Справа № 320/38162/25
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2025-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2025 року м.Київ № 320/38162/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Головенка О.Д., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління державноїї міграційної служби у м.Києві та Київській області, третя особа Служба безпеки України про визнання протиправними та скасування рішень,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 з позовом до Центрального міжрегіонального управління державноїї міграційної служби у м.Києві та Київській області, третя особа Служба безпеки України та просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 05.06.2025 № 00930/163 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну від 19.07.2023 № 5969 громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про відкликання посвідки на постійне проживання від 01.08.2023 № НОМЕР_1 ОСОБА_1 та зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання від 01.08.2023 № НОМЕР_1 громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.08.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.09.2025 було залучено у якості третьої особи Службу безпеки України

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що не вчиняв жодних протиправних дій на території України, громадський порядок не порушував. Зазначив, що законних підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну у відповідача не було. За наведених обставин вважає, що відповідачем прийнято протиправно рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну без законних на те підстав, за відсутності будь-якої додаткової інформації, яка б свідчила про наявність підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 12 Закону України від 07.06.2001 № 2491-III "Про імміграцію" (далі - Закон № 2491).

До суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача вказує на те, що Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області отримало інформацію від Служби безпеки України. Відповідно до змісту подання, у ході здійснення заходів, спрямованих на викриття та протидію наявним загрозам національним інтересам, національній безпеці, суверенітету та територіальній цілісності України, протидію розвідувально-підривній діяльності, отримано інформацію щодо громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Таджикистану, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 . Наявні дані свідчили, що дії ОСОБА_1 становлять загрозу національній безпеці України в міграційній сфері, що в своєму розвитку може завдати шкоди інтересам держави, а також правам і законним інтересам громадян.

Представник відповідача зазначає, що оскільки позивачем порушено вимоги чинного законодавства, Управління у межах наданих йому повноважень, у спосіб і в порядку визначеному законом прийняло оскаржуване рішення, у зв`язку з чим просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Також від позивача надійшов відзив на позовну заяву, де просить суд позов задовольнити.

Третя особа своїм правом на подання пояснень щодо суті заявлених вимог не скористався.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 19.07.2023 Головним управлінням Державної міграційної служби в м. Києві було оформлено дозвіл на імміграцію в Україну № 5969/774, як іноземцю, а саме - громадянину Республіки Таджикистан, на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону № 2491, а саме як особа, яка є чоловіком іммігрантки (дружина - громадянка Республіки Таджикистан ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 видане Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), документована посвідкою на постійне проживання НОМЕР_3 від 30.06.2020).

У червні 2025 року позивачу стало відомо, що Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області прийнято рішення про відкликання дозволу на імміграцію в Україну, визнано такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання № НОМЕР_1 від 01.08.2023 громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 .

В інтересах позивача, адвокатом було подано адвокатський запит щодо надання Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області належним чином завірених копій документів на основі яких було прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну, завіреної копії рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну, а також завірених копій документів, які стали підставою для відкликання рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_3 та копії даного рішення.

Так, листом від 08.07.2025 № 8010.6.1-31990/80.4-25 повідомив, що ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області 05.06.2025 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 12 Закону № 2491 прийняло рішення № 00930/163 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та про відкликання посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 від 01.08.2023.

Підставою для відкликання вказаному іноземцю дозволу на імміграцію в Україну слугувало подання Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області вх. № 51/1/3-3996 від 12.05.2025.

Вважаючи такі рішення відповідача протиправними позивач звернулась з даним позов до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України від 22.09.2011 № 3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону № 2491 іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 1 Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні

За визначенням Закону № 2491 імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Частиною першою та п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону № 2491 передбачено, що дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Статтею 12 Закону № 2491 передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Частинами 1 4 ст. 13 Закону № 2491 передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Якщо особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду, рішення про її видворення не приймається до набрання рішенням суду законної сили.

Відповідно до п. 21-23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі Порядок № 1983), дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених ст. 12 Закону № 2491, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці 2 п. 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених ст. 12 Закону № 2491, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

З аналізу наведених норм вбачається, що подання органу, що ініціює питання скасування дозволу, має містити підстави для скасування дозволу, визначених ст. 12 Закону № 2491.

Досліджуючи спірні правовідносини судом встановлено, що до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області надійшло подання Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 12.05.2025 № 51/1/3-3996 про відкликання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання позивачу.

У поданні зазначено, що позивач причетний до функціонування каналу нелегальної міграції співвітчизників та вихідців з країн так званого «міграційного ризику» до України з метою їх легалізації за фіктивними підставами.

Також повідомляють, що дії ОСОБА_1 становлять загрозу національній безпеці України, що в своєму розвитку може завдавати шкоди інтересам держави, а також правам і законним інтересам громадян.

Позивач - громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 16.05.2023 звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 3 ст.4 Закону № 2491, як особа, яка є чоловіком іммігранта (дружина - громадянка Республіки Таджикистан ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 видане Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), документована посвідкою на постійне проживання НОМЕР_3 від 30.06.2020).

19.07.2023 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийняло рішення про надання вказаному іноземцю дозволу на імміграцію в України підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону № 2491.

Слід звернути увагу, що при наданні дозволу ЦМУ ДМС провело перевірку відповідно до законодавства, не виявивши підстав для відмови.

Згідно зі ст. 12 Закону № 2491 дозвіл на імміграцію може бути відкликано у разі загрози національній безпеці.

Служба безпеки України подала подання про відкликання дозволу, посилаючись на те, що позивач ніби є причетний до функціонування каналу нелегальної міграції співвітчизників та вихідців з країн так званого «міграційного ризику» до України з метою їх легалізації за фіктивними підставами.

Також зазначають, що дії ОСОБА_1 ніби становлять загрозу національній безпеці України, що в своєму розвитку може завдавати шкоди інтересам держави, а також правам і законним інтересам громадян.

На думку третьої особи та ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області дії громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.

Однак, в даному випадку, подання Головного управління Служби безпеки України в м. Києві та Київській області 12.05.2025 № 51/1/3-3996 не містить жодних конкретних обставин або доказів, які б свідчили про вчинення ним протиправних дій, наявність загрози національній безпеці, що в своєму розвитку може завдавати шкоди інтересам держави, а також правам і законним інтересам громадян, порушення вимог закону при отриманні дозволу на імміграцію.

У поданні не зазначено жодних фактів (лише несе попереджувальний характер), з метою забезпечення національної безпеки України, захисту громадського порядку та правоохоронних інтересів громадян.

Подання Служби безпеки України має відповідати вимогам обґрунтованості, конкретності, а також супроводжуватись належними та допустимими доказами, які підтверджують існування реальних, а не гіпотетичних, загроз державній безпеці або іншим охоронюваним законом інтересам. Інакше, подання не може вважатися належною підставою для втручання в право особи на проживання в Україні, гарантоване ст. 8 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст. 33 Конституції України та ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 9 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У справах про скасування посвідки на постійне проживання орган міграційної служби має підтвердити обґрунтованість свого рішення, а отже подання Служби безпеки України, на яке посилається відповідач, повинне бути наповнене фактичним змістом та доказами, що можуть бути перевірені судом.

У разі відсутності доказів, подання Служби безпеки України перетворюється на формальне, необґрунтоване звернення, яке не створює достатніх правових підстав для позбавлення особи її права на постійне проживання в Україні.

Слід також врахувати, що скасування посвідки є формою втручання в особисте та сімейне життя особи. Відповідно до практики ЄСПЛ (справи «Moustaquim v. Belgium», «Boultif v. Switzerland», «Uner v. the Netherlands»), держава повинна забезпечити баланс між інтересами суспільства та особистими правами іноземця. Будь-яке втручання має бути необхідним у демократичному суспільстві, а отже підтвердженим доказами, які дозволяють суду здійснити оцінку пропорційності.

Таким чином, якщо орган ДМС у своєму рішенні спирається виключно на подання Служби безпеки України без надання супровідних доказів, це означає відсутність належної доказової бази.

У свою чергу, це порушує принцип законності (ст. 2 КАС України), презумпцію доброчесності іноземця, а також принцип юридичної визначеності. У випадках, коли подання Служби безпеки України не містить доказів про участь особи у підготовці або вчиненні злочину, загрозу громадському порядку чи державній безпеці, відсутні будь-які підстави для обмеження її законно набутих прав на проживання в Україні.

Отже, подання Служби безпеки України, що не містить жодного посилання на кримінальні провадження, судові рішення, оперативну інформацію чи докази протиправної поведінки особи, не може розцінюватися як належна підстава для скасування посвідки.

До того ж, при розгляді подання Служби безпеки України, ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області не виконало всіх необхідних дій, зокрема, не запросило іммігранта для пояснень та не запитало додаткову інформацію у ініціатора подання.

Подання Служби безпеки України не містило доказів, а рішення про відкликання дозволу було прийнято формально, без належного обґрунтування.

Верховний Суд неодноразово висловлювався з приводу важливості принципу правової (справедливої) процедури (постанова від 16.042020 справа № 495/5105/17, від 13.03.2020 справа № 805/2340/17-а), яка є невід`ємною частиною верховенства права. Вказаний принцип спрямований на забезпечення справедливого ставлення до особи під час прийняття актів суб`єктом владних повноважень. Правова (справедлива) процедура встановлює стандарти у процесі прийняття актів суб`єктами владних повноважень, які відображені в рішеннях Європейського суду з прав людини, у яких здійснюється застосування ст. 6 Конвенції, яка передбачає дотримання процесуальних (процедурних) гарантій у судовому провадженні.

В постанові від 30.07.2020 у справі № 824/875/19-а Верховний Суд наголосив, що вказані гарантії поширюються і на адміністративні процедури за участі суб`єкта владних повноважень. Згідно з цією статтею має бути забезпечене право особи: бути поінформованим; мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника; ознайомитися з матеріалами справи; вона має можливість висловити свою думку перед оголошенням рішення; обґрунтувати органом влади прийняття несприятливих актів; визначити порядок їх оскарження, відшкодувати заподіяну шкоду.

Також Верховний Суд в своїй постанові від 04.09.2020 у справі №120/1859/19-а вказав, що відповідно до п. 23 Порядку № 1983, територіальні органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізують свої повноваження шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається питання. Отже, функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

Верховний Суд наголошує, що особа, якої стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності. Тож не запрошення для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається питання скасування дозволу на імміграцію, є позбавленням процесуальних гарантій останнього щодо безпосередньої участі у процедурі прийняття відповідного рішення компетентним органом.

На думку суду, відповідачем в порушення наведених норм не було запрошено позивача для надання пояснень.

Крім того, на фізичну особу не може бути покладено тягар доведення правомірності свого перебування в Україні внаслідок різної оцінки уповноваженими державними органами інформації. У даному конкретному випадку, такими органами є ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області та Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області.

Також слід звернути увагу, що у Висновку про відкликання дозволу на імміграцію в Україну від 05.06.2025 відсутні чіткі, належні та допустимі докази винуватості в будь яких правопорушеннях громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 .

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що до позовної заяви було долучено нотаріально посвідчену заяву від 02.08.2024 ОСОБА_5 , адресовану компетентним органам, в якій ОСОБА_5 надає свою згоду на реєстрацію/перебування та проживання позивача за адресою: АДРЕСА_2 , яка жодним чином не підтверджує факт проживання або реєстрації останньої за вказаною адресою.

Проте викладені обставини не відповідають дійсності і помилково включені до відзиву, так як позивачем не подавалась така заява, а долучено Витяг про зареєстроване місце проживання позивача № 97351213 від 09.08.2023.

Таким чином, відповідачем в порушення визначених норм Закону № 2491 не перевірено обставини, що свідчать про наявність у поданні підстав для відкликання дозволу на міграцію.

Встановлені обставини свідчать про формальний підхід відповідача під час розгляду подання.

Враховуючи встановлені дійсні обставини та зазначені норми матеріального права, суд дійшов висновку, що викладене вище є підставою для скасування оскаржуваних рішень відповідача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відкликання дозволу на імміграцію в Україну здійснено за відсутності підстав, визначених ст. 12 Закону № 2491, що є правовою підставою для визнання протиправним та скасування рішення від 05.06.2025 № 00930/163.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі оскаржуваного рішення відповідачем також була відкликана посвідка на постійне проживання від 01.08.2023 № НОМЕР_1 .

Згідно з п. 64 Порядку № 321 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до ст. 12 Закону № 2491.

Відповідно до п. 67 Порядку № 321 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС протягом п`яти робочих днів з дня прийняття рішення про скасування посвідки інформує про це ДМС та Адміністрацію Держприкордонслужби.

При цьому, п. 68, 72 Порядку № 321 передбачено, що іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про скасування посвідки, у випадку, зазначеному в п.п. 1 п. 64 цього Порядку, повинні зняти з реєстрації місце проживання, здати посвідку та виїхати за межі України в місячний строк з дня отримання рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується, зокрема, у разі скасування посвідки.

Згідно з п. 74, 75 Порядку № 321 недійсна посвідка, виявлена у пункті пропуску через державний кордон, вилучається посадовою особою Держприкордонслужби та протягом 10 робочих днів повертається для знищення до територіального органу/територіального підрозділу ДМС за місцем її видачі.

Посвідки знищуються територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який їх видав.

Посвідки, визнані недійсними відповідно до наказу ДМС, знищуються територіальним органом, визначеним у наказі.

Пунктами 78, 79 Порядку № 321 передбачено, що рішення про відмову в оформленні, обміні та видачі посвідки, про її скасування може бути оскаржено іноземцем або особою без громадянства в адміністративному порядку або до суду в установленому порядку.

ДМС, територіальний орган ДМС мають право переглянути рішення, прийняте відповідно територіальним органом / територіальним підрозділом ДМС, за наявності підстав зобов`язати їх відмінити попереднє рішення про відмову в оформленні, обміні та видачі посвідки, про її скасування і прийняти нове рішення на підставі раніше поданих документів.

Таким чином, оскільки відкликання посвідки на постійне проживання НОМЕР_1 є наслідком прийняття рішення про відкликання дозволу на імміграцію, яке визнано судом протиправним та скасовано, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання.

При цьому, задоволення позову у такий спосіб направлено на ефективний та остаточний захист порушеного права позивача та не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Так, згідно з ч. 3 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Частиною 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з п. 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Оскільки будь-які інші підстави для відмови в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання відповідачем зазначені не були, суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.

Крім того, суд зауважує, що відповідно до ст. 13 Конвенції ,, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. The United Kingdom) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 05.04.2005).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Відповідно до положень ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

До позовної заяви позивачем додано докази сплати судового збору у сумі 2 466,00 грн

Таким чином, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2 466,00 грн підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Керуючись ст.ст. 9, 14, 73 - 78, 90, 139, 143, 242- 246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 05.06.2025 № 00930/163 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну від 19.07.2023 № 5969 громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про відкликання посвідки на постійне проживання від 01.08.2023 № НОМЕР_1 ОСОБА_1 та зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання від 01.08.2023 № НОМЕР_1 громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального Управління ДМС України у м. Києві та Київській області () на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 466,00 грн (дві тисячі чотириста шістдесят шість) 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головенко О.Д.