Справа № 160/27402/25
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якій позивач просить:
- поновити ОСОБА_1 як військовослужбовцю строк звернення до адміністративного суду з позовом до військової частини про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 з виплати грошового забезпечення за період з 27.07.2024 року по 09.10.2024 року;
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати старшому бойовому медику 6 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової часини НОМЕР_1 молодшому сержанту ОСОБА_1 суми грошового забезпечення за період стаціонарного лікування та відпусток на лікування з 27.07.2024 року по 09.10.24 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити фактичні виплати за старшому бойовому медику 6 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової часини НОМЕР_1 молодшому сержанту ОСОБА_1 суми грошового забезпечення за період стаціонарного лікування та відпусток на лікування з 27.07.2024 року по 09.10.24 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем не було нараховано та не виплачено позивачу грошове забезпечення за період з 27.07.2024 року по 09.10.2024 року, коли вона перебувала на стаціонарному лікуванні та у відпустці для лікування. Вказані обставини зумовили звернення позивача до суду з метою захисту порушених прав.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.10.2025 року поновлено позивачу строк звернення з позовною заявою до суду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
Зобов`язано відповідача надати до суду разом із відзивом на позов:
-документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи (позивачу).
- інформацію щодо виплати позивачу суми грошового забезпечення за період стаціонарного лікування та відпусток на лікування з 27.07.2024 року по 09.10.24 року .
- інші докази та документи, які на думку відповідача мають значення для вирішення цієї справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 18 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їх офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Відповідно до п. 37 підрозділу 2 розділу III Положення "Про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи" підсистема "Електронний суд" забезпечує можливість автоматичного надсилання матеріалів справ в електронному вигляді до Електронних кабінетів учасників справи та їхніх повірених.
Відповідно до п. 17 підрозділу 1 розділу III Положення "Про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи" особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач зареєстрований в Електронному кабінеті Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи".
Ухвала суду від 06.10.2025 року, якою відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи була направлена та доставлена до електронного кабінету відповідача 07.10.2025 року 05:14, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Копія позовної заяви та додатками була направлена та доставлена до електронного кабінету відповідача 24.09.2025 року 04:00, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Станом на 2025 року (з урахуванням строку на поштове відправлення), відзив від відповідача до суду не надходив.

Ухвалою суду від 18.11.2025 року витребувано від Військової частини НОМЕР_1 належним чином засвідчену копію довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 за період стаціонарного лікування та відпусток на лікування з 27.07.2024 року по 09.10.24 року або пояснення щодо підстав не нарахування та невиплати грошового забезпечення ОСОБА_1 за період стаціонарного лікування та відпусток на лікування з 27.07.2024 року по 09.10.24 року. Зупинено провадження у справі до надання витребуваних судом доказів.

Ухвала суду від 18.11.2025 року була направлена та доставлена до електронного кабінету відповідача 19.11.2025 року 05:30, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

До суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення, в яких зазначено, що у відповідності до Ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду про витребування доказів Позивач пояснює та додає докази того , що Відповідач виконав Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі № 160/166141/25 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_3 щодо не виплатити старшому бойовому медику 6 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 молодшому сержанту ОСОБА_1 (позивачу) суми додаткового та основного грошового забезпечення за період з 09.10.2024 року по 07.11.2024 року, щомісячної премії за жовтень та листопад 2024. Відповідно до скринів оплати 12.09.2025 року оплачено 27 758,42 грн. 25.09.2025 року оплачено 1731, 82 грн. Справа доходила до апеляційного оскарження. Після вступу рішення суду в законну силу військова частина оплатила суму боргу за 1 місяць. До позовної заяви було надано Акт службового розслідування відносно ОСОБА_1 , в якому сказано, що підстав для притягнення її до відповідальності немає. І цей факт встановлений попереднім рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду по попередній справі. Отже , військова частина виконала попереднє рішення ДОАС в частині в частині оплати основної та додаткової грошової винагороди , це позивач визнає. А за решту часу з моменту початку лікування , включаючи відпустки - не виконала. Строк розгляду справи минає 06.12.2025 року. Клопоче про вчасне прийняття судом Рішення та задоволення позовних вимог.

При цьому станом на 08.12.2025 року (з урахуванням строку на поштове відправлення), витребувані судом докази від відповідача до суду не надходили.

Ухвалою суду від 08.12.2025 року провадження у справі поновлено.

Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 є старшим бойовим медиком 6 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 .

27.07.2024 року позивач потрапила до стабілізаційного пункту військової частини НОМЕР_4 та була евакуйована до КНП «МІСЬКА КЛІНИЧНА ЛІКАР НЯ № 4» Дніпровської міської ради м. Дніпро, де 01.08.2024 року прооперована .

08.08.2024 року була виписана і згідно з Рішенням ВЛК отримала відпустку на 30 календарних днів з 09.08.2024 року по 07.09.2024 року.

06.09.2024 року позивач звернулась до ІНФОРМАЦІЯ_1 за направленням в ВЛК до вузькопрофільного спеціаліста.

06.09.2024 року проведено огляд позивача у гарнізонній військово- лікарській комісії НВМКЦ «ГВКГ».

Згідно довідки ВЛК від 06.09.2024 року №23303 позивач була визнана такою, що потребує відпустки для лікування у зв`язку з хворобою на 30 календарних днів.

02.10.2024 року позивач була направлена з ІНФОРМАЦІЯ_1 на медичний огляд ВЛК з метою встановлення ступеню придатності до військової служби

31.10.2024 року позивач отримала Рішення ВЛК і 01.11.2024 року прибула до розташування 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 звернулась до командира Військової частини НОМЕР_1 із рапортом, в якому просила нарахувати та виплатити їй фактично суму за весь період лікування та реабілітації з 27.07.24 року по 31.10.2024 року включно.

У позовній заяві позивач наголошує, що Військова частина НОМЕР_1 обов`язки з виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 на даний час повністю не виконала, що підтверджується відповідною довідкою про доходи, виданою Військовою частиною НОМЕР_1 .

Вважаючи протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати старшому бойовому медику 6 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової часини НОМЕР_1 молодшому сержанту ОСОБА_1 суми грошового забезпечення за період стаціонарного лікування та відпусток на лікування з 27.07.2024 року по 09.10.24 року, позивач звернулась до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.

Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до частини 1 стаття 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з частиною 4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Пункт 11 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачає, що у зв`язку з хворобою військовослужбовця йому надається відпустка для лікування із збереженням грошового та матеріального забезпечення на підставі висновку військово-лікарської комісії. Тривалість такої відпустки визначається характером захворювання. Загальний час безперервного перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою не повинен перевищувати 4 місяців підряд (крім випадків, коли законодавством передбачено більш тривалі строки перебування на лікуванні).

Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 затверджено Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі Порядок № 260).

Аналогічно абзац 2 пункту 9 розділу І Порядку № 260 визначає, що грошове забезпечення за останніми займаними посадами виплачується за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (відпустці за станом здоров`я), але не більше чотирьох місяців із дня вибуття з військової частини (крім випадків, передбачених чинним законодавством України, більш тривалих строків перебування на лікуванні).

Абзацом 4 пункту 9 розділу І Порядку № 260 визначено, що військовослужбовцям строкової військової служби, які перебувають у відрядженнях, відпустках і на лікуванні в лікарняних закладах, грошове забезпечення виплачується за весь період перебування у відрядженнях, відпустках і на лікуванні.

Як вбачається з наданих до суду доказів (копії первинної медичної карти від 27.07.2024 року (форма 100), копії медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 № 26739 від 27.07.2024 року, копії виписки з медичної карти амбулаторного хворого № 26739, копії Довідки ВЛК № 4589 від 08.08.2024 року, копії рапорту молодшого сержанта ОСОБА_1 від 06.09.2024 року, копії довідки ВЛК від 06.09.2024 року № 23303, копії довідки ВЛК від 31.10.2024 року № 88898) у період з 27.07.2024 року по 09.10.24 року позивач перебувала на стаціонарному лікуванні та у відпустці для лікування.

У позовній заяві позивач наголошує, що Військова частина НОМЕР_1 обов`язки з виплати грошового забезпечення за період стаціонарного лікування та відпусток на лікування з 27.07.2024 року по 09.10.24 року ОСОБА_1 на даний час повністю не виконала.

Доказів протилежного, а також доказів здійснення такої виплати відповідачем до суду не надано.

При цьому, суд враховує, що за приписами частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.10.2025 року поновлено позивачу строк звернення з позовною заявою до суду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.

Зобов`язано відповідача надати до суду разом із відзивом на позов:

-документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи (позивачу).

- інформацію щодо виплати позивачу суми грошового забезпечення за період стаціонарного лікування та відпусток на лікування з 27.07.2024 року по 09.10.24 року .

- інші докази та документи, які на думку відповідача мають значення для вирішення цієї справи.

Ухвалою суду від 18.11.2025 року витребувано від Військової частини НОМЕР_1 належним чином засвідчену копію довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 за період стаціонарного лікування та відпусток на лікування з 27.07.2024 року по 09.10.24 року або пояснення щодо підстав не нарахування та невиплати грошового забезпечення ОСОБА_1 за період стаціонарного лікування та відпусток на лікування з 27.07.2024 року по 09.10.24 року. Зупинено провадження у справі до надання витребуваних судом доказів.

Однак відповідач вимоги ухвали суду від 06.10.2025 року та ухвали суду від 18.11.2025 року не виконав.

Суд зазначає, що відповідно до частини першої та другої статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року. "Булвес"АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі "Колишній король Греції та інші проти Греції"). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення ЄСПЛ від 2 листопада 2004 року в справі "Трегубенко проти України").

Отже з урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку, що бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати старшому бойовому медику 6 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової часини НОМЕР_1 молодшому сержанту ОСОБА_1 суми грошового забезпечення за період стаціонарного лікування та відпусток для лікування з 27.07.2024 року по 09.10.24 року, є протиправною.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити фактичні виплати за старшому бойовому медику 6 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової часини НОМЕР_1 молодшому сержанту ОСОБА_1 суми грошового забезпечення за період стаціонарного лікування та відпусток на лікування з 27.07.2024 року по 09.10.24 року.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії, а тому органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 8, частина 2 статті 19 Основного Закону України).

Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також в тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано. Тобто, набуте право не може бути скасоване чи звужене (правові позиції Конституційного Суду України в рішеннях від 22.09.2005 №5-рп/2005, від 29.06.2010 №17-рп/2010, від 22.12.2010 №23-рп/2010, від 11.10.2011 №10-рп/2011).

Аналіз прецедентної практики Європейського суду з прав людини дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державною принципу "правомірних або законних очікувань" та захисту прав людини через призму цього принципу.

У справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" та "Федоренко проти України" Європейський суд з прав людини констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У Рішенні від 20.10.2011 у справі "Rysovskyy v. Ukraine" Суд Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип "належного урядування" передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб ("Beyeler v. Italy", "Oneryildiz v. Turkey", "Megadat.com S.r.l. v. Moldova", "Moskal v. Poland").

У пункті 145 рішення у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

У пункті 50 рішення по справі "Щокін проти України" Європейський суд з прав людини вказує, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом".

Тобто, Європейський суд з прав людини зробив висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та сформував позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат, в тому числі і пенсійних на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України").

Ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Прийняття рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Отже порушені права позивача слід відновити шляхом зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити старшому бойовому медику 6 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової часини НОМЕР_1 молодшому сержанту ОСОБА_1 суми грошового забезпечення за період стаціонарного лікування та відпусток на лікування з 27.07.2024 року по 09.10.24 року.

Решта доводів висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно приписів частини 1 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

На підставі частини 2 статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є такими, що підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір та при зверненні до суду ним не були понесені судові витрати, відсутні підстави для стягнення судових витрат.

Щодо клопотання позивача про вчасне прийняття судом рішення та задоволення позовних вимог.

Так, в ухвалі Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.10.2025 року повідомлено учасників справи, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі, відповідно до приписів статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 120 КАС України останнім днем строку, який закінчується вказівкою на певний день, вважається цей день. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Отже вказана справа розглянута та постановлено рішення в межах строків, визначених Кодексом адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 77, 78, 139, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати старшому бойовому медику 6 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової часини НОМЕР_1 молодшому сержанту ОСОБА_1 суми грошового забезпечення за період стаціонарного лікування та відпусток для лікування з 27.07.2024 року по 09.10.2024 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити старшому бойовому медику 6 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової часини НОМЕР_1 молодшому сержанту ОСОБА_1 суми грошового забезпечення за період стаціонарного лікування та відпусток на лікування з 27.07.2024 року по 09.10.2024 року.

Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 08.12.2025 року.

Суддя О.М. Неклеса