Справа № 520/19683/25
Суддя: Садова М.І.
Дата ухвалення: 2025-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
УХВАЛА

08 грудня 2025 року Справа № 520/19683/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Садової М.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в м. Харкові заяву представника позивача про поновлення строку звернення до суду та клопотання представника відповідача щодо залишення позову без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

у с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача у якому просить: - визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , щодо невключення до складу грошового забезпечення ОСОБА_1 сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", при обчисленні розміру грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток; - зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні оплачуваних відпусток в загальній кількості 114 днів, обчисливши її суму, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", та провести її виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

29.07.2025 ухвалою Харківського окружного адміністративного суду адміністративний позов залишено без руху для усунення недоліків, які викладені у мотивувальній частині цієї ухвали, що стосувались строку звернення до суду із цим позовом.

01.08.2025 до суду від сторони позивача надійшла заява про усунення недоліків, які викладені в ухвалі суду від 29.07.2025. Просить поновити строк на звернення до суду за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Наводить обставини про те, що 18.03.2025 отримано лист від військової частини НОМЕР_1 (відповідача у справі), згідно з якого додаткова грошова винагорода не враховувалась при розрахунку грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток. 07.04.2025 отримано відповідь від військової частини НОМЕР_1 в якій зазначено, що прохальний період з 24.02.2022 по 30.06.2022 військова частина НОМЕР_1 перебувала на фінансовому забезпеченні в ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким здійснювалося повне фінансове забезпечення військової частини. 02.06.2025 отримано відповідь від ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій надано довідки про грошове забезпечення Позивача за період з 25.02.2022 по 30.06.2022. Отже, сторона позивача наводить, що факт отримання позивачем грошової винагороди підтверджено відповідними довідками, а тому моментом, коли позивачу стало відомо про порушене право на отримання всіх належних виплат при звільненні є дата отримання відповіді на адвокатський запит 02.06.2025.

Ухвалою суду від 08.08.2025 адміністративний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Суд прийшов висновку, що спірні правовідносини, з приводу яких позивач звернувся до суду з вказаними позовними вимогами, виникли на час виключення позивача зі списку особового складу 02.10.2024. Відтак з доданих до позову та заяви про поновлення строку звернення до суду доказів неможливо встановити відколи позивач був обізнаний про порушення свого права. Тож з`ясування судом питання дотримання позивачем строку подання позову потребує додаткових доказів й перевірки відповідних обставин. Клопотання сторони позивача про поновлення строку звернення до суду не вирішувалось.

Відповідачем подано до суду відзив, який містить заперечення на позов.

Окрім цього, у відзиві відповідачем заявлено перед судом клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку із пропуском строку звернення до суду із цим адміністративним позовом. Наводить аргументи про те, що позивачем отримано грошовий атестат при звільнені із військової служби (02.10.2024). Попри те, до суду звернувся із цим позовом лише у липні 2025 року, тобто поза межами тримісячного строку установленого ст. 233 КЗпП України.

Суд вирішує порушені питання сторін у порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі п.10 ч.1 ст.4, ч.4 ст.229 КАС України.

Відповідно до ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частини п`ята статті 122 КАС України).

Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно з правової позиції викладеної у постановах Верховного Суду від 29.02.2024 у справі № 240/3609/23, від 04.05.2023 (справа №560/3294/22), від 19.01.2023 (справа № 460/17052/21), зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед ч.5 ст.122 КАС України.

У своїх постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Водночас, у КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

В судовій практиці усталеним є підхід щодо застосування приписів Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо проходження публічної служби, у яких виник спір. Такий підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівника.

Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23 зробила правовий висновок про те, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні над частиною п`ятою статті 122 КАС України. Під час визначення строків звернення до адміністративного суду для вирішення спорів, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, в тому числі і за позовами осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, згідно з позицією Великої Палати необхідно застосовувати приписи статті 233 КЗпП України

Так, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" (далі - Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-IX), тобто до 19 липня 2022 року, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України було викладено у новій редакції, згідно з якою: "Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".

Таким чином, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (ч. 2 статті 233 КЗпП України).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом спірних правовідносин у даній справі є протиправність бездіяльності відповідача щодо не включення до грошового забезпечення позивача станом на день звільнення при обчислення розміру компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток додаткової винагороди передбаченої постановою КМУ від 28.02.2022 № 168.

Відтак спірні правовідносини стосуються щодо вірного обчислення компенсаційної виплати при звільненні позивача, а не щодо нарахування та виплати грошового забезпечення позивача за період перебування на військовій службі.

Отже спірні правовідносини щодо строку звернення до суду із цим позовом регулюються діючою нормою ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

У ч. ч. 2, 3 ст. 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду - день, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд, зокрема, у постановах від 30 серпня 2018 року в адміністративній справі № 813/2897/16, від 21 серпня 2025 року у справі № 380/20996/24.

При вирішенні питання щодо дотримання строку на звернення до суду та наявності підстав для його поновлення суд виходить в кожному окремому випадку з наявного обсягу доказів, причин пропуску строку на звернення до суду та враховує індивідуальні особливості кожної окремої справи

Аналізуючи наказ відповідача від 02.10.2024 № 276 (про звільнення позивача з військової служби) в частині дотримання законодавства про оплату праці відносно позивача (щодо нарахування та виплати грошового забезпечення) суд відмічає, що дійсно неможливо установити з яких показників виходив роботодавець при обчисленні грошового забезпечення позивача при здійсненні нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток.

Окрім цього, відповідачем надано до суду грошовий атестат щодо позивача, у якому міститься, зокрема, графа «Правильність даних, зазначених у атестаті, підтверджую» та підпис військовослужбовця напроти цієї графи відсутній.

Будь-яких даних, які б підтверджували про ознайомлення позивача із сумами, які підлягають нарахуванню та виплаті при звільненні з урахуванням складових грошового забезпечення на момент звільнення із служби або про вчинення позивачем дій з цього питання, суду не надано.

Отже дані обставини підтверджують, що на момент звільненні із військової служби позивачу не було відомо з яких складових грошового забезпечення нараховувались компенсаційні виплати, зокрема за невикористані дні оплачуваних відпусток.

06.03.2025 позивачем укладено договір про надання правничої допомоги з адвокатським об`єднанням «Мережа права», що підтверджено ордером на надання правничої допомоги адвокатом Отрох Аллою Володимирівною.

10.03.2025 адвокатом направлено адвокатський запит до військової частини НОМЕР_1 щодо: надати довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 , за період проходження служби у Військовій частині НОМЕР_1 , з урахуванням відомостей про нарахування додаткової грошової винагороди; надати інформацію чи було враховано додаткову грошову винагороду, отриману ОСОБА_1 , при обрахунку грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2022-2024 роки; надати інформацію про період який взято було для обрахування розміру місячного грошового забезпечення для визначення одноденного розміру грошового забезпечення при розрахунку компенсації за невикористані відпустки у 2022-2024 роках.

18.03.2025 військовою частиною НОМЕР_1 , тобто відповідачем у справі, листом від 18.03.2025 надано наступну інформацію на адвокатський запит від 10.03.2025 щодо грошового забезпечення позивача. Надано довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 за період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 , тобто з 01.07.2022 до 30.09.2024, з урахуванням відомостей про нарахування додаткової грошової винагороди. Керуючись пунктом 6 розділу ХХХІ постанови № 260 «Пpo затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким особам» розрахунок грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною посадою. Додаткова грошова винагорода с одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, яка не включається для визначення одноденного розміру грошового забезпечення при розрахунку компенсації за невикористані відпустки. Виходячи з цього, ОСОБА_1 , не було враховано додаткову грошову винагороду, при обрахунку грошової компенсацій за невикористану щорічну та додаткову відпустку за 2022-2024 роки.

Аналізуючи довідку про грошове забезпечення позивача за період з 01.07.2022 до 30.09.2024 установлено, що позивач дійсно отримував додаткову винагороду передбачену постановою КМУ від 28.02.2022 № 168 на день звільнення.

Лист відповідача від 18.03.2025 містить чітку відповідь про те, що додаткова винагорода передбачена постановою КМУ від 28.02.2022 № 168 не було враховано при обрахунку грошової компенсацій за невикористану щорічну та додаткову відпустку за 2022-2024 роки.

Вирішуючи питання щодо врахування, передбаченої постановою КМУ №168 щомісячної додаткової винагороди до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється компенсація за невикористані дні оплачуваних відпусток, грошова допомога на оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, одноразова допомога у разі звільнення з військової служби, суд на підставі частини 5 статті 242 КАС України, враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23.09.2024 року у справі № 240/32125/23.

Верховний Суд дійшов наступних висновків:

- до складу місячного грошового забезпечення з якого обчислюються одноразова грошова допомога на оздоровлення та одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби не включаються будь-які винагороди, в тому числі додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою № 168, що чітко зазначено у Порядку № 260;

- щомісячна додаткова винагорода, запроваджена постановою КМУ №168, за своєю правовою природою є додатковим видом грошового забезпечення, яку законодавець відніс до категорії винагород, виплату якої запроваджено під час воєнного стану;

- норма, якою визначено складові для обчислення розміру компенсації за невикористані дні оплачуваної відпустки не містить жодних застережень щодо заборони урахування винагород до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється розмір такої компенсації;

- за умови отримання військовослужбовцем додаткової грошової винагороди, передбаченої постанова КМУ №168, перед звільненням, вказана винагорода має бути врахована до складу грошового забезпечення (як розрахункової величини), з якого обчислюється розмір компенсації за невикористані дні оплачуваної відпустки.

Про наведену правову позицію Верховного Суду було відомо адвокату, адже у адміністративному позові поданим до суду та підписаним адвокатом Отрох А.В., здійснено посилання на таку правову позицію.

Отже на переконання суду саме із відповіді відповідача від 18.03.2025 на адвокатський запит від 10.03.2025 стороні позивачу стало відомо про порушення права позивача щодо неврахування додаткової винагороди на день звільнення при обчисленні компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки.

Натомість сторона позивача наводить аргументи про те, що датою з якої позивачу стало відомо про порушення права стала дата 02.06.2025, попри те суд оцінює критично такі доводи з огляду на наступне.

01.04.2025 адвокатом направлено адвокатський запит до військової частини НОМЕР_1 про надання інформації про грошове забезпечення позивача з 25.02.2022 до 30.06.2022 з урахуванням відомостей про нарахування додаткової винагороди.

07.04.2025 відповідачем надано відповідь, що в період в 24.02.2022 по 30.06.2022 військова частина НОМЕР_1 перебувала на фінансовому забезпечені в ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким здійснювалося повне фінансове забезпечення військової частини.

19.05.2025 адвокатом направлено запит до ІНФОРМАЦІЯ_1 про надання довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 , за період винагороди. 25.02.2022 по по 30.06.2022.

02.06.2025 ІНФОРМАЦІЯ_2 надало довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 25.02.2022 по 30.06.2022.

Отже направлені адвокатські запити 01.04.2025 та 19.05.2025 стосувались грошового забезпечення та додаткової винагороди за періоду 25.02.2022 до 30.06.2022, тобто задовго до моменту звільнення позивача із військової служби. Яким чином такі дані стосувались предмету доказування (щодо неврахування додаткової винагороди, яку отримував позивач перед звільнення і знаючи про це станом на 18.03.2025 при нарахування та виплаті компенсаційних виплат на час звільнення), суду стороною позивача не наведено жодних обставин, хоч знаючи при цьому про правову позицію ВС від 23.09.2024 у справі № 240/32125/23 та саме на неї покликаючись у адміністративному позові.

Будь-яких інших відомостей від сторін про те, що позивач вперше дізнався про порушення свого права саме 02.06.2025, а не 18.03.2025, суду не надано.

Реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача, формування судової практики і таке інше. Не реалізація цього права зумовлена власною пасивною поведінкою позивача.

За загальним правилом поважними причинами визнаються ті обставини, існування яких є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з даним позовом.

Суд звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду у питанні поновлення строків (від 28 липня 2022 року у справі №9901/611/19), за якими поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі №9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Суд зазначає, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.

З огляду на викладене вище суд прийшов переконання про те, що наведені обставини про те, що позивач дізнався про порушення свого права урахуванням предмету доказування у цій справі 02.06.2025 суд оцінює критично.

Наведене у сукупності дозволяє суду дійти висновку, що можливість звернення до суду з даним позовом за оспорюваний період, залежала виключно від волевиявлення самого позивача.

З огляду на викладене суд прийшов до переконання про те, що доказів на підтвердження того, що існували об`єктивні обставини щодо позовних вимог, які створили перешкоди та унеможливили позивача вчасно звернутися до суду за захистом прав, позивачем не надано, а відтак суд прийшов висновку, що звернення до суду із позовом залежало виключно від волевиявлення позивача з момент коли він дізнався про порушення свого права, а саме 18.03.2025.

Доступ до правосуддя включає не лише можливість подати заяву до суду. На відміну від права на справедливий суд, право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може бути обмежено, зокрема, задля забезпечення нормального функціонування судової системи. Це включає часові обмеження, фінансовий тягар, вимоги щодо форми звернення тощо.

Інших поважних та об`єктивних причин для поновлення строку звернення до суду позивачем не зазначено, доказів на їх підтвердження не надано.

У зв`язку із наведеним суд прийшов до переконання про те, що причини, які названі позивачем для поновлення строку звернення до суду із адміністративним позовом необхідно визнати неповажними через ненадання належних доказів, а відтак підстави для поновлення строку звернення до суду відсутні, а тому у клопотанні сторони позивача про поновлення строку звернення до суду із цим позовом необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

З огляду на викладене вище суд прийшов переконання про те, що факт пропуску строку звернення до суду із цим позовом виявлено судом після відкриття провадження у адміністративній справі, з урахуванням доказів з цього питання, які подані як стороною позивача так і стороною відповідача, позивачем заявлено перед судом клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду, однак підстави, вказані ним у заяві, визнані судом неповажними, а відтак суд залишає позовну заяву без розгляду, а тому клопотання сторони відповідача слід задовольнити.

Керуючись ст. ст. 123, 240, 243 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в:

У заяві представника позивача про поновлення строку звернення до суду із цим позовом у справі № 520/19683/25 відмовити.

Клопотання військової частини НОМЕР_1 про залишення адміністративного позову без розгляду задовольнити.

Адміністративний позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Ухвала складена та підписана суддею 08.12.2025.

Суддя М. І. Садова