Справа № 686/27056/25
Суддя: Хараджа Н. В.
Дата ухвалення: 2025-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/686/543/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2025 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області в складі: головуючої судді Хараджі Н.В., за участю секретаря судового засідання Козуляк І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, адміністративну справу за позовною заявою позовом ОСОБА_1 , який подано та підписано представником позивача Савченко Оксаною Володимирівною, до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,

встановив:

До Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області надійшов позов ОСОБА_1 , який подано та підписано представником позивача Савченко Оксаною Володимирівною, до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення від 03.09.2025 року № R49707, згідно якого просить скасувати вказану постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу розміром 17000 грн. за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та закрити справу про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що ОСОБА_1 з жовтня 2023 року проживає за межами території України. 17 вересня 2025 року засобами телефонного зв`язку від власного близького родича позивачу стало відомо про те, що відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 винесено постанову про накладення на позивача штрафу за порушення ОСОБА_1 ч. 3 ст. 210-1 КУпАП (далі КУпАП) у зв`язку із неявкою ОСОБА_1 до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за повісткою. Вважає цю постанову незаконно, виходячи з наступного. Будь-яких повісток, які могли б повідомити ОСОБА_1 про необхідність прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач не отримував. Крім того, з жовтня 2023 року позивач проживає за межами території України. За таких обставин, оскільки позивач не отримував будь-яких повісток в порядку, передбаченому законом, вказане виключає правові підстави для притягнення позивача до відповідальності. У зв`язку з чим просив суд скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 Кодексу України № R49707 від 03 вересня 2025, а провадження по справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП закрити у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Ухвалою судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02.10.2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі за вказаною позовною заявою. Постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та витребувано відвідні матеріали адміністративного провадження. Копію ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження у справі направлено учасникам справи.

Копію ухвали про прийняття до розгляду та відкриття провадження у даній адміністративній справі згідно рекомендованого повідомлення надіслано до ІНФОРМАЦІЯ_1 та отримано 07.10.2025 року.

13.11.2025 року через систему Електронний суд відповідачем надіслано відзив на позовну заяву, за яким просили поновити строк для подання відзиву та зазначили. З даних Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, позивач уточнив місце проживання (а саме вказав, що проживає з адресою: АДРЕСА_1 ) Відтак, і повістка була направлена Позивачу на його актуальну адресу. Відповідач долучає копію повістки №819693 від 25.10.2024, яка містилась у відправленні №681. Варто відзначити, що вказана повістка була сформована, надрукована та відправлена у межах процедури централізованого надсилання повісток, що врегульований п. 30-2 Порядку призову. Повістка містить усі необхідні реквізити, передбачені Порядком призову, а її чинність можна перевірити шляхом зчитування QR-коду за допомогою технічних засобів, які дають змогу відтворити відомості, зазначені у повістці, у тому числі засобами електронного кабінету призовника, військовозобов`язаного, резервіста, зокрема з використанням мобільного додатка у відповідності до п. 41-1 Порядку призову. Разом з тим, відповідно до інформації з Реєстру, повістка повернулась до відправника, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 . ІНФОРМАЦІЯ_4 долучає витяг відповідної інформації з Реєстру. Таким чином, повернення поштового відправлення з повісткою до Відповідача є вичерпним підтвердженням належного оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування, що випливає із процитованого вище п. 41 Порядку призову. Враховуючи, що Позивач був належним чином оповіщений про виклик до Відповідача, вважає, що неявка Позивача по виклику є порушенням законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію. Відтак, відповідач вважає, що факт порушення Позивачем правил військового обліку та законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію є цілком доведеним і внесення відомостей в Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів про таке порушення з боку Позивача є правомірним та не підлягає скасуванню. Новий механізм передбачив можливість подання особою, яка вчинила правопорушення у сфері військового обліку чи мобілізації, подати заяву про неоспорення допущеного порушення та притягнення до відповідальності за її відсутності. Така заява може подаватись засобами електронного кабінету призовника, військовозобов`язаного та резервіста (тобто додатку Резерв+). При цьому, у разі визнання вчиненого порушення, постанова про накладення стягнення вважається виконаною у разі сплати не менше ніж 50 відсотків розміру штрафу, тобто по суті запроваджена знижка на загальний розмір штрафу. За даними Реєстру, Позивач використав цей механізм та, через свій додаток Резерв+, подав заяву, у якій він не оспорює вчинене порушення (неявка за повісткою №819693 від 25.10.2024) та згоден на притягнення його до відповідальності за його відсутності.

Вказана заява, спосіб її надходження (електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста) та дата надходження (01.09.2025) прямо вказана у постанові №R49707 від 03.09.2025.

Відтак, вбачається, що Позивач самостійно, за власним бажанням, визнав своє порушення у вигляді неявки за повісткою та подав заяву, наслідком чого стало винесення постанови №R49707 від 03.09.2025. ІНФОРМАЦІЯ_4 вважає, що факт виїзду та проживання Позивача за кордоном не звільняє його від обов`язку з`являтись за повістками, які належним чином направлені на адресу Позивача. До того ж, Позивач під час уточнення даних самостійно адресу проживання в України, яка у подальшому і була зазначена у повістці. З урахуванням вказаного, ІНФОРМАЦІЯ_4 вважає, що не допустив протиправних дій, порушення з боку Позивача є цілком доведеним, а постанова №R49707, з урахуванням самостійного визнання Позивачем правопорушення, є правомірною, у зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні позову.

Також крім відзиву на адресу суду відповідачем скеровано копії сторінок з документу щодо функціональних обов`язків начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 , копію витягу з Наказу командувача сухопутних військ ЗСУ від 16.08.2024 року, копію роздруківки щодо ОСОБА_1 , де вказано: повістка 25.10.2025 року №681 вручена відправнику, з`явитися до 14.11.2024 року, копія повістки № 819693 щодо необхідного з`явитися ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_5 07.11.2025 року о 11.00 для уточнення даних з описом вкладення Укрпошти.

Ухвалою судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14.11.2025 рокувитребувано у ІНФОРМАЦІЯ_1 належним чином засвідчену копію постанови по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 Кодексу України № R49707 від 03 вересня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, який треба надіслати до суду до 02.12.2025 року. Вказану ухвалу отримано відповідачем 25.11.2025 року. Проте витребувана копія оскаржуваної постанови відповідачем до суду скерована не була.

За правилами частини п`ятої та сьомої статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у відповідності до положень частини п`ятої та сьомої статті 262 КАС України до суду не надійшло.

Відповідно до частини першої, другої та восьмої статті 262 КАС України розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути дану справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до пунктів 1 8 частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

З матеріалів справи вбачається, що предметом оскарження є акт територіального центру комплектування про притягнення особи до адміністративної відповідальності за порушення порядку уточнення даних військовозобов`язаного.

Диспозиція частини третьої статті 210-1 КУпАП передбачає відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період.

Тобто диспозиція наведеної норми є бланкетною, тобто лише називає або описує правопорушення, а для повного визначення його ознак відсилає до інших галузей права або інших підзаконних актів (інструкцій, переліків, статутів, положень, наказів, правил тощо).

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначені Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Відповідно до абз. 1ч. 1 ст. 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду.

Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Ч. 3 ст. 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" складається з абзаців, проте в оскаржуваній постанові посилання на конкретний абзац відсутнє.

Однак в силу абз. 8 ч. 3 ст. 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" вказано, що у разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.

Отже зазначені норми передбачаються відокремлені склади адміністративного правопорушення, які проявляються у вигляді: з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки та проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби.

Згідно оскаржуваної постанови від 03.09.2025 року №R49707 за результатом вивчення відомостей та реєстрової інформації Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, встановлено до ОСОБА_1 не прибув за викликом до ТЦК та СП у строк та місце, зазначені в повістці (ст. 22 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу»), встановлений абзацом 7 ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чим допустив порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію й вчинив правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУПАП, за що на нього накладено штраф в сумі 17000 грн.

Таким чином у вказаній постанові не конкретизовано дату, час та місце вчинення адміністративного правопорушення, не вказано, який чином сповіщався позивач про необхідність явки по ТЦК та дату такої явки, яким чином було скеровано таке сповіщення та чи отримав він його чи ні.

При цьому на обґрунтування своєї позиції відповідач посилається на дані Реєстру, та зазначив, що позивач використав цей механізм та, через свій додаток Резерв+, подав заяву, у якій він не оспорює вчинене порушення (неявка за повісткою №819693 від 25.10.2024) та згоден на притягнення його до відповідальності за його відсутності. Проте вказані докази суду не скеровані. Згідно позовної заяви позивач оспорює казані обставини.

Крім того відповідачем до матеріалів справи долучено документи, які мають розбіжності щодо дати та часу, на який викликався позивач. Так копії роздруківки щодо ОСОБА_1 вказано: повістка 25.10.2025 року №681 вручена відправнику, з`явитися до 14.11.2024 року, а в наданій копії повістки № 819693 зазначено, що ОСОБА_1 необхідного з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_5 07.11.2025 року о 11.00 для уточнення даних. Крім того згідно трекінгу Укрпошти дані про відправлення за №681 на даний час відсутні, тому що не зареєстровані в системі.

Вказані неузгодженості оскаржуваної постанови в частині встановлених фактичних обставин із зазначенням норм, порушення яких інкриміновано позивачу, унеможливлює суд встановити дійсні обставини справи та надати вірну їм правову кваліфікацію.

При цьому суд наголошує, що процедура оповіщення військовозобов`язаних та резервістів, їх прибуття до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, військових частин Збройних Сил, інших військових формувань, Центрального управління або регіонального органу СБУ чи відповідного підрозділу розвідувальних органів визначена Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі Порядок), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 560 від 16.05.2024.

Згідно з пунктом 41 Порядку належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є: 1) у разі вручення повістки особистий підпис про отримання повістки, відеозапис вручення повістки або ознайомлення з її змістом, у тому числі відеозапис доведення акта відмови від отримання повістки (додаток 2), а також відеозапис відмови резервіста або військовозобов`язаного у спілкуванні з особою, уповноваженою вручати повістки; 2) у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку: день отримання такого поштового відправлення особою, що підтверджується інформацією та/або документами від поштового оператора; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання.

Зі змісту наведеного положення вбачається, що у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку резервіст або військовозобов`язаний вважається належним чином оповіщеним про виклик до районного (міського) ТЦК у разі проставлення у поштовому повідомленні: (І) відмітки про отримання особою відправлення; (ІІ) відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою ТЦК під час уточнення своїх облікових даних або (ІІІ) відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку.

Водночас суд враховує, що заявник заперечує факт його оповіщення.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення,дії чи без діяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі ( частина друга статті 77 КАС України).

Суд надав можливість відповідачу надати усі наявні докази по справі.

У цій справі до предмету доказування входить, зокрема, встановлення порядку оповіщення позивача про необхідність з`явитись до ТЦК (докази надсилання повістки, її отримання, неотримання, причини неотримання, тощо), зокрема, дотримання пункту 41 Порядку, підтвердженням чого є повідомлення про вручення поштового відправлення з однією з таких відміток: про отримання особою відправлення; про відмову отримати поштове відправлення чи про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою ТЦК під час уточнення своїх облікових даних або адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку. Однак належних доказів щодо надсилання відповідного оповіщення позивачу (поштове повідомлення про вручення) та, відповідно, належного оповіщення позивача відповідачі не надали, що виключає можливість встановлення відповідного факту. Натомість позивач відповідну обставину заперечує. Суд також виходить з того, що у разі не оповіщення або ж повернення відповідного відправлення через невручення, указана обставина не може бути підтверджена жодним доказом зі сторони позивача, а тому обставину належного оповіщення має доводити саме відповідач.

За таких обставин, суд, з урахуванням положень пункту 4 частини третьої статті 2, частини другої статті 77 та частини четвертої статті 159 КАС України вважає, що доводи позивача щодо відсутності доказів його належного оповіщення про необхідність з`явитись до ТЦК є обґрунтованими, а відповідач доказів на спростування наведеного не надав.

У відповідності до вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У відповідності до ст. 251 КпАП України, доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показання технічних приладів, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосується забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

При цьому згідно ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

З огляду на вищевикладене, суд при вирішенні вказаної справи зважує, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності, котра оскаржується є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.

Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

В контексті наведеного слід відмітити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом (посадовою особою), на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Приписами ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 15 "Про практику розгляду судами скарг на постанови у справах про адміністративні правопорушення" суд повинен перевірити: чи накладено адміністративне стягнення правомочним органом; чи є в діях даної особи ознаки проступку, за який законом передбачена адміністративна відповідальність, і вина у його вчиненні; чи не сплив строк давності для притягнення до адміністративної відповідальності; чи правильні висновки органу (посадової особи), який виніс постанову, про тяжкість вчиненого проступку і обтяжуючі обставини; чи враховані пом`якшуючі обставини, майновий стан винного, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною 3 статті 286 КАС України передбачено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, беручи до уваги встановлені під час судового розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 не досліджено всіх обставин порушення законодавства про мобілізацію та мобілізаційну підготовку, не конкретизовано у відповідності до діючих норм законодавства усі обставини вчиненого правопорушення, допущено неузгодженості окремих частин оскаржуваної постанови, що унеможливлює суд встановити дійсні обставини справи, а в судовому засіданні усунути виявлені суперечності не представляється можливим, а тому, рішення суб`єкта владних повноважень слід скасувати, а справу надіслати на новий розгляд до компетентного органу, тобто позов задовольнити частково.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 139 КАС України.

Згідно ч. ч. 1 та 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За умовами частини першої статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 ст. 139 КАС України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Беручи до уваги, що суд хоча прийшов до переконання про часткове задоволення адміністративного позову, однак про скасування оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі котрого було притягнуто до адміністративної відповідальності позивача та останнім понесено витрати з розгляду вказаної справи в суді, тому за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути понесені ним судові витрати, а саме сплачений судовий збір у розмірі 484гривень 48 копійок.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 9,72-74,77,121, 229,242,244-246,286 КАС України, суд,

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову по справі про адміністративне правопорушення т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № R49707 від 03.09.2025 року, згідно якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу розміром 17000 грн. за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП скасувати, а справу надіслати на новий розгляд до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 484 гривень 48 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 , місцезнаходження за адресою: АДРЕСА_3 .

Суддя Хмельницького

міськрайонного суду Н.В. Хараджа