Справа № 120/17491/24
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2025-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/17491/24

Головуючий у 1-й інстанції: Маслоід Олена Степанівна

Суддя-доповідач: Моніч Б.С.

08 грудня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Моніча Б.С.

суддів: Білої Л.М. Гонтарука В. М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових-повідомлень рішень,

В С Т А Н О В И В :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В грудні 2024 року Військова частина НОМЕР_1 звернулася з позовною заявою до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № від 15.05.2024 та №1 від 20.09.2024.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що на підставі актів камеральних перевірок від 25.04.2024 №16970/02-32-04-01/ НОМЕР_2 та від 06.09.2024 №31295/02-32-04-01/ НОМЕР_2 відповідачем були прийняті податкові повідомлення-рішення від 15.05.2024 № на суму 6 800 грн та від 20.09.2024 №1 на суму 2 040 грн. На думку позивача, контролюючий орган безпідставно вказав на неподання декларації з рентної плати, оскільки військова частина не є платником цього податку, адже дозвіл на спеціальне водокористування №533/ВН/49д-19 видано для власних і санітарно-гігієнічних потреб. Також позивач вважає, що в акті від 25.04.2024 протиправно охоплено період понад 1095 днів. У зв`язку з цим просив визнати податкові повідомлення-рішення незаконними та скасувати їх.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 18 червня 2025 року у задоволенні позовної заяви Військової частини НОМЕР_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відмовлено.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

02.01.2019 Державним агентством водних ресурсів України позивачеві видано дозвіл на спеціальне водокористування №533/ВН/49д-19. Метою водокористування у вказаному дозволі зазначено власні питні і санітарно-гігієнічні та інші потреби.

В квітні 2024 року відповідачем проведено камеральну перевірку, за результатами якої складено акт №16970/02-32-04-01/ НОМЕР_2 від 25.04.2024.

В ході перевірки відповідачем встановлено, що позивач має обов`язок щодо подання декларації з рентної плати, адже має в наявності показник, який підлягає декларуванню, - дозвіл №533/ВН/49д-19. Водночас позивачем за І-IV квартали 2019 року, І-IV квартали 2020 року, І-IV квартали 2021 року, І-IV квартали 2022 року та І-IV квартали 2023 року відповідні декларації не подано, чим порушено вимоги п.257.3 ст. 257 розділу ІХ, пп. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49 розділу ІІ Податкового кодексу України.

На підставі вищевказаного акта перевірки відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення № від 15.05.2024, яким до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 6 800 грн.

Також у вересні 2024 року відповідачем проведено камеральну перевірку щодо неподання податкової звітності, за результатами якої складено акт №31295/02-32-04-01/07941533 від 06.09.2024.

Надалі, 20.09.2024 відповідач на підставі зазначеного акту прийняв податкове повідомлення-рішення №1 про застосування до позивача штрафних санкцій в сумі 2 040,00 грн за неподання декларації з рентної плати за І-ІІ квартал 2024 року.

Вважаючи протиправними податкові повідомлення-рішення від 15.05.2024 та від 20.09.2024, позивач звернувся до суду з цим позовом.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є платником рентної плати за спеціальне водокористування у частині використання води на полив зелених насаджень та мав обов`язок подавати декларації з рентної плати щокварталу, навіть якщо частина води не оподатковується. Неподання позивачем декларацій є порушенням, за яке контролюючий орган правомірно застосував штрафні санкції.

Щодо посилання позивача на те, що відповідач протиправно охопив камеральною перевіркою період до 25.04.2021, то суд зазначив, що застосовуючи норми ПК України з урахуванням змін, запроваджених у період пандемії та воєнного стану, контролюючий орган діяв у межах законодавчо дозволених строків, а тому камеральна перевірка, яка охоплює період до 25.04.2021, не є протиправною, адже строк давності не сплив з урахуванням зупинення його перебігу на вказані періоди.

За наведених обставин суд дійшов висновку, що податкові повідомлення-рішення № від 15.05.2024 та №1 від 20.09.2024 прийнято відповідачем правомірно.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач, посилаючись на норми матеріального та процесуального права, оскаржив його в апеляційному порядку з вимогою скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що Військова частина НОМЕР_1 знаходиться в межах населеного пункту АДРЕСА_1 , а тому проводить зовнішній благоустрій території такого населеного пункту, зокрема, поливання зелених насаджень, миття доріг тощо. Таким чином, за спеціальне використання води на полив зелених насаджень на підставі дозволу № 533/ВН/49д-19 від 02.01.2019 не стягується рентна плата. Отже, таке спеціальне використання води не є об`єктом оподаткування згідно підпункт 255.4.3 пункту 255.4. статті 255 ПК України. Таким чином військова частина НОМЕР_1 не є платником податків у розрізі рентної плати за спеціальне використання води. Відповідно, відсутній обов`язок військової частини НОМЕР_1 подавати до контролючого органу податкову декларацію з рентної плати. Однак суд першої інстанції не застосував вказані норми матеріального права та безпідставно відмовив у задоволенні позову.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав на безпідставність її вимог та правильність висновків суду першої інстанції. На переконання відповідача, позивач є платником рентної плати за спеціальне водокористування відповідно до п.255.1 ст.255 ПК України.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), а також, надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платники податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим кодексом України від 02 грудня 2010 року № 2755- IV (далі - ПК України, тут і далі - в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень).

Відповідно до п.п. 75.1.1 п.75.1 ст.75 ПКУ камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків, та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового, даних СОД РРО.

Предметом камеральної перевірки також може бути 1) своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків); 2) своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних; 3) своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах; 4) повнота нарахування та своєчасність сплати податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі невідповідності резидента Дія Сіті вимогам, визначеним пунктами 2, 3 частини першої та пунктом 10 частини другої статті 5 Закону України "Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні"; 5) своєчасність подання заяви про взяття на облік фінансових агентів відповідно до вимог статті 39-3 цього Кодексу; 6) своєчасність подання фінансовими агентами звітів про підзвітні рахунки, виправлених звітів про підзвітні рахунки; 7) своєчасність надання фінансовими агентами відповіді на запити (повідомлення) контролюючого органу, що надсилаються у випадках, визначених статтею 39-3 цього Кодексу; 8) своєчасність подання повідомлення про структуру власності та кінцевих бенефіціарних власників відповідно до вимог пункту 44-1.2 статті 44-1 цього Кодексу; 9) своєчасність подання особою, яка здійснює управління або адміністрування трасту, повідомлення про укладення договору щодо управління або адміністрування трасту або про припинення такого договору, фінансової звітності, копій первинних документів та іншої інформації щодо трасту на запит контролюючого органу у випадках, передбачених статтею 44-2 цього Кодексу; 10) своєчасність надання інформації на запит контролюючого органу відповідно до пункту 44-1.3 статті 44-1, підпунктів 6-8 підпункту 73.3.1 пункту 73.3 статті 73 цього Кодексу; 11) своєчасність та І-IV квартали 2020 року, І-IV квартали 2021 року, І-IV квартали 2022 року та І-IV квартали 2023 року відповідні декларації не подано, чим порушено вимоги п.257.3 ст. 257 розділу ІХ, пп. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49 розділу ІІ Податкового кодекс

Статтею 76 ПКУ визначено порядок проведення камеральної перевірки.

Так, п. 76.1 ст. 76 ПКУ передбачено, що камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) такого органу або направлення на її проведення. Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком. Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов`язкова.

Пунктом 49.1 ст. 49 ПК України встановлено, що податкова декларація подається за звітний період в установлені ПК України строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Платник податків зобов`язаний за кожний встановлений ПК України звітний період, в якому виникають об`єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог ПК України подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є. Цей абзац застосовується до всіх платників податків, в тому числі платників, які перебувають на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності (п. 49. 2 ст. 49 ПК України).

За змістом пп. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49 ПК України податкові декларації крім випадків, передбачених ПК України, подаються за базовий звітний (податковий)період, що дорівнює: календарному кварталу або календарному півріччю (у тому числі в разі сплати квартальних або піврічних авансових внесків) - протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя).

Відповідно до пп.49.18.6 п. 49.18. ст. 49 ПК України податкові декларації, крім випадків, передбачених ПК України, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює: календарному року для платників податку на прибуток (у тому числі платників частини чистого прибутку (доходу)), для податкової декларації (у тому числі розрахунку частини чистого прибутку (доходу), дивідендів на державну частку), яка розраховується наростаючим підсумком за рік, - протягом 60 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) року.

Відповідно до п.120.1 ст. 120 ПК України за неподання (крім випадків, якщо податкова декларація не подається відповідно до пункту 49.2 статті 49 ПК України) або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов`язаними нараховувати і сплачувати податки та збори, платежі, контроль за сплатою яких покладено на контролюючі органи, податкових декларацій (розрахунків), а також іншої звітності, обов`язок подання якої до контролюючих органів передбачено ПК України, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 340 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.

Ті самі дії, вчинені платником податків, до якого протягом року було застосовано штраф за таке порушення, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 1020 гривень за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.

Підпунктом 14.1.217 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що рентна плата - загальнодержавний податок, який справляється за користування надрами для видобування корисних копалин; за користування надрами в цілях, не пов`язаних з видобуванням корисних копалин; за користування радіочастотним спектром (радіочастотним ресурсом) України; за спеціальне використання води; за спеціальне використання лісових ресурсів; за транспортування нафти і нафтопродуктів магістральними нафтопроводами та нафтопродуктопроводами, транзитне транспортування трубопроводами аміаку територією України.

Згідно з ч. 1 ст. 48 Водного кодексу України спеціальне водокористування - це забір води з водних об`єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об`єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів.

Порядок і умови сплати рентної плати унормовано у розділі IX «Рентна плата» ПК України, у якому знаходиться ст. 255 ПК України, яка деталізує порядок сплати рентної плати за спеціальне використання води.

Відповідно до п. 255.1 вказаної статті платниками рентної плати за спеціальне використання води є:

первинні водокористувачі - суб`єкти господарювання незалежно від форми власності: юридичні особи, їх філії, відділення, представництва, інші відокремлені підрозділи без утворення юридичної особи, постійні представництва нерезидентів, а також фізичні особи - підприємці, які використовують та/або передають вторинним водокористувачам воду, отриману шляхом забору води з водних об`єктів;

суб`єкти господарювання незалежно від форми власності: юридичні особи, їх філії, відділення, представництва, інші відокремлені підрозділи без утворення юридичної особи, постійні представництва нерезидентів, а також фізичні особи - підприємці, які використовують воду для потреб гідроенергетики, водного транспорту і рибництва.

Відповідно до пунктів 255.2, 255.3 ст. 255 ПК України не є платниками рентної плати за спеціальне використання води водокористувачі, які використовують воду виключно для задоволення питних і санітарно-гігієнічних потреб населення (сукупності людей, які знаходяться на даній території в той чи інший період часу, незалежно від характеру та тривалості проживання, в межах їх житлового фонду та присадибних ділянок), у тому числі для задоволення виключно власних питних і санітарно-гігієнічних потреб юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та платників єдиного податку.

Для цілей цієї статті під терміном "санітарно-гігієнічні потреби" слід розуміти використання води в туалетних, душових, ванних кімнатах і умивальниках та використання для утримання приміщень у належному санітарно-гігієнічному стані.

Об`єктом оподаткування рентною платою за спеціальне використання води є фактичний обсяг води, який використовують водокористувачі.

При цьому у п. 255.4 ст. 255 ПК України перелічені напрямки постачання води, за яку рентна плата за спеціальне використання води не справляється, тобто, випадки, за яких платник податків звільняється від сплати рентної плати за обсяги води, що використовуються на зазначені у вказаному пункті потреби.

Зокрема, рентна плата не справляється:

за воду, що використовується для задоволення питних і санітарно-гігієнічних потреб населення (сукупності людей, які знаходяться на даній території в той чи інший період часу, незалежно від характеру та тривалості проживання, в межах їх житлового фонду та присадибних ділянок), у тому числі для задоволення виключно власних питних і санітарно-гігієнічних потреб юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та платників єдиного податку (п. 255.4.1 пункту 255.4 статті 255 ПК України);

за воду, що використовується для потреб зовнішнього благоустрою територій міст та інших населених пунктів (п. 255.4.3 пункту 255.4 статті 255 ПК України).

З матеріалів справи встановлено, що 02.01.2019 Державним агентством водних ресурсів України позивачеві видано дозвіл на спеціальне водокористування №533/ВН/49д-19. У дозволі метою водокористування визначено забезпечення власних питних, санітарно-гігієнічних та інших потреб. У графі «ліміт використання води» зазначено: «використання води на власні потреби 36,079 м3/добу, у тому числі з підземних джерел на питні і санітарно-гігієнічні потреби 36,079 м3/добу, на інші потреби (полив зелених насаджень) 4,925 м3/добу».

Податковими повідомленнями-рішеннями від 15.05.2024 № на суму 6 800 грн та від 20.09.2024 №1 на суму 2 040 грн до позивача застосовано штрафні санкції за невиконання обов`язку щодо подання декларації з рентної плати за спеціальне водокористування.

Суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність таких рішень, мотивуючи тим, що звільнення від рентної плати стосується лише обсягів води, використаних для власних питних і санітарно-гігієнічних потреб, тоді як пільга щодо поливу зелених насаджень не передбачена.

Проте колегія суддів не погоджується з наведеними висновками з огляду на таке.

Відповідно до підпункту 255.4.3 пункту 255.4 статті 255 ПК України рентна плата за спеціальне використання води не справляється за воду, що використовується для потреб зовнішнього благоустрою територій міст та інших населених пунктів.

ПК України не містить визначення поняття «благоустрій територій». Тому з метою правильного застосування норми слід звернутися до спеціального законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», благоустрій населених пунктів - це комплекс робіт та заходів, до якого належать, зокрема, інженерний захист, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічні, організаційно-правові та екологічні заходи, спрямовані на покращення мікроклімату, санітарного стану, зниження рівня шуму. Ці заходи здійснюються з метою раціонального використання території населеного пункту, її належного утримання, охорони та створення сприятливих умов для життєдіяльності населення.

Частина сьома статті 28 цього ж Закону передбачає, що правила утримання зелених насаджень затверджуються відповідним центральним органом виконавчої влади.

Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10.04.2006 №105 затверджено Правила утримання зелених насаджень у населених пунктах України.

Згідно з абз. 2 пункту 9.1 Правил догляд за деревами і чагарниками включає, серед іншого, поливання, внесення добрив, оприскування, догляд за ґрунтом тощо.

Пункт 9.1.1 Правил прямо визначає, що поливання є однією з основних умов нормального росту і розвитку рослин, забезпечуючи оптимальну вологість ґрунту.

Військова частина НОМЕР_1 знаходиться в межах населеного пункту - АДРЕСА_1 , а відтак її діяльність з поливу зелених насаджень є формою здійснення зовнішнього благоустрою населеного пункту у розумінні спеціального законодавства.

Отже, використання води на полив зелених насаджень у межах дозволу №533/ВН/49д-19 від 02.01.2019 підпадає під дію підпункту 255.4.3 пункту 255.4 ПК України та не є об`єктом оподаткування рентною платою.

Суд першої інстанції не врахував зазначених норм матеріального права, неправильно витлумачив обсяг податкової пільги та помилково дійшов висновку про наявність об`єкта оподаткування.

Відповідно до пункту 15.1 статті 15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Оскільки використання води на зовнішній благоустрій не є об`єктом рентної плати, військова частина НОМЕР_1 не є платником такого податку та не має обов`язку подавати декларацію з рентної плати.

Таким чином, висновки суду першої інстанції є необґрунтованими, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення такими, що прийняті без правових підстав.

Водночас колегія суддів зазначає, що з огляду на встановлені вище обставини та допущені контролюючим органом порушення норм матеріального права, які самі по собі є достатніми підставами для скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, відсутня необхідність надавати окрему оцінку доводам апеляційної скарги щодо охопленого камеральною перевіркою періоду.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції та дають правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною 6 статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч.7 ст.139 КАС України).

При зверненні з позовом до суду першої інстанції позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2422 грн. 40 коп., а за подачу апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 3633 грн. 60 коп., загальна сума 6056 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними документами.

З урахуванням задоволення позовних вимог у повному обсязі, загальний розмір судових витрат, що підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, який виступав відповідачем у справі, складає 6056 грн.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи те, що у справі неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити повністю.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 червня 2025 року скасувати.

Прийняти постанову, якою позов Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області № від 15.05.2024 та №1 від 20.09.2024.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області на користь Військової частини НОМЕР_1 судовий збір у розмірі 6056 грн. (шість тисяч п`ятдесят шість гривень).

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Моніч Б.С.

Судді Біла Л.М. Гонтарук В. М.