Справа № 360/2217/25
Суддя: С.В. Борзаниця
Дата ухвалення: 2025-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

09 грудня 2025 рокум. ДніпроСправа № 360/2217/25

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Борзаниця С.В., перевіривши матеріали адміністративного позову адвоката Мандрика Владислава Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява адвоката Мандрика Владислава Володимировича (далі представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач І), Військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач ІІ), в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 збільшеної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі до 100 000 гривень, в розрахунку на місяць пропорційно дням участі позивача у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, за періоди з 01.10.2022 по 31.10.2022, з 01.11.2022 по 30.11.2022, з 01.12.2022 по 31.12.2022;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та ОСОБА_1 збільшену додаткову грошову винагороду, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі до 100 000 гривень, в розрахунку на місяць пропорційно дням участі позивача у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, за періоди з 01.10.2022 по 31.10.2022, з 01.11.2022 по 30.11.2022, з 01.12.2022 по 31.12.2022.

Ухвалою суду від 20.11.2025 позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачу позивачу протягом 10-ти (десяти) календарних днів з дати отримання даної ухвали усунути недоліки позовної заяви шляхом надання суду через підсистему (модуль) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд»: заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з доказами поважності причин його пропуску.

Ухвалою суду від 01.12.2025 продовжено строк для усунення недоліків позовної заяви на 3 (три) календарних дні з дня отримання даної ухвали суду шляхом подання за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із зазначенням підстав для поновлення строку, з обґрунтуванням та документальним підтвердженням наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду з позовною заявою.

На виконання зазначеної ухвали суду представником позивача надано клопотання про поновлення строку звернення до суду.

В обґрунтування клопотання зазначено, що відповідь відповідача на заяву представника позивача датована 08.05.2025, відповідно, тримісячний строк звернення до суду в межах ст. 233 КЗпП спливає 08.08.2025 включно. Позивач звернувся до суду з первинним позовом 06.06.2025, тобто в межах, встановленого законодавством, строку. Однак, ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 14.10.2025 позов залишено без розгляду. 17.10.2025 представником позивача направлено повторно позовну заяву до Львівського окружного адміністративного суду. Проте, ухвалою від 07.11.2025 вказаний суд повернув позовну заяву та 18.11.2025 представником позивача подано позовну заяву до Луганського окружного адміністративного суду.

Представник позивача зазначає, що лише після ознайомлення із відповіддю на заяву позивачу стала відома позиція відповідача з приводу не виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ від 28.02.2022 № 168 та до моменту отримання цієї відповіді позиції відповідача позивачу відомо не було, оскільки командуванням військової частини військовослужбовцю не роз`яснювалась. Крім того, позивач вчиняв заходи досудового врегулювання спірних правовідносин шляхом направлення адвокатських запитів до відповідача одразу після заключення договору з адвокатом про надання правничої допомоги.

Розглянувши вказане клопотання представника позивача у сукупності з наданими матеріалами позовної заяви, суд зазначає таке.

Загальновідомо, що право на судовий захист не є абсолютним, воно може бути обмежено, серед іншого, і строком звернення до суду.

Із цього приводу Конституційний Суд України в Рішенні від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 у справі № 1-9/2011 (п. 6.1) офіційно роз`яснив, що скорочення процесуальних строків звернень громадян до суду, зокрема строків подання позовних заяв, зустрічних позовів, апеляційних та касаційних скарг на судові рішення, письмових зауважень щодо неповноти або неправильності технічного запису тощо, забезпечують оперативність розгляду судових справ і жодною мірою не обмежують суб`єктів щодо права на судовий захист.

Таке роз`яснення надав Конституційний Суд України щодо нових приписів у процесуальних кодексах, якими було зменшено строки звернення до суду.

Конституційний Суд України в згаданому рішенні констатував, що в процесуальних кодексах, зокрема й у КАС України, лише скорочено строки здійснення окремих процесуальних дій, а змісту й обсягу конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя не звужено. Наведені зміни не унеможливлюють ефективного розгляду судових справ, тому не суперечать Конституції України. Такі зміни щодо скорочення строку звернення до суду в адміністративному судочинстві визнані конституційними.

Щодо посилань представника позивач на те, що про порушення своїх прав позивач дізнався лише з отриманою відповіді відповідача від 08.05.2025, суд зазначає, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Доказами того, що особа знала про можливе порушення своїх прав є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Суд повторно наголошує, що грошове забезпечення є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому випадку факт його виплати та його розмір достовірно відомий особі, яка його отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про складові перерахованої на виконання судового рішення пенсії.

Суд звертає увагу, що сума у 100000 грн є достатньою для обрахунку та виявлення її при фактичному отриманні грошового забезпечення.

Отже, з дня отримання грошового забезпечення особа вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання грошового забезпечення, демонструючи свою необізнаність щодо відсутності виплати додаткової винагороди звернулась до військової частини із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від військової частини відповіді на подану нею заяву.

Як слідує з матеріалів позовної заяви позивач вказує про невиплату відповідачем йому додаткової винагороди у розмірі 100000 грн у період жовтень-грудень 2022 року, отже не отримавши зазначену винагороду у листопаді 2022 року позивач вже з цього часу повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що в червні 2025 року до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 з такими вимогами:

- визнати протиправну бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 збільшеної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі до 100 000 гривень, в розрахунку на місяць пропорційно дням участі Позивача у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, за періоди з 01.10.2022 по 31.10.2022, з 01.11.2022 по 30.11.2022, з 01.12.2022 по 31.12.2022 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та ОСОБА_1 збільшену додаткову грошову винагороду, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі до 100 000 гривень, в розрахунку на місяць пропорційно дням участі Позивача у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, за періоди з 01.10.2022 по 31.10.2022, з 01.11.2022 по 30.11.2022, з 01.12.2022 по 31.12.2022 року.

На виконання вимог ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 30.09.2025 представник позивача подав до суду клопотання про усунення недоліків. Вказує про те, що позивач отримав відповідь відповідача 08.05.2025, з якої дізнався про порушення свого права, і звернувся до суду 06.06.2025, тобто в межах тримісячного строку, що спливає 08.08.2025. Позиція позивача ґрунтується на тому, що до моменту отримання відповіді відповідача йому не було відомо про відмову у виплаті додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168. Просить суд врахувати те, що Верховний Суд у постанові від 29.09.2022 у справі №500/1912/22 наголосив, що під час дії воєнного стану суворе застосування процесуальних строків може становити невиправдане обмеження права на доступ до суду, гарантованого Конституцією України та міжнародними договорами.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 14.10.2025 у справі № 380/11416/25 визнано неповажними причини пропуску строку звернення позивача до суду. Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії залишено без розгляду.

Ухвала набрала законної сили 14.10.2025

У вказаній ухвалі судом встановлено, що оскільки позивача було виключено зі списків особового складі та всіх видів забезпечення ще 13.05.2024, а з вказаним позовом він звернувся лише 06.06.2025 (згідно з вхідним штампом суду), відтак ним пропущений трьохмісячний строк звернення до адміністративного суду з цим позовом, що встановлений законом та який повинен обраховуватися з дати звільнення позивача.

Зазначено, що указані доводи позивача є неаргументованими, адже не містять жодного підтвердження доказами конкретних фактичних обставин, які можна визнати такими, що унеможливлювали для позивача звернення до суду у встановлений Законом строк.

Суд зазначає, що на виконання вимог ухвали Луганського окружного адміністративного суду від 01.12.2025 представником позивача надано клопотання з аналогічними посиланнями до тих, що були зазначені в клопотанні на виконання вимог ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 30.09.2025 у справі № 380/11416/25 та які були визнані вказаним судом неповажними.

Ухвала Львівського окружного адміністративного суду від 14.10.2025 у справі № 380/11416/25 в апеляційному порядку не оскаржувалася та є чинною.

Тобто, на момент звернення з позовом до Львівського окружного адміністративного суду строк, встановлений статтею 233 КЗпП України, позивачем вже був пропущений, що спростовує посилання представника позивача щодо звернення до суду з первинним позовом в межах, встановленого законодавством строку.

Таким чином, посилання представника позивача на те, що про порушення своїх прав позивач дізнався лише з отриманою відповіді відповідача від 08.05.2025 спростовуються ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 14.10.2025 у справі № 380/11416/25.

Крім того, суд зазначає, що до позовної заяви представником позивача додано заяву від 19.09.2024, в якій останній просить Військову частину НОМЕР_2 направити до Військової частини НОМЕР_1 документи, що підтверджують безпосередню участь позивача у бойових діях для нарахування та виплати позивачу за періоди з 01.10.2022 по 31.10.2022, з 01.11.2022 по 30.11.2022, з 01.12.2022 по 31.12.2022 та з 01.01.2023 по 20.01.2023 додаткової винагороди, передбаченої постановою № 168.

03.12.2024 представник позивача повторно звертався з аналогічної заявою до Військової частини НОМЕР_2 та листом від 14.12.2024 № 04.3.1.1/12226-24-Вих було надано відповіді.

Зазначені документи також спростовують посилання представника позивача на те, що про порушення своїх прав позивач дізнався лише 08.05.2025.

Суд зазначає, що посилання представника позивача на те, що позивач сподівався на досудове врегулювання спору не є належними підставами для поновлення пропущеного строку звернення до суду, оскільки Верховним Судом неодноразово, зокрема у постановах від 11 липня 2019 року у справі № 0940/1181/18, від 31 жовтня 2019 року у справі № 823/1915/18, від 22 січня 2020 року у справі № 826/4464/17, від 16 липня 2020 року у справі № 487/3042/16-а, була висловлена позиція, згідно з якою пропуск відповідного строку на звернення до суду через необізнаність щодо прийнятих актів законодавства або байдужість до своїх прав чи небажання скористатися цим правом не є поважними причинами пропуску строку та, відповідно, підставою для поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Беручи до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постановах від 26 жовтня 2023 року (справа №990/139/23) та від 01 лютого 2024 року (справа №990/270/23), суд зауважує, що пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку позивача щодо реалізації своїх процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі (в даному випадку пасивність поведінки позивача полягала в тому, що останній ще під час проходження служби достовірно знав про нараховані та виплачені йому суми грошового забезпечення) не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду з позовом.

Крім того, суд звертає увагу, що фактично спірні правовідносини виникли ще у листопаді 2022 року після отримання позивачем грошового забезпечення за жовтень 2022 року. При цьому, сума у 100000 грн є достатньою для обрахунку та виявлення її при фактичному отриманні грошового забезпечення.

Суд повторно звертає увагу на правову позицію Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22, в якій колегія суддів зазначила, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам:

1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк;

2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк;

3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено;

4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи застосування правового інституту строків звернення до адміністративного суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №9901/405/19, вказала, що закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин пропуску такого строку. Вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки. Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс та інші проти Великобританії, рішення від 22 жовтня 1996 року, справа Девеер проти Бельгії, рішення від 27 лютого 1980 року)".

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача.

Суд зазначає, що у заяві стороною позивача не наведено змістовних і вагомих доводів щодо вчинення ним усіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати свої процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку; не доведено, що в цій справі можливість вчасного подання позовної заяви не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від волевиявлення позивача.

При цьому, в заяві зовсім не зазначено підстав, які перешкоджали позивачу звернутися до відповідача з заявою про перерахунок грошового забезпечення чи з`ясування його складових.

У зв`язку з викладеним, вказані позивачем в заяві підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду визнаються судом неповажними, оскільки такі обставини не можна вважати об`єктивно непереборними, такими, що не залежать від волевиявлення особи, яка звертається до суду, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Таким чином, недоліки, на які вказано судом в ухвалах від 20.11.2025 та 01.12.2025 позивачем не усунуто.

Отже, станом на 09.12.2025, вимоги ухвал суду від 20.11.2025 та 01.12.2025, у встановлений судом строк, який був достатнім для усунення недоліків позовної заяви, позивачем не виконано.

Згідно з пунктами 1 та 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху у встановлений судом строк; у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Суд звертає увагу на те, що згідно з приписами частини восьмої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

На підставі викладеного, керуючись статтями 160, 169, 241, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов адвоката Мандрика Владислава Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії - повернути позивачу.

Копію ухвали невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду у порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Першого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяС.В. Борзаниця