Справа № 140/6067/25
Суддя: Шепелюк Віталій Леонідович
Дата ухвалення: 2025-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року ЛуцькСправа № 140/6067/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Шепелюка В.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправним та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі ГУ ПФУ в Харківській області, відповідач 2) про визнання протиправними дій щодо відмови у призначенні пенсії по інвалідності; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати до страхового стажу період роботи згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 з 01 серпня 2004 року по 02 вересня 2005 року, 30 січня 2006 року по 14 квітня 2007 року, з 01 червня 2007 року по 31 березня 2013 року, з 23 травня 2013 року по 15 квітня 2014 року та з 03 червня 2014 року по 14 січня 2015 року; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області призначити та виплачувати пенсію по інвалідності відповідно до Закону України від 09 липня 2003 рік №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-IV) з дати звернення, а саме 20 березня 2025 року.

В обґрунтування позову позивач вказав, що 20 березня 2025 року звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності, яка за принципом екстериторіальності була розглянута ГУ ПФУ в Харківській області. Рішенням відповідача 2 від 27 березня 2025 року №65 було відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. До страхового стажу не зараховано періоди роботи з 01 серпня 2004 року, оскільки з 01 січня 2023 року російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року.

Позивач з такими діями ГУ ПФУ в Харківській області не погоджується та вказав, що спірні періоди його роботи з 01 серпня 2004 року по 02 вересня 2005 року, з 30 січня 2006 року по 14 квітня 2007 року, з 01 червня 2007 року по 31 березня 2013 року, з 23 травня 2013 року по 15 квітня 2014 року та з 03 червня 2014 року по 14 січня 2015 року підтверджено трудовою книжкою серії НОМЕР_1 . Усі записи виконані розбірливо, не місять неточностей та помилок. На переконання позивача спірні періоди його роботи на території російської федерації мають бути зараховані до страхового стажу, оскільки мали місце в період дії вказаної Угоди.

З урахуванням наведеного позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 09 червня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

У відзиві на позов відповідач 2 позовні вимоги заперечив та у їх задоволенні просив відмовити (а.с.40-41). В обґрунтування цієї позиції вказав, що 20 березня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності. Заява позивача за принципом екстериторіальності була розглянута ГУ ПФУ в Харківській області, яким 27 березня 2025 року прийнято рішення №65 про відмову у призначенні пенсії. Страховий стаж позивача складає 08 років 04 місяці 17 днів. До страхового стажу не зараховано періоди відображенні у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 30 липня 2004 року, оскільки стаж набутий на території російської федерації. З 01 січня 2023 року російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року. Пенсії громадянам, які проживали, працювали на території російської федерації, призначаються на умовах, визначених Законом №1058-IV, до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на території РРФСР по 31 грудня 1991 року.

Відповідач 2 вважає, що його рішення є законним та підстави для його скасування відсутні.

ГУ ПФУ у Волинській області відзив на позов не подав.

Дослідивши письмові докази, перевіривши доводи позову, суд встановив такі обставини.

Не є спірною та обставина, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 20 березня 2025 року звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області з заявою про призначення пенсії по інвалідності (3 група інвалідності). Після реєстрації заяви та формування електронної пенсійної справи працівниками ГУ ПФУ у Волинській області заява позивача відповідно до принципу екстериторіальності була розглянута ГУ ПФУ в Харківській області.

Рішенням відповідача 2 від 27 березня 2025 року №65 позивачу відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до Закону №1058-ІV у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого статтею 32 Закону №1058-ІV (а.с. 14).

Зі змісту вказаного рішення слідує, що необхідний страховий стаж становить 10 років. Страховий стаж заявника становить 08 років 04 місяці 17 днів.

Згідно з наданими документами не зараховано до загального страхового стажу період роботи в росії, починаючи 01 серпня 2004 року згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 30 липня 2004 року, оскільки з 01 січня 2023 року російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року. Пенсії громадянам, які проживали/працювали на території російської федерації, призначаються на умовах, визначених Законом №1058-ІV. При цьому до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на території РСФСР по 31 грудня 1991 року.

Позивач, вважаючи протиправними дії ГУ ПФУ в Харківській області щодо відмови у призначенні пенсії по інвалідності, звернувся до суду з цим позовом.

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України громадянам гарантоване право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Законом України, що визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, є Закон №1058-IV.

Відповідно до статті 30 Закону №1058-IV пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Частиною першою статті 32 вказаного Закону визначено, що особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією, зокрема, для осіб з інвалідністю II та III груп: від 43 років до досягнення особою 45 років включно - 10 років.

За приписами частини першої статті 56 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується, серед іншого, також: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Статтею 62 Закону №1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Отже, основним документом, підтверджуючим факт роботи особи є її трудова книжка, а також ці обставини можуть підтверджуватися й іншими документами, зокрема, архівними довідками, уточнюючими довідками.

З трудової книжки серії НОМЕР_1 вбачається, що у періоди з 01 серпня 2004 року по 02 вересня 2005 року, з 30 січня 2006 року по 14 квітня 2007 року ОСОБА_1 працював машиністом катка 5 розряду у Відкритому акціонерному товаристві «СУ-25 Мосасфальстрой» російської федерації (записи №1-4); у періоди з 01 червня 2007 року по 31 березня 2013 року, з 23 травня 2013 року по 15 квітня 2014 року, з 03 червня 2014 року по 14 січня 2015 року позивач працював машиністом дорожньо-транспортних машин 5 розряду у Відкритому акціонерному товаристві «СУ-25 Мосасфальстрой» російської федерації (записи №5-10) а.с. 16-18.

Варто зазначити, що автентичність записів у трудовій книжці позивача у спірні періоди відповідачем 2 не оспорюється. Трудова книжка позивача містить усі належним чином внесені записи про роботу позивача у спірні періоди, такі записи засвідчені чітким відтиском печатки підприємств та не містять ні виправлень/підтирань, ні інших неточностей, які б давали підстави сумніватись у їх достовірності.

За обставин цієї справи відповідач не зарахував до страхового стажу позивача період його роботи з 01 серпня 2004 року згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 30 липня 2004 року, оскільки з 01 січня 2023 року російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав держав учасниць Співдружності.

Так, згідно зі статтею 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до частин першої-другої статті 4 Закону №1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України Про недержавне пенсійне забезпечення, Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року.

Так, відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Обчислення розміру пенсії за даною Угодою провадиться із заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992року у м. Москві. Вказана постанова набрала чинності 02 грудня 2022 року. За результатами письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав стосовно рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, зазначений міжнародний договір України припинив свою дію для України 19 червня 2023 року.

Відтак, до набрання чинності вказаною постановою Кабінету Міністрів України Україна, як держава - учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року.

Частиною другою статті 13 Угоди передбачено, що пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Отже, за наявності чинних у період роботи особи положень Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні періоду роботи до страхового стажу чи не прийняття на території держав - учасниць Співдружності без легалізації необхідних для пенсійного забезпечення документів, виданих у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року.

Та обставина, що з 01 січня 2023 року російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, а для України зазначений міжнародний договір припинив свою дію 19 червня 2023 року, не стосується періодів трудової діяльності позивача, що мали місце в період дії вказаної Угоди.

Таким чином, позиція відповідача 2 суперечить принципу верховенства права, оскільки право позивача на призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди, а відтак і з денонсацією міжнародних угод.

Суд при вирішенні справи враховує також правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 28 січня 2025 року у справі №620/3530/22, яка полягає у такому.

Не є підставою для відмови у зарахуванні спірного стажу роботи позивача до стажу, який враховується для призначення пенсії і припинення участі російської федерації в Угоді, адже такий стаж ним набутий до прийняття відповідних нормативних актів. Крім того, надана позивачем трудова книжка не може піддаватися сумніву та позбавляти особу права на зарахування відповідних періодів до стажу лише з тих міркувань, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації припинено співробітництво з країною-агресором.

Відсутність інформації про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду російської федерації та неможливість їх підтвердження не може бути підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу для призначення пенсії за віком стажу роботи, набутого на підприємствах російської федерації, який підтверджений належними доказами, зокрема записами трудової книжки.

З урахуванням викладеного суд, констатує, що на час трудової діяльності ОСОБА_1 у спірні періоди Угода була чинною, а тому він має право на зарахування до страхового стажу періодів трудової діяльності з згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 з 01 серпня 2004 року по 02 вересня 2005 року, 30 січня 2006 року по 14 квітня 2007 року, з 01 червня 2007 року по 31 березня 2013 року, з 23 травня 2013 року по 15 квітня 2014 року та з 03 червня 2014 року по 14 січня 2015 року.

Отже, наведене у сукупності вказує на помилковість висновків відповідача 2 у рішенні від 27 березня 2025 року №5 про неможливість зарахувати до страхового стажу позивача спірні періоди. Тому позовні вимоги про визнання протиправними дій належить задовольнити у спосіб прийняття судом рішення про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 27 березня 2025 року №65, адже внаслідок прийняття цього рішення порушено право позивача на призначення пенсії по інвалідності.

Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області здійснити призначення та виплату пенсії по інвалідності з 20 березня 2025 року, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 з 01 серпня 2004 року по 02 вересня 2005 року, 30 січня 2006 року по 14 квітня 2007 року, з 01 червня 2007 року по 31 березня 2013 року, з 23 травня 2013 року по 15 квітня 2014 року та з 03 червня 2014 року по 14 січня 2015 року, то суд зазначає на таке.

Відповідно до пункту 4.2 розділу IV Порядку №22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Суд зазначає, що органом, що призначає пенсію, визначено за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ в Харківській області, яким розглядалось питання про призначення позивачу пенсії та приймалось рішення про відмову в такому призначенні.

ГУ ПФУ у Волинській області не розглядало питання щодо призначення позивачу пенсії, рішень з цього питання, зокрема щодо розрахунку трудового стажу позивача, відповідачем 1 не приймалось.

Отже, в даному випадку права позивача порушені виключно ГУ ПФУ в Харківській області, яке розглядало питання про призначення позивачу пенсії та здійснювало розрахунок страхового стажу позивача.

Відповідачем у справах, в яких оспорюються, зокрема, рішення, ухвалені в результаті розгляду заяви про призначення пенсії, є суб`єкт владних повноважень, який прийняв відповідне рішення.

Така ж правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 08 лютого 2024 року у справі №500/1216/23.

Тому в задоволенні позовних вимог до ГУ ПФУ у Волинській області, слід відмовити.

Згідно з пунктом 4.10 розділу IV Порядку №22-1 ГУ ПФУ у Волинській області визначено як орган, який буде здійснювати виплату пенсії позивачу за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання призначити пенсію по інвалідності, суд зазначає таке.

Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

На законодавчому рівні поняття дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що розглядається, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом України «Про пенсійне забезпечення» та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Також, суд враховує, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №227/3208/16-а.

Згідно зі статтею 34 Закону №1058-IV пенсія по інвалідності призначається на весь строк встановлення інвалідності. Особам з інвалідністю, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього Закону, пенсії по інвалідності призначаються довічно. Повторний огляд цих осіб з інвалідністю провадиться тільки за їх заявою.

Відповідно до пункту 21 частини першої статті 45 Закону №1058-IV пенсія по інвалідності призначається з дня встановлення інвалідності, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня встановлення інвалідності.

Виходячи з встановлених фактичних обставин справи, враховуючи норми чинного законодавства, що врегульовують спірні правовідносини, правові висновки Верховного суду у постанові від 28 січня 2025 року у справі №620/3530/22, та межі заявлених позовних вимог, суд з урахуванням наданих частинами другою, третьою статті 245 КАС України повноважень та з метою повного захисту порушеного права позивача вважає, що позов належить задовольнити у спосіб визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 27 березня 2025 року №65 та з огляду на наявність в ОСОБА_1 умов для реалізації права на призначення пенсії по інвалідності зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській області призначити позивачу пенсію по інвалідності з 20 березня 2025 року (з дня звернення із заявою, в межах заявлених позовних вимог), зарахувавши до страхового стажу період роботи з 01 серпня 2004 року по 02 вересня 2005 року, 30 січня 2006 року по 14 квітня 2007 року, з 01 червня 2007 року по 31 березня 2013 року, з 23 травня 2013 року по 15 квітня 2014 року та з 03 червня 2014 року по 14 січня 2015 року.

Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 2, 72-77, 243-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43027, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, будинок 6, ідентифікаційний код юридичної особи 13358826), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (61022, місто Харків, площа Свободи, будинок 5, ідентифікаційний код юридичної особи 14099344) про визнання дій протиправним та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 27 березня 2025 року №65.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності з 20 березня 2025 року, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 01 серпня 2004 року по 02 вересня 2005 року, 30 січня 2006 року по 14 квітня 2007 року, з 01 червня 2007 року по 31 березня 2013 року, з 23 травня 2013 року по 15 квітня 2014 року та з 03 червня 2014 року по 14 січня 2015 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В. Л. Шепелюк