації, пам`ятка національного значення Успенська церква XVII століття, що розташовується за адресою: вул. Музейна, с. Китайгород, Дніпропетровська область ох. № 040045/2, не обліковується на балансі підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міністерства. В той же час, відповідно до підпункту 245 пункту 4 Положення №885, Міністерство здійснює функції з управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління.
З огляду на норми ст.ст. 15, 16, 20 Закону України від 09.04.1999 №586-XIV «Про місцеві державні адміністрації», відповідач є належним власником пам`ятки національного значення Успенська церква XVII століття, що розташовується за адресою: вул. Музейна, с. Китайгород, Дніпропетровська область ох. №040045/2, що є культовою спорудою, забезпечує збереження, здійснює управління зазначеним державним майном, передачу вказаного майна у користування тощо.
З метою повної реалізації правомочностей власника, а також і підтвердження факту належності об`єкта культурної спадщини до державного майна, відповідач зобов`язаний зареєструвати право державної власності на зазначене майно.
01.09.2025 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшли пояснення Управління культури, туризму, національностей і релігій Дніпропетровської обласної державної адміністрації.
За поясненнями третьої особи-2 відповідно до статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом.
Відповідно до паспорту на пам`ятку «Успенська церква», складену Держбудом УРСР у графі балансова належність та конкретне використання зазначено, що пам`ятка знаходиться на балансі Китайгородського виконкому сільських депутатів трудящих (копія додається). Виконавчий комітет Китайгородської сільської ради листом від 23.02.2023 № 222 надав управлінню культури, туризму, національностей і релігій облдержадміністрації інформацію щодо пам`яток національного значення розташованих на території громади (додається).
Відповідно до додатку до вищевказаного листа власником пам`ятки національного значення "Успенська церква", зазначено виконавчий комітет Китайгородської сільської ради.
Станом на сьогодні від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини розпорядження та приписи щодо пам`ятки національного значення «Успенська церква», охоронний №040045/2 до управління культури, туризму, національностей і релігій облдержадміністрації не надходили.
02.09.2025 судом ухвалено перерву у підготовчому засіданні до 30.09.2025 об 13:00 год.
30.09.2025 судом збільшено підготовче провадження на 30 днів та оголошено перерву у підготовчому засіданні до 04.11.2025 об 10:30 год.
04.11.2025 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18.11.2025 об 13:00 год.
17.11.2025 від Міністерства культури України надійшло клопотання про зміну назви третьої особи з Міністерства культури стратегічних комунікацій України на Міністерство культури України.
Третьою особою-1 повідомлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 29.10.2025 №1396 Міністерство культури та стратегічних комунікацій України було перейменоване на Міністерство культури України.
18.11.2025 судом в судовому засіданні ухвалено залишити клопотання представника відповідача про залучення в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору Китайгородську сільську раду і Релігійну громаду СВЯТО-УСПЕНСЬКА без розгляду, у зв"язку із закриттям підготовчого провадження .
Судом ухвалено задовольнити клопотання Міністерства культури України про зміну назви третьої особи.
Судом ухвалено перерву у судовому засіданні до 25.11.2025 об 11:00 год.
24.11.2025 від Міністерства культури України до суду надійшли додаткові пояснення у справі.
Третя особа-1 з питання щодо облікової документації на обьєкт культурної спадщини національного значення Успенська церква XVII століття, з охоронним № 040045/2, що розташована за адресую: вул. Музейна, с. Китайгород Дніпровського району Дніпропетровської області зазначає, зокрема, наступне.
Успенська церква XVII століття, що розташовується за адресою: вул. Музейна, с.Китайгород, Дніпропетровська область ох. № 040045/2 занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України як пам`ятка архітектури національного значення постановою Кабінету Міністрів України від 26.03.2024 № 337.
Згідно з положеннями статті 1 України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 №1805-III (далі Закон №1805-III) пам`ятка культурної спадщини (далі пам`ятка) об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
Облікова документація на згадану пам`ятку в розпорядженні Міністерства відсутня. Охоронний договір на погодження до Міністерства також не надходив.
Відповідно до пунктів 5.10 5.13 розділу V Редакції № 158 після занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру, орган охорони культурної спадщини, повноваження якого поширюються на територію розміщення пам`ятки культурної спадщини, ініціює розроблення паспорту пам`ятки культурної спадщини відповідно до виду пам`ятки за формою, наведеною у додатку 9 або додатку 10 до цього Порядку. Паспорт пам`ятки культурної спадщини складається у двох примірниках та підписується розробником та представником органу охорони культурної спадщини, повноваження якого поширюються на територію розміщення пам`ятки.
Відсутність у нерухомого об`єкта культурної спадщини паспорту пам`ятки культурної спадщини не впливає на його статус пам`ятки культурної спадщини. Паспорт на пам`ятку культурної спадщини «Успенська церква», ХVІІ століття, у с. Китайгород Дніпропетровської області до Міністерства не находив.
25.11.2025 в судовому засіданні оголошено вступну і резолютивну частини рішення суду.
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, вислухавши учасників справи, суд встановив наступні обставини.
Постановою Ради Міністрів УРСР від 24.08.1963 № 970 «Про впорядкування справи обліку та охорони пам`ятників архітектури на території Української РСР» взято на державний облік об`єкт культурної спадщини - Успенська церква XVII століття, з охоронним № 153.
Відповідно до Прикінцевих положень Закону України «Про охорону культурної спадщини», пам`ятки взяті на державний облік згідно з нормами закону УРСР «Про охорону та використання пам`яток історії та культури» (які можуть бути на даний момент і не внесені до Державного реєстру нерухомих пам`яток України), визнаються пам`ятками згідно з цим законом.
Постановою Кабінету Міністрів України № 337 від 26.03.2024 «Про внесення об`єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України» внесено до Реєстру Успенську церкву XVII століття (вул. Музейна, с. Китайгород, Дніпровський район, Дніпропетровська область, охоронний номер 040045/2).
Вказана пам`ятка архітектури національного значення розташована на території Китайгородської сільської територіальної громади Дніпровського району Дніпропетровської області за адресою: вул. Музейна, с. Китайгород, Дніпровський район, Дніпропетровська область в координатах 48.5327, 34.2800.
Окрім того, розпорядження Представника Президента України від 04.03.1993 №98 «Про передачу комплекса культурних споруд с. Китайгород Українській православній церкві» проведено передачу комплексу культурних споруд церков (Успенська, Св. Варвари, Миколаївська) у безоплатне користування громаді Української православної церкви с.Китайгород. Відповідно до паспорта (дата складання 12.03.1974) Успенської церкви XVII століття, в графі «балансова належність і конкретне використання» вказано Китайгородський виконком сільради депутатів трудящих. З листа виконавчого комітету Китайгородської сільської ради Дніпропетровської області від 22.11.2024 № 1392/01-26 встановлено, що вищевказаний об`єкт культурної спадщини з державної в комунальну власність не передавався та на балансі виконавчого комітету не перебуває.
Відповідно до інформаційної довідки Державного архіву Дніпропетровської області встановлено, що у документах виконавчого комітету Китайгородської сільської ради народних депутатів (с. Китайгород Царичанського району Дніпропетровської області) рішень щодо вказаного об`єкту культурної спадщини немає.
За інформаційною довідкою за результатами постійного моніторингу Китайгородської сільської територіальної громади за травень - червень 2024 року та акту візуального обстеження від 23.12.2024 об`єкт культурної спадщини Успенська церква XVII століття належить до державної форми власності та перебуває у користуванні Свято- Успенській релігійній громаді УПЦ.
На даний час, встановлено відсутність відомостей щодо реєстрації права власності на Успенську церкву XVII століття.
Отже, Дніпропетровською обласною державною адміністрацією військовою адміністрацією не вживаються дієві та належні заходи, які б у повній мірі забезпечили виконання вимог чинного законодавства, захисту, збереження та відновлення пам`ятки національного значення, зокрема шляхом реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на зазначені об`єкти культурної спадщини національного значення, що свідчить про її тривалу бездіяльність.
Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного.
Щодо підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави у межах спірних правовідносин, суд зазначає таке.
За змістом ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
У Законі України 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» закріплено вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді у некримінальних провадженнях.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.
Відповідно до частин 3, 4 ст. 53 КАС України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Системне тлумачення вказаних норм дозволяє дійти висновку, що стаття 53 КАС України вимагає вказувати в адміністративному позові, скарзі чи іншому процесуальному документі докази на підтвердження підстав заявлених позовних вимог із зазначенням, у чому саме полягає порушення інтересів держави, обставини, що зумовили необхідність їх захисту прокурором, а також орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Підставою для представництва інтересів держави шляхом подання позову є бездіяльність відповідача щодо реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкти культурної спадщини національного значення - Успенська церква XVII століття.
Окружною прокуратурою у порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» з`ясовувалося питання встановлення власника об`єкта культурної спадщини національного значення - Успенська церква XVII століття, так на адресу Китайгородської сільської ради (№66/1-1013вих-24, №66/1-118вих-25 КП «Новомосковське МБТІ» ДОР» (№66/1-1014вих-24), Державного архіву Дніпропетровської області (№66/1-120вих-25), Міністерства культури та стратегічної комунікації ( № 66/1-259вих-25), Дніпропетровської обласної державної адміністрації обласної військової адміністрації (№66/1 455вих-25), Державного фонду Майна України (66/1-1106вих-24) скеровано відповідні запити з повідомленням щодо порушення інтересів держави у сфері охорони культурної спадщини, у тому числі щодо не вирішення питання щодо встановлення права власності на зазначені об`єкти культурної спадщини національного значення.
З листів виконавчого комітету Китайгородської сільської ради Дніпропетровської області від 22.11.2024 № 1392/01-26, від 27.02.2025 №267/01-26 встановлено, що вищевказані об`єкти культурної спадщини з державної в комунальну власність не передавалися та на балансі виконавчого комітету не перебувають
Відповідно до інформаційної довідки Державного архіву Дніпропетровської області від 03.03.2025 за №175/0/126-25 встановлено, що у документах виконавчого комітету Дніпропетровської області, Дніпропетровської обласної державної адміністрації, виконавчого комітету Дніпропетровської обласної ради народних депутатів розпоряджень, рішень щодо балансоутримувача, права власності, іншого права користування об`єктом культурної спадщини Успенською церквою XVII століття (вул. Музейна, с. Китайгород, Дніпровський район, Дніпропетровська область, охоронний номер 040045/2) немає. У документах виконавчого комітету Китайгородської сільської ради народних депутатів (с.Китайгород Царичанського району Дніпропетровської області) рішень щодо вказаного об`єкта культурної спадщини немає.
Враховуючи обізнаність Дніпропетровської обласної державної адміністрації військової адміністрації останньою не вживаються дієві та належні заходи, які б у повній мірі забезпечили виконання вимог чинного законодавства, захисту, збереження та відновлення пам`ятки національного значення, зокрема шляхом реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на зазначені об`єкти культурної спадщини національного значення, що свідчить про її тривалу бездіяльність.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло і з власності держави), а також таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі нема, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.01.2023 у справі №488/2807/17.
Відсутність належного оформлення права власності на об`єкт культурної спадщини національного значення на Успенську церкву XVII століття створює низку серйозних негативних наслідків, зокрема унеможливлює забезпечення відповідального управління, фінансування та реставрації пам`яток, підвищує ризик їх фізичного занепаду, ускладнює захист у разі посягань, знижує туристичну й культурну цінність регіону, а також сприяє безвідповідальності з боку органів влади, що загалом загрожує втраті об`єктів історичної спадщини.
Прокурор при здійсненні представництва інтересів держави в суді не вважається альтернативним суб`єктом звернення до суду і не замінює належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Однак, з метою захисту інтересів держави прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежним чином.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що при зверненні з цим позовом до суду прокурор на виконання вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та статті 53 КАС України обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави, вказав, у чому саме полягає порушення інтересів держави.
Щодо вирішення спору по суті, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частинами четвертою, п`ятою статті 54 Конституції України закріплено, що культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.
Відповідно до ст. 66 Конституції України кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки. Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулює Закон України «Про охорону культурної спадщини».
Частиною 1 ст. 17 Закону встановлено, що пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом. Цивільний кодекс України та Закон України «Про охорону культурної спадщини» визначають особливий правовий режим власності на культурні пам`ятки, який включає положення щодо контролю за їх збереженням та встановлює вимоги до їх власників, щодо їх збереження.
За змістом ст. 13 Конституції України, ч. 2 ст. 324 Цивільного кодексу України, ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулює Закон України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 №1805-ІІІ (Закон №1805-ІІІ).
Об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою.
Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
За визначеннями у ст. 1 Закону №1805-IIІ культурна спадщина - сукупність успадкованих людством від попередніх поколінь об`єктів культурної спадщини; об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність;
нерухомий об`єкт культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності;
пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України;
охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини.
Конвенція про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини 1972 року, ратифікована Указом Президії Верховної Ради УРСР від 04.10.1988 відзначає в преамбулі, що пошкодження або зникнення будь-яких зразків культурної цінності чи природного середовища є згубним збідненням надбання всіх народів світу.
Стаття 1 вказаної Конвенції визначає, що під «культурною спадщиною» розуміються, зокрема, твори архітектури. Відповідно до статті 4 Конвенції про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини 1972 року кожна держава - сторона цієї Конвенції визнає, що зобов`язання забезпечувати виявлення, охорону, збереження, популяризацію й передачу майбутнім поколінням культурної і природної спадщини, що зазначена у статтях 1 і 2, яка перебуває на її території, покладається насамперед на неї.
Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про охорону архітектурної спадщини Європи встановлено, що кожна Сторона зобов`язується: вживати правових заходів для охорони архітектурної спадщини; за допомогою таких заходів і діючих в кожній державі або кожному регіоні процедур, забезпечити охорону пам`яток, архітектурних ансамблів та визначних місць. Частина друга статті 4 цієї ж Конвенції визначає, зокрема, що кожна Сторона зобов`язується запобігати спотворенню, руйнуванню або знищенню об`єктів спадщини, що охороняються.
Відповідно до частин першої - третьої статті 10 Конвенції про охорону архітектурної спадщини Європи кожна Сторона зобов`язується прийняти комплексну політику збереження архітектурної спадщини, яка: передбачає охорону архітектурної спадщини як одну з головних цілей планування забудови міської та сільської територій, а також забезпечує врахування цієї вимоги на всіх етапах розробки планів розвитку територій та виконання процедур видання дозволів на проведення робіт; заохочує програми реставрації та підтримання в належному стані архітектурної спадщини; розглядає збереження та освоєння архітектурної спадщини і освітницьку діяльність, пов`язану з нею, як один з головних напрямів політики в галузі культури, охорони навколишнього середовища і загального планування.
Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства» від 19.09.2013 Україною ратифіковано Рамкову конвенцію Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства.
Відповідно до преамбули до Рамкової конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства Сторони цієї Конвенції, у тому числі й Україна, наголошуючи, зокрема, на значенні й потенціалі розумного використання культурної спадщини як ресурсу сталого розвитку та якості життя в постійно мінливому суспільстві, посилаючись на різні документи Ради Європи, особливо на Європейську культурну конвенцію (1954 року), Конвенцію про охорону архітектурної спадщини Європи (1985 року), Європейську конвенцію про охорону археологічної спадщини (переглянуту) (1992 року) та Європейську ландшафтну конвенцію (2000 року), домовилась: визнавати індивідуальну та колективну відповідальність стосовно культурної спадщини; наголошувати на тому, що збереження культурної спадщини та її стале використання спрямовані на розвиток людського потенціалу та якості життя; уживати необхідних заходів для застосування положень Конвенції щодо:- ролі культурної спадщини у створенні мирного та демократичного суспільства, а також у процесах сталого розвитку культурного різноманіття та сприяння йому;- найліпшої ефективної реалізації повноважень усіх відповідних громадських, інституційних та приватних учасників (пункти "b", "c", "d" статті 1 Конвенції).
Згідно із статтею 5 Рамкової конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства Сторони зобов`язуються, зокрема: визнавати громадський інтерес до культурної спадщини відповідно до її значення для суспільства; підвищувати цінність культурної спадщини через її виявлення, вивчення, тлумачення, захист, збереження та представлення; сприяти захистові культурної спадщини як важливого фактору для спільних цілей сталого розвитку, культурного різноманіття й сучасної творчості; визнавати цінність культурної спадщини, яка знаходиться на територіях під їхньою юрисдикцією, незалежно від її походження; розробляти інтегровані стратегії для сприяння виконанню положень цієї Конвенції (пункти "a", "b", "e", "f", "g" цієї статті Конвенції).
Таким чином, охорона нерухомих об`єктів культурної спадщини в Україні є одним з головних завдань держави. Пріоритетність цього завдання закріплена в національному законодавстві на рівні конституційних норм та законів, визначена у міжнародних актах, ратифікованих Україною, які є невід`ємною частиною національного законодавства.
Кабінетом Міністрів України 28 березня 2025 року ухвалив Стратегію розвитку національної культурної спадщини на період до 2035 року. Цей документ передбачає комплексний підхід до збереження та популяризації історичних і культурних об`єктів, включаючи цифровізацію архівних матеріалів, реставрацію пам' яток архітектури та створення нових механізмів фінансування сфери ультури. Також стратегією передбачено заходи щодо підвищення ролі культурної спадщини у формуванні національної ідентичності й сприяння міжнародному співробітництву у сфері захисту історичних пам`яток
Історико-культурна спадщина, розташована на території Китайгородської територіальної громади, є невід`ємною частиною культурної спадщини Дніпропетровської області і частиною культурного надбання України.
Постановою Ради Міністрів УРСР від 24.08.1963 № 970 «Про впорядкування справи обліку та охорони пам`ятників архітектури на території Української РСР» взято на державний облік об`єкт культурної спадщини - Успенська церква XVII століття, з охоронним № 153.
В подальшому Успенська церква XVII століття, що розташовується за адресою: вул. Музейна, с. Китайгород, Дніпропетровська область ох. № 040045/2 занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України як пам`ятка архітектури національного значення постановою Кабінету Міністрів України від 26.03.2024 № 337.
За приписами ч. 2 ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» , введеного в дію постановою Венрховної Ради Української РСР від 23.04.1991 №988-ХІ, культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим.
Такий різновид державної власності як власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність) був визначений ч. 1 ст. 19 Закону СРСР від 6 березня 1990 року «Про власність» та статтею 31 Закону Української РСР від 7 лютого 1991 року «Про власність».
7 грудня 1990 року був прийнятий Закон України № 533-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», за приписами ч.4 ст. 7 якого до комунальної власності належить майно, яке передається безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, майно, яке створюється і купується органами місцевого самоврядування за рахунок належних їм коштів, а також майно, перелік якого встановлено Законом про власність.
На виконання постанов Верховної Ради УРСР від 8 грудня 1990 року «Про порядок введення в дію Закону Української РСР «Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування» та від 26 березня 1991 року «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність», Кабінетом Міністрів України 5 листопада 1991 року прийнято постанову № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», якою також затверджено перелік державного майна України, що передається у власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).
Підставою для набуття державного майна України у комунальну власність, був, зокрема, Закон Української РСР «Про власність» і постанова Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 року.
Згідно ст. 35 Закону Української РСР «Про власність» об`єктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об`єкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров`я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв`язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території. У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб`єктами права власності.
Абзацами першим, другим пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що з набранням чинності цим Законом (12 червня 1997 року) майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст.
Майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи.
Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу.
Виходячи з вищенаведеного, держава в особі органів, передбачених в ст. 17 вищенаведеного Закону, є належним власником культових будівель і майна. Державні органи мають право володіти, користуватися і розпоряджатися цими будівлями і майном, а також вчиняти щодо цих майнових об`єктів будь-які дії, що не суперечать закону.
Частиною 2 ст. 1, ст. 4 Закону Української РСР від 13 липня 1978 року № 3600-IX «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» (втратив чинність 12 липня 2000 року одночасно з набранням чинності Законом України «Про охорону культурної спадщини») усі пам`ятки історії та культури, які знаходяться на території Української РСР, охороняються державою.
Пам`ятки історії та культури перебувають у власності держави, а також колгоспів, інших кооперативних організацій, їх об`єднань, інших громадських організацій і в особистій власності громадян.
Всі виявлені на території Української РСР об`єкти, що становлять історичну, наукову, художню чи іншу культурну цінність і не мають власника або власник яких невідомий чи в силу закону втратив на них право, переходять у власність держави, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону №1805-III об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону.
Міністерством культури України повідомлено, що облікова документація на згадану пам`ятку в розпорядженні Міністерства відсутня. Охоронний договір на погодження до Міністерства також не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону №1805-III (у редакції, чинній на момент прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 26.03.2024 № 337 про занесення пам`ятки) об`єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам`ятки.
Порядок визначення категорій пам`яток встановлюється Кабінетом Міністрів України.
За ч. 1 ст. 14 Закону №1805-III занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього (вилучення з Реєстру, зміна категорії пам`ятки) провадяться відповідно до категорії пам`ятки, а саме: пам`ятки національного значення постановою Кабінету Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини протягом одного року з дня одержання подання.
Станом на дату прийняття вищезгаданої постанови Кабінету Міністрів України від 26.03.2024 № 337 про занесення пам`ятки до Реєстру чинною була редакція Порядку обліку, затверджена наказом Міністерства культури України від 27.06.2019 № 501 (Редакція № 501).
Розділом IХ Редакції №501 були визначені особливості включення до Реєстру об`єктів культурної спадщини, які взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом.
Відповідно до п. 3 розділу ІХ Редакції № 501 у разі відсутності облікової документації на об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом, його включення до Реєстру здійснюється без облікової документації.
Наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 01.03.2024 р. №158 була оновлена редакція Порядку обліку (Редакція №158).
За п. 5.10 5.13 розділу V Редакції № 158 після занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру, орган охорони культурної спадщини, повноваження якого поширюються на територію розміщення пам`ятки культурної спадщини, ініціює розроблення паспорту пам`ятки культурної спадщини відповідно до виду пам`ятки за формою, наведеною у додатку 9 або додатку 10 до цього Порядку. Паспорт пам`ятки культурної спадщини складається у двох примірниках та підписується розробником та представником органу охорони культурної спадщини, повноваження якого поширюються на територію розміщення пам`ятки. Після підписання паспорту пам`ятки культурної спадщини відповідно до вимог п. 5.11 цього Порядку, електронна копія паспорта, отримана шляхом сканування (фотографування) паперового документа, відповідність оригіналу та правовий статус якого засвідчується накладанням кваліфікованого електронного підпису посадової особи органу охорони культурної спадщини, повноваження якого поширюються на територію розміщення пам`ятки, направляється до Міністерства. Відсутність у нерухомого об`єкта культурної спадщини паспорту пам`ятки культурної спадщини не впливає на його статус пам`ятки культурної спадщини.
Матеріали справи не містять правовстановлюючих документів щодо власника пам`ятки архітектури - Успенська церква XVII століття.
Державна реєстрації речових прав на вказаний об`єкт у встановленому законом порядку не проведена.
Беручи до уваги вищенаведене, слід зауважити, що пам`ятка архітектури національного значення Успенська церква XVII століття, в силу закону належить до об`єкту державної власності. Так, правовий статус об`єкта Успенська церква XVII століття, визначено законодавством, а отже вона повинні перебувати виключно у державній власності.
У відповідності до положень ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Держава в особі органів, в даному випадку Дніпропетровської обласної державної адміністрації військової адміністрації, передбачених ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», є належним власником культових споруд і майна.
За змістом ст. 39 Закону України «Про охорону культурної спадщини», право власності на пам`ятку архітектури національного значення покладає на власника прямий та безумовний обов`язок за власні кошти забезпечувати її захист, збереження, утримання, використання, консервацію, реставрацію, ремонт, реабілітацію, пристосування, музеєфікацію, зокрема за умовами, передбаченим в охоронному договорі на пам`ятку культурної спадщини.
За вимогами ч. 1 ст. 182 Цивільного коодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав (ч. 4 ст. 334 ЦК України).
Згідно пунктів 1,2 ст. 2 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації.
Частиною 1 ст. 5 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Таким чином, обов`язок державної реєстрації державного майна, у тому числі об`єктів культурної спадщини, чітко передбачено законодавством України.
Враховуючи вищенаведені правові норми, пам`ятка архітектури національного значення Успенська церква XVII століття за відсутності правовстановлюючих документів щодо іншого власника належать до об`єктів державної власності. Держава в особі уповноважених органів Дніпропетровської обласної державної адміністрації військової адміністрації, є належним власником культової споруди, а право на її володіння, користування та розпорядження здійснюється відповідно до вимог чинного законодавства.
Наявність пам`ятки у Державному реєстрі нерухомих пам`яток України підтверджує її охоронний статус та покладає обов`язок щодо збереження за державним власником.
Суд також зазначає, що задля ефективного захисту та збереження зазначеної пам`ятки архітектури національного значення вкрай необхідним є належне оформлення права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна. Лише офіційно закріплений правовий статус дозволить забезпечити належний рівень охорони, реставрації та державного контролю за його збереженням як складової культурної та історичної спадщини України.
За приписами ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями ч.2 ст.9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, у відповідності до ст. 139 КАС України, суд враховує, що оскільки спір вирішено на користь суб`єкта владних повноважень, а також за відсутності витрат позивача суб`єкта владних повноважень, пов`язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судовий збір стягненню з відповідача не підлягає.
Керуючись ст. ст. 139, 243-246, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 05.12.2025.

Суддя О.В. Врона