Справа № 420/22849/25
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2025-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/22849/25

Головуючий в 1 інстанції: Скупінська О.В.

Час і місце ухвалення: м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А. І.

Ступакової І. Г.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одеса адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просила:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті індексації грошового забезпечення за період з 02.05.2025 по 13.06.2025 включно;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті індексації грошового забезпечення за період з 03.05.2025 по 13.06.2025 включно відповідно до 13 Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

В обґрунтування позовних вимог зазначається, що під час проходження військової служби та при звільненні відповідачем, в порушення вимог ст. 18 Закону України Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії, ст. 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, ст. 1, ч. 1, 5 ст. 2 Закону України Про індексацію грошових доходів населення, не виплачувалась мене індексація грошового забезпечення. Лише після звільнення, на підставі мого звернення 13 червня 2025 року виплачено індексацію в сумі 31634,27 грн, без врахування при обчисленні базового місяця - січень 2008 року. Не погоджуючись з несвоєчасним розрахунком при звільненні індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018. 23 червня 2025 року звернулася до відповідача з вимогою щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Станом на день подачі позову відповіді на моє звернення на мою адресу не надходило.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті індексації грошового забезпечення за період з 03.05.2025 по 13.06.2025.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку, з урахуванням перерахованої індексації за період з 03.05.2025 по 13.06.2025 у загальному розмірі 33499,81 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, норми статей 116 і 117 КЗпП України та постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати не поширюються.

На думку апелянта, у військовому законодавстві гарантування своєчасного розрахунку при звільненні забезпечується не за рахунок відповідальності власника (підприємства) у вигляді виплати середнього заробітку, а за рахунок надання військовослужбовцю права продовжувати службу та отримувати грошове забезпечення протягом відповідно часу.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , проходила військову службу у період з 17.07.2020 по 02.05.2025 в органах Державної прикордонної служби України, а саме у ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ), що не заперечується та підтверджується витягом з наказу начальника клінічного центру від 17.07.2020 №150-ОС, відповідно до якого остання з 17 липня 2025 року зарахована до списків особового складу та зарахована у розпорядження начальнику центру.

Згідно наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) №114-ОС від 28.04.2025, за яким з ОСОБА_1 припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової службу за підпунктом б (за станом здоров`я: на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби або про тимчасову непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;) пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, у відставку.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) №119-ОС від 02.05.2025 виключено із списків особового складу та зняти з усіх видів забезпечення: ОСОБА_1 у відставку за підпунктом б (на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби або про тимчасову непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців) пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, без надання права носіння військової форми одягу.

Виключити зі списків особового складу з урахуванням здачі справ з 01 травня 2025 року.

Вислуга років на 01 травня 2025 року становить:

календарна: 13 років 04 місяця 11 днів;

пільгова: 00 роки 04 місяця 18 днів;

всього: 13 роки 08 місяців 29 днів.

Виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення за 2025 рік.

Відповідно до частини 2 статті 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року №558 Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України (зі змінами) виплатити одноразову грошову допомогу при звільнені з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 13 (тринадцять) повних календарних років військової служби.

Відповідно до частини 14 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року №558 Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України (зі змінами) виплатити грошову компенсацію за 65 (шістдесят п`ять) невикористаних календарних днів щорічної основної відпустки: за 2022 рік 35 календарних днів, за 2023 рік 05 календарних днів, за 2024 рік 05 календарних днів та 2025 рік 20 календарних днів.

Відповідно до пункту 12 частини 1 статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту виплатити грошову компенсацію за 28 (двадцять вісім) невикористаних календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2024-2025 роки. Виплатити надбавку за особливості проходження служби у розмірі 40 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за 01 травня 2025 року.

Преміювати у розмірі 525 відсотків посадового окладу за 01 травня 2025 року.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) №121-ОС від 05.05.2025 про внесення змін у зв`язку з помилково введеними даними, наказ начальника центру від 02.05.2025 № 119-ОС Про особовий склад викласти в новій редакції:

…Вислуга років на 02 травня 2025 року становить:

календарна: 13 років 04 місяця 12 днів:

пільгова: 00 роки 04 місяця 18 днів;

всього: 13 роки 08 місяців 30 днів.

Виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення за 2025 рік.

Відповідно до частини 2 статті 15 Закону України Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року №558 Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України (зі змінами виплатити одноразову грошову допомогу при звільнені з військової служби розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 13 (тринадцять повних календарних років військової служби.

Відповідно до частини 14 статті 10-1 Закону України Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей на підставі наказ Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року №558 Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України (зі змінами виплатити грошову компенсацію за 65 (шістдесят п`ять) невикористаних календарних днів щорічної основної відпустки: за 2022 рік 35 календарних дні за 2023 рік 05 календарних днів, за 2024 рік 05 календарних днів та 2025 рік 2 календарних днів. Відповідно до пункту 12 частини 1 статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту виплатити грошову компенсацію за 28 (двадцять вісім) невикористаних календарних дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2024-2025 роки. Виплатити надбавку за особливості проходження служби у розмірі 4 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням т надбавки за вислугу років за 01-02 травня 2025 року. Преміювати у розмірі 525 відсотків посадового окладу за 01-02 травня 2025 року.

За твердженням позивача після звільнення 13 червня 2025 року виплачено індексацію в сумі 31634,27 грн, без врахування при обчисленні базового місяця - січень 2008 року. Не погоджуючись з несвоєчасним розрахунком при звільненні індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, ОСОБА_1 23 червня 2025 року звернулася до відповідача з вимогою щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Станом на день подачі позову відповіді звернення не надходило.

Не погоджуючись з такою бездіяльністю відповідача, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за період затримки остаточного розрахунку при звільненні з військової служби, а тому прийшов до висновку про протиправну бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

При цьому, зменшуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції врахував такі обставини як розмір недоплаченої суми заробітку, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати та прийшов до висновку, що середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні з 03.05.2025 по 13.06.2025 та з врахуванням принципу співмірності становить 33499,81 грн.

Колегія суддів надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції з урахуванням доводів апелянта виходить з наступного.

Предметом даного адміністративного позову є наявність правових підстав для виплати середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні згідно до статей 116, 117 КЗпП України.

Відповідно до приписів абзацу 1 статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно із статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Ні Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року за №2011-XII, ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (у цьому випадку Військовою частиною) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Ця позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.05.2020 року у справі № 816/1640/17, від 16.07.2020 року у справі № 400/2884/18, у справах № 200/4185/20-а та № 240/12238/19, від 05.03.2021 у справі № 120/3276/19-а, від 31.03.2021 у справі № 340/970/20 та інші, де викладено висновки щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби, які підлягають врахуванню під час розгляду цієї апеляційної скарги. Практика Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права є сталою та послідовною, а висновки, наведені у вищевказаних постановах, є релевантними до обставин цієї справи, а тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон №2011-ХІІ), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з пунктами 2, 4 статті 9 Закону №2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу"(в редакції на час виключення позивача зі списків) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Так, пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

В свою чергу, за правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

19.07.2022 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-IX, яким внесено зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких роботодавець повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 за №1153/2008, встановлено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (ч. 2 ст. 117 КЗпП України).

Стаття 116 КЗпП оперує поняттям всі суми, що належать працівнику, а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби всі належні йому суми на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Отже, грошове забезпечення належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати індексації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

Указані висновки кореспондуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відтак, беручи до уваги вищевказане та те, що в момент звільнення позивачу не виплачено всіх сум належних до виплати, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення остаточного розрахунку при звільненні, що вірно вказано судом першої інстанції.

При цьому, колегія суддів зазначає, що сума, яка підлягає стягненню за рішенням суду першої інстанції апелянтом не оскаржена та будь-яких доводів в цій частині апеляційна скарга не містить, а тому оцінка рішенню суду першої інстанції в цій частині не надається.

Позивачем також рішення суду першої інстанції в частині розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в частині відмовлених позовних вимог також не оскаржено.

Посилання апелянта зокрема на роз`яснення, які наведені Міністерством соціальної політики України від 24.07.2013 року № 774/13/84-13, відповідно до яких на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, норми статей 116 і 117 КЗпП України не поширюються, висновків суду не спростовують, оскільки такі роз`яснення суперечать приписам чинного законодавства та сталій правовій позиції Верховного Суду.

Таким чином, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

З підстав визначених статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст.308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів , -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України

Повний текст постанови складено та підписано 09 грудня 2025 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова