Справа № 640/7002/22
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2025-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/7002/22 Головуючий у 1 інстанції: Кисіль С.В.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Кузьмишиної О.М.

Ключковича В.Ю.

За участю секретаря Данилюк Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, третя особа - Національний музей історії України, про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури (далі - ВКДКА), третя особа - Національний музей історії України, в якому просив визнати протиправним і скасувати рішення Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 01 лютого 2022 року № 11-005/2022 про притягнення адвоката ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосування дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю з наступним виключенням з Єдиного реєстру адвокатів України.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт вказує, що суд першої інстанції дійшов юридично хибного висновку про те, що укладення ОСОБА_1 договорів про надання правової допомоги з працівниками Національного музею історії України без письмового погодження з роботодавцем суперечить інтересам останнього. На переконання апелянта, під час оцінки обставин справи суд першої інстанції не врахував ані характер трудових повноважень ОСОБА_1 , ані функціональне підпорядкування відповідних працівників, ані реальний обсяг його доступу до інформації. Також, апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про «володіння повним обсягом інформації», як підставу для кваліфікації дій позивача, як наявності конфлікту інтересів. Апелянт вважає безпідставним висновок про наявність у нього доступу до конфіденційної інформації, яка могла бути використана проти музею. Також, апелянт вказує про необгрунтованість висновку відповідача про вчинення ним систематичних порушень правил адвокатської етики. Крім того, апелянт вказує на повторність притягнення його до дисциплінарної відповідальності за одні і ті самі дії.

23 квітня 2025 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

28 квітня 2025 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача - ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 20 березня 2018 року наказом Національного музею історії України від 07 березня 2018 року № 28/2-к ОСОБА_1 було призначено на посаду Завідувача філіалу Національного музею історії України - Музею історичних коштовностей України.

У липні 2021 року до ОСОБА_1 для отримання правової консультації звернулись співробітники Національного музею історії України (далі - НМІУ), а саме: ОСОБА_2 (зав. сектору документально речових фондів відділу збереження фондів науково-дослідного підрозділу фондової роботи НМІУ); ОСОБА_3 (зав. сектору методології музейної роботи відділу науково-методичної роботи HMIУ); ОСОБА_4 (завідувач науково-дослідного експозиційного пізньосередньовічної, ранньомодернової та нової історії України НМІУ).

Адвокат ОСОБА_1 прийняв рішення про надання на безоплатній основі правової допомоги у вигляді консультації та проведення роз`яснювальної роботи з правових питань. З цією метою, він уклав договори про надання правничої допомоги з вказаними особами, а також, склав в їх інтересах та скерував до Національного музею історії України адвокатські запити із доданими ордерами (від 23 липня 2021 року № 08/2021, від 23 липня 2021 року № 09/2021, від 23 липня 2021 року № 10/2021, від 26 липня 2021 року №11/2021).

27 жовтня 2021 року рішенням дисциплінарної палати КДКА Київської області № 224/2021 адвоката ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді зупинення права на заняття адвокатською діяльністю строком на три місяці.

Адвокат ОСОБА_1 скористався правом на оскарження рішення КДКА Київської області та звернувся зі скаргою до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури.

Рішенням Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 01 лютого 2022 року № 11-005/2022 скаргу адвоката ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано рішення дисциплінарної палати КДКА Київської області від 27 жовтня 2021 року № 224/2021 і прийнято нове рішення про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю з наступним виключенням з Єдиного реєстру адвокатів України.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI).

За визначенням статті 1 вищевказаного Закону, адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту; адвокатське самоврядування - гарантоване державою право адвокатів самостійно вирішувати питання організації та діяльності адвокатури в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до статі 2 Закону № 5076-VI, адвокатура України - недержавний самоврядний інститут, що забезпечує здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги на професійній основі, а також самостійно вирішує питання організації і діяльності адвокатури в порядку, встановленому цим Законом. Адвокатуру України складають всі адвокати України, які мають право здійснювати адвокатську діяльність.

В силу вимог пунктів 1, 3 частини 1 статті 21 Закону № 5076-V, під час здійснення адвокатської діяльності адвокат зобов`язаний дотримуватися присяги адвоката України та правил адвокатської етики; невідкладно повідомляти клієнта про виникнення конфлікту інтересів.

Згідно частини 2 статті 21 Закону № 5076-V, адвокату забороняється: 1) використовувати свої права всупереч правам, свободам та законним інтересам клієнта; 2) без згоди клієнта розголошувати відомості, що становлять адвокатську таємницю, використовувати їх у своїх інтересах або інтересах третіх осіб; 3) займати у справі позицію всупереч волі клієнта, крім випадків, якщо адвокат впевнений у самообмові клієнта; 4) відмовлятися від надання правової допомоги, крім випадків, установлених законом.

Частиною 3 статті 21 Закону № 5076-V визначено, що адвокат забезпечує захист персональних даних про фізичну особу, якими він володіє, відповідно до законодавства з питань захисту персональних даних.

Підстави для притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності визначені статтею 34 Закону № 5076-V.

У відповідності до частини 1 статті 34 Закону № 5076-V, підставою для притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку.

Частиною 2 статті 34 Закону № 5076-V передбачено, що дисциплінарним проступком адвоката є:

1) порушення вимог несумісності;

2) порушення присяги адвоката України;

3) порушення правил адвокатської етики;

4) розголошення адвокатської таємниці або вчинення дій, що призвели до її розголошення;

5) невиконання або неналежне виконання своїх професійних обов`язків;

6) невиконання рішень органів адвокатського самоврядування;

7) порушення інших обов`язків адвоката, передбачених законом.

За приписами статті 35 Закону № 5076-V, за вчинення дисциплінарного проступку до адвоката може бути застосовано одне з таких дисциплінарних стягнень: 1) попередження; 2) зупинення права на заняття адвокатською діяльністю на строк від одного місяця до одного року; 3) для адвокатів України - позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю з наступним виключенням з Єдиного реєстру адвокатів України, а для адвокатів іноземних держав - виключення з Єдиного реєстру адвокатів України. Адвокат може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності протягом року з дня вчинення дисциплінарного проступку.

Відповідно до статті 37 Закону № 5076-V, дисциплінарне провадження складається з таких стадій: 1) проведення перевірки відомостей про дисциплінарний проступок адвоката; 2) порушення дисциплінарної справи; 3) розгляд дисциплінарної справи; 4) прийняття рішення у дисциплінарній справі.

Згідно статті 38 Закону № 5076-V, заява (скарга) щодо поведінки адвоката, яка може мати наслідком його дисциплінарну відповідальність, реєструється кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури та не пізніше трьох днів з дня її надходження передається до дисциплінарної палати.

Член дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури за дорученням голови палати проводить перевірку відомостей, викладених у заяві (скарзі), та звертається до адвоката для отримання письмового пояснення по суті порушених питань.

Під час проведення перевірки член дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури має право опитувати осіб, яким відомі обставини вчинення діяння, що має ознаки дисциплінарного проступку, отримувати за письмовим запитом від органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, керівників підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань, фізичних осіб необхідну для проведення перевірки інформацію, крім інформації з обмеженим доступом.

За результатами перевірки відомостей членом дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури складається довідка, яка має містити викладення обставин, виявлених під час перевірки, висновки та пропозиції щодо наявності підстав для порушення дисциплінарної справи.

Заява (скарга) про дисциплінарний проступок адвоката, довідка та всі матеріали перевірки подаються на розгляд дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури.

Частиною 1 статті 39 Закону № 5076-V передбачено, що за результатами розгляду заяви (скарги) про дисциплінарний проступок адвоката, довідки та матеріалів перевірки дисциплінарна палата кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури більшістю голосів членів палати, які беруть участь у її засіданні, вирішує питання про порушення або відмову в порушенні дисциплінарної справи стосовно адвоката.

Нормами частин 1-2 статті 40 Закону № 5076-V визначено, що дисциплінарна справа стосовно адвоката розглядається дисциплінарною палатою кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури протягом тридцяти днів з дня її порушення.

Розгляд дисциплінарної справи здійснюється на засадах змагальності. Під час розгляду справи дисциплінарна палата заслуховує повідомлення члена дисциплінарної палати, який проводив перевірку, про результати перевірки, пояснення адвоката, стосовно якого порушено дисциплінарну справу, особи, яка ініціювала питання про дисциплінарну відповідальність адвоката, та пояснення інших заінтересованих осіб.

Адвокат, стосовно якого порушено дисциплінарну справу, та особа, яка ініціювала питання про дисциплінарну відповідальність адвоката, мають право надавати пояснення, ставити питання учасникам провадження, висловлювати заперечення, подавати докази на підтвердження своїх доводів, заявляти клопотання і відводи, користуватися правовою допомогою адвоката.

У разі неможливості з поважних причин брати участь у засіданні кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури адвокат, стосовно якого розглядається справа, може надати по суті порушених питань письмові пояснення, які додаються до матеріалів справи. Письмові пояснення адвоката оголошуються на засіданні дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури.

Неявка адвоката чи особи, яка ініціювала питання дисциплінарної відповідальності адвоката, на засідання дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури без поважних причин за умови наявності доказів завчасного повідомлення зазначених осіб про місце, день і час засідання не перешкоджає розгляду дисциплінарної справи. У разі повторної неявки зазначених осіб на засідання палати розгляд справи здійснюється за їх відсутності незалежно від причин неявки.

У відповідності до частин 1-2 статті 41 Закону № 5076-V, за результатами розгляду дисциплінарної справи дисциплінарна палата кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури приймає рішення про притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку і застосування до нього дисциплінарного стягнення або про закриття дисциплінарної справи. Рішення дисциплінарної палати приймається більшістю голосів від її загального складу, крім рішення про припинення права на заняття адвокатською діяльністю, яке приймається двома третинами голосів від її загального складу.

Рішення у дисциплінарній справі має бути вмотивованим. Під час обрання виду дисциплінарного стягнення враховуються обставини вчинення проступку, його наслідки, особа адвоката та інші обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області від 27 жовтня 2021 року № 224/2021 адвоката ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді зупинення права на заняття адвокатською діяльністю строком на три місяці.

Згідно ч. 1 ст. 42 Закону № 5076-V, адвокат чи особа, яка ініціювала питання про дисциплінарну відповідальність адвоката, має право оскаржити рішення у дисциплінарній справі протягом тридцяти днів з дня його прийняття до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури або до суду. Оскарження рішення не зупиняє його дії.

Матеріали справи свідчать, що адвокат ОСОБА_1 звернувся до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури зі скаргою на вищевказане рішення дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області від 27 жовтня 2021 року № 224/2021.

Частиною 5 статті 52 Закону № 5076-V передбачено, що Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури має право: 1) залишити скаргу без задоволення, а рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури без змін; 2) змінити рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури; 3) скасувати рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури та ухвалити нове рішення; 4) направити справу для нового розгляду до відповідної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури та зобов`язати кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури вчинити певні дії.

Так, оскаржуваним рішенням Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 01 лютого 2022 року № 11-005/2022 скаргу адвоката ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано рішення дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області від 27 жовтня 2021 року № 224/2021 і прийнято нове рішення про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю з наступним виключенням з Єдиного реєстру адвокатів України.

Згідно вищевказаного рішення, ВКДКА вбачає в діях адвоката ОСОБА_1 дисциплінарний проступок - систематичне порушення правила адвокатської етики, зокрема статей 9, 39 Правил адвокатської етики, що підриває авторитет адвокатури України.

В ході розгляду скарги ВКДКА було встановлено, що адвокат ОСОБА_1 з 07 березня 2018 року перебуває у трудових відносинах з Національним музеєм історії України та обіймає посаду завідувача філіалу Національного музею історії України - Музею історичних коштовностей України, який є структурним підрозділом музею та не має статусу юридичної особи.

20 березня 2018 року генеральним директором НМІУ затверджена Посадова Інструкція завідувача філіалу Національного музею історії України - Музею історичних коштовностей України (далі - Посадова інструкція завідувача філіалу).

Відповідно до Посадової інструкції завідувача філіалу, завідувач філіалу Національного музею історії України - Музею історичних коштовностей України (Завідувач філіалу) належить до категорії керівників (пункт 1.1) та підпорядковується безпосередньо генеральному директору (пункт 1.3).

Так, в оскаржуваному рішенні відповідач зазначив, що обов`язками та завданнями ОСОБА_1 , як найманого працівника є: здійснення за погодженням з генеральним директором додаткових функціональних призначень та навантажень працівникам філіалу, забезпечення їх раціональної розстановки і доцільного використання (пункт 2.4); контроль за дотриманням працівниками музейних інструкцій трудової дисципліни, правил внутрішнього трудового розпорядку тощо (пункт 2.5); здійснення оперативного управління роботою філіалу (пункт 2.11); участь у складанні претензій, позовних заяв, відповідей, відзивів на позовні заяви, інших листів, запитів, що стосуються роботи філіалу (пункт 2.13); участь у підготовці проектів рішень керівництва музею (пункт 2.14); доповідання керівництву музею про всі виявленні випадки порушень працівниками і керівниками структурних підрозділів чинного законодавства, наказів та розпоряджень керівництва музею (пункт 2.17); давати пропозиції керівництву музею щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників філіалу (пункт 2.18); відстоювати та представляти інтереси філіалу в державних і судових органах (п.2.15); виконувати службові доручення свого безпосереднього керівника (пункт 2.7). Завідувач філіалу також має право бути присутнім на засіданнях вченої, науково-методичної, реставраційної рад музею, фондово-закупівельної комісії (пункт 3.1); отримувати особисто у інших керівників структурних підрозділів та фахівців інформацію та документи, необхідні для виконання його посадових обов`язків (пункт 3.5).

Таким чином, відповідач дійшов висновку, що ОСОБА_1 , як завідувач структурного підрозділу НМІУ, мав доступ і володів усім обсягом інформації щодо діяльності музею, працівників музею та їх персональними даними, мав право на представництво музею в органах судової влади, був дотичний до складання, зокрема, претензій, позовних заяв, відповідей, відзивів на позовні заяви, щодо роботи філіалу, як структурного підрозділу музею.

У зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скороченням кількості посад, працівникам, посади яких скорочуються, було повідомлено попередження про наступне вивільнення, запропоновані інші посади, що є вакантними в музеї.

Деякі працівники, а саме, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відмовились обійняти запропоновані посади в оновленій структурі і подали заяви про переведення на посади, які були запропоновані іншим працівникам з більш високою кваліфікацією.

В рішенні від 01.02.2022 № 11-005/2022 ВКДКА вказала, що до музею надійшли адвокатські запити адвоката ОСОБА_1 з доданими ордерами (№08/2021 від 23.07.2021, №09/2021 від 23.07.2021, №10/2021 від 23.07.2021, №11/2021 від 26.07.2021), з яких стало відомо, що чинний керівник музею уклав договір про надання правової допомоги та прийняв доручення від вищезазначених працівників музею про захист їх прав у трудовому спорі з роботодавцем (музеєм).

Таким чином, ВКДКА дійшла висновку, що інтереси музею, в якому ОСОБА_1 займає керівну посаду в структурному підрозділі та має представляти його інтереси (відповідно до посадової інструкції), та інтереси його клієнтів по договору про надання правової допомоги є протилежними. Отже, адвокат ОСОБА_5 порушив принцип уникнення конфлікту інтересів, що є підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 2017 року затверджені Правила адвокатської етики від 09 червня 2017 року (зі змінами).

Відповідно до статті 9 Правил адвокатської етики, під конфліктом інтересів слід розуміти суперечність між особистими інтересами адвоката та його професійними правами і обов`язками перед клієнтом, наявність якої може вплинути на об`єктивність або неупередженість під час виконання адвокатом його професійних обов`язків, а також на вчинення чи не вчинення ним дій під час здійснення адвокатської діяльності.

Адвокат без письмового погодження з клієнтами, щодо яких виник конфлікт інтересів, не може представляти або захищати одночасно двох або більше клієнтів, інтереси яких є взаємно суперечливими або вірогідно можуть стати суперечливими, а також за таких обставин надавати їм професійну правничу (правову) допомогу.

У разі отримання адвокатом конфіденційної інформації від клієнта, якому він надавав професійну правничу (правову) допомогу, пов`язаної з інтересами нового клієнта при наданні правничої допомоги, адвокат зобов`язаний отримати письмове погодження клієнтів, між якими виник конфлікт інтересів.

Адвокат без письмового погодження з клієнтом, щодо якого виник конфлікт інтересів, не може представляти, захищати клієнта чи надавати йому професійну правничу (правову) допомогу, якщо інтереси клієнта суперечать власним інтересам адвоката.

За відсутності письмового погодження клієнта, в разі виникнення конфлікту інтересів в процесі реалізації адвокатом договору, такий договір має бути розірваний з дотриманням умов, визначених цими Правилами.

Статтею 21 Правил адвокатської етики передбачено, що адвокат може виступати посередником між клієнтами за умови, якщо:

- між інтересами клієнтів немає конфлікту або за наявності письмової згоди обох (всіх) клієнтів, інтереси яких представляє адвокат та які є суперечливими;

- адвокат пояснить кожному з клієнтів сутність відносин посередництва і отримає згоду кожного з клієнтів на їх одночасне представництво;

- адвокат має достатні підстави вважати, що він зможе зберегти об`єктивність при одночасному представництві інтересів клієнтів і по відношенню до кожного з них виконати свої професійні обов`язки відповідно до закону і вимог Правил.

Згідно частини 4 статті 39 Правил адвокатської етики, адвокат не може приймати доручення від клієнта, якщо суть доручення зводиться до необхідності вчинення дій в інтересах такого клієнта, спрямованих на захист його прав, які перебувають в конфлікті інтересів з юридичною особою, в якій адвокат раніше працював або надавав професійну правничу (правову) допомогу, якщо адвокат володіє інформацією, що може бути використана проти такої юридичної особи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вказав про обґрунтованість висновку відповідача з приводу того, що адвокат ОСОБА_1, перебуваючи на посаді завідувача філіалом НМІУ - МІКУ, без письмового погодження з НМІУ почав представляти інтереси ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які були попереджені музеєм про наступне вивільнення, інтереси яких є взаємно суперечливими з інтересами музею, а також за таких обставин надавав їм професійну правничу (правову) допомогу, що порушує вимоги абзацу 2 статті 9 Правил адвокатської етики.

Також, суд першої інстанції погодився з висновком відповідача про порушення адвокатом вимоги абзацу 4 статті 39 Правил адвокатської етики, оскільки, він прийняв доручення від клієнтів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за умови, що суть доручення зводиться до необхідності вчинення дій в інтересах таких клієнтів, спрямованих на захист їх прав, пов`язаних з їх вивільненням з музею, які перебувають в конфлікті інтересів з НМІУ, в якому адвокат ОСОБА_1 працює і володіє інформацією, що може бути використана проти такої юридичної особи.

Разом з тим, апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов юридично хибного висновку про те, що укладення ОСОБА_1 договорів про надання правової допомоги з працівниками Національного музею історії України без письмового погодження з роботодавцем суперечить інтересам останнього.

На переконання апелянта, під час оцінки обставин справи суд першої інстанції не врахував ані характер трудових повноважень ОСОБА_1 , ані функціональне підпорядкування відповідних працівників, ані реальний обсяг його доступу до інформації.

При цьому, апелянт вказує, що у Положенні про Філіал НМІУ-МІКУ чітко визначено межі повноважень завідувача філіалу. Відповідно до пунктів 1.2-1.3, 4.6, 5.1-5.3, 6.2 та 7 Положення, діяльність ОСОБА_1 , як керівника філіалу, обмежувалась лише питаннями внутрішньої організації підрозділу МІКУ, управління трьома структурними відділами філіалу, а також представництва лише самого філіалу, а не НМІУ в цілому.

З огляду на викладене, апелянт стверджує, що він не мав повноважень представляти НМІУ, як юридичну особу, в будь-яких справах - його представництво стосувалося виключно філіалу; йому підпорядковувались лише три відділи, розміщені у філіалі; жодного функціонального, посадового чи інформаційного зв`язку з працівниками головного музею, яким він надавав допомогу, встановлено не було.

Колегія суддів вважає вищевказані доводи апелянта необґрунтованими, оскільки, у даному випадку, не має юридичного значення факт обіймання позивачем посади керівника філії юридичної особи, адже, з огляду на частину 3 статті 95 ЦК України, філії та представництва немають статусу окремої юридичної особи.

Отже, незалежно від того, чи мав ОСОБА_1 окреме право представляти весь НМІУ, він є частиною юридичної особи - НМІУ, перебував із нею у трудових відносинах, виконував управлінські функції, отримував доступ до внутрішньої інформації та персональних даних працівників.

Та обставина, що філія є структурним підрозділом без статусу юридичної особи, виключає можливість трактувати інтереси філії, як відокремлені від інтересів НМІУ.

На переконання колегії суддів, апелянт помилково вважає, що відсутність адміністративного підпорядкування означає й відсутність конфлікту інтересів, оскільки, Правила адвокатської етики використовують критерій "наявність суперечливих інтересів", а не "підпорядкування".

Слід зазначити, що всі працівники філії та НМІУ входять до однієї юридичної особи, яка і була стороною трудових спорів.

Отже, позивач представляв працівників у спорі проти роботодавця - НМІУ, тобто проти установи, в якій сам працював керівником структурного підрозділу.

Колегія суддів вважає, що вищевказане свідчить про наявність у ОСОБА_1 конфлікту інтересів, визначеного статтею 9 Правил адвокатської етики, оскільки, його особисті інтереси, як працівника та керівника, пов`язані з роботодавцем; він мав професійні та трудові обов`язки доповідати керівництву про порушення, контролювати дисципліну, готувати претензійні матеріали; він одночасно почав представляти працівників у спорі проти того самого роботодавця.

Доводи апелянта про те, що у нього відсутній доступ до конфіденційної інформації, яка могла бути використана проти музею, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, Посадова інструкція завідувача філіалу передбачає широкий спектр управлінських функцій, включно з оперативним управлінням роботою філіалу, контролем за працівниками, отриманням документів та інформації від інших керівників структурних підрозділів, участю в підготовці внутрішніх документів, а також обов`язком доповідати керівництву про порушення працівників. Сукупність цих обов`язків передбачає ознайомлення із суттєвими аспектами діяльності музею та інформацією, в тому числі, що стосуються трудових відносин.

Щодо посилання апелянта на те, що працівники, яким надавалась правова допомога, не були йому підпорядковані у трудовому порядку, колегія суддів зазначає, що конфлікт інтересів, у розумінні статті 9 Правил адвокатської етики, не пов`язується з безпосереднім підпорядкуванням, а визначається за критерієм суперечності між обов`язками адвоката перед роботодавцем та інтересами осіб, яких він представляє. Працівники звернулися до ОСОБА_1 саме через конфлікт із роботодавцем - НМІУ, що вже саме по собі створює протилежність інтересів.

Крім того, як вказав Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 26 листопада 2020 року у справі № 818/1718/17, порушенням правил адвокатської етики є, у тому числі, не лише дії чи бездіяльність, що призвели до настання конкретних негативних наслідків для особи внаслідок наявного конфлікту інтересів, а й сама ймовірність такого настання, виходячи із обставин справи, більш того розумні підстави вважати, що розвиток інтересів в подальшому призведе до виникнення такого конфлікту.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком відповідача про порушення позивачем вимог абзацу 2 статті 9 та частини 4 статті 39 Правил адвокатської етики.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на висновки Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 26 січня 2023 року у справі № 420/5597/19, згідно яких, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленими частиною другою статті 2 КАС України критеріям, суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень. Єдиним критерієм здійснення правосуддя є право.

Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, в межах розгляду цієї справи суд може надати правову оцінку рішенню Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури виключно у контексті дотримання відповідної процедури, не втручаючись у надану відповідачем юридичну оцінку доказам, зібраним у ході процедури проведення перевірки відомостей про дисциплінарний проступок адвоката на предмет їх достатності.

Вищевказані правові висновки неодноразово підтримані Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21.02.2024 у справі № 640/33374/21, від 24.06.2020 у справі №813/2639/18, від 14.12.2020 у справі №821/1030/17, від 30.09.2021 у справі №440/1376/19, від 12.10.2021 у справі №820/4155/18 і у справі №820/4158/18, від 23.12.2021 у справі №826/13972/18, від 10.11.2022 у справі №826/14291/17, від 19.10.2023 у справі №280/1396/22.

З приводу доводів апелянта про помилковість визнання подання кількох адвокатських запитів систематичним порушенням Правил адвокатської етики, слід зазначити наступне.

Так, апелянт вказує, що на момент винесення оскаржуваного рішення ВКДКА ОСОБА_1 не мав жодного чинного рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності за порушення Правил адвокатської етики. Подані ним адвокатські запити були першими у його кар`єрі, і жодного попереднього притягнення, яке б могло бути підставою для встановлення систематичності, не було.

Колегія суддів зауважує, що з аналізу частини 2 статті 21 та частини 2 статті 32 Закону № 5076-V слідує, що повторне протягом року вчинення дисциплінарного проступку є самостійною підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Таким чином, факт притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності (повторного протягом року вчинення дисциплінарного проступку) має кваліфікуючу ознаку при накладенні на адвоката дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення права на заняття адвокатською діяльністю, але не припинення.

Отже, при кваліфікації дисциплінарного проступку як систематичне порушення правил адвокатської етики необхідно виходити з того, що це порушення представляє собою скоєння протягом періоду притягнення адвоката до відповідальності декількох порушень цих правил.

Даний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 640/20599/19.

Беручи до уваги викладене, ВКДКА прийшла до обґрунтованого та вмотивованого висновку, що надання правової допомоги кільком особам, складання декількох адвокатських запитів в інтересах різних осіб, за наявності конфлікту інтересів між цими особами та НМІУ, без отримання письмового погодження на те з останнім, свідчить по систематичне порушення адвокатом ОСОБА_1 Правил адвокатської етики, що підриває авторитет адвокатури.

Таким чином, доводи апелянта про відсутність систематичності порушень є необґрунтованими.

Також, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про повторність притягнення його до дисциплінарної відповідальності за одні і ті самі дії, з огляду на наступне.

Як було вищезазначено, оскаржуваним рішенням ВКДКА від 01 лютого 2022 року № о11-005/2022 скаргу адвоката ОСОБА_1 задовольнила частково, скасовано рішення дисциплінарної палати КДКА Київської області від 27 жовтня 2021 року № 224/2021 і прийнято нове рішення про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю з наступним виключенням з Єдиного реєстру адвокатів України.

Слід зазначити, що факт перегляду ВКДКА рішення КДКА Київської області з наступним прийняттям рішення про позбавлення позивача права на заняття адвокатською діяльністю, не є повторним притягненням до юридичної відповідальності, оскільки, рішення про застосування до позивача КДКА про застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на зайняття адвокатською діяльністю строком на три місяці - скасоване з прийняттям нового рішення.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що скасування рішення КДКА передбачає собою відміну його дії з моменту прийняття, відтак позивач вважається таким, що не був притягнутий до такого виду відповідальності як позбавлення права на зайняття адвокатською діяльністю строком на три місяці.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що рішення ВКДКА України про притягнення позивача, як адвоката, до дисциплінарної відповідальності від 01 лютого 2022 року № 11-005/2022, у розуміння частини другої статті 2 КАС України, є законним і обґрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Кузьмишина О.М.

Ключкович В.Ю.

Повне судове рішення складено 05.12.2025 р.