Справа № 420/16230/25
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2025-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

23 травня 2025 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (сформована в системі «Електронний суд» 23.05.2025 року) до Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській, у якій представник позивача просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 22.07.2024 року № 97, яким було відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи з 27.02.1990 року по 27.06.1990 року, з 28.06.1993 року по 31.12.1997 року, та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 08.06.2025 року;

стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 968,96 грн.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 28.05.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін згідно ст.262 КАС України; витребувано у ГУПФ України в Львівській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи позивача, що стосуються предмету та підстав позову.

В обґрунтування вимог позову зазначено, що 08.05.2025 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком. Заява про призначення пенсії була передана до розгляду ГУ ПФУ у Львівській області за екстериторіальним принципом. Рішенням ГУ ПФУ у Львівській області від 15.05.2025 року № 75 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. За розрахунком ГУ ПФУ у Львівській області, страховий стаж ОСОБА_1 становить 21 рік 04 місяці 15 днів (необхідно 22 роки). У рішенні зазначено, що: - до страхового стажу не зараховано період роботи з 27.02.1990 року по січень 2003 року, згідно архівної довідки від 03.08.2022 № 1598-О-11.1-21, оскільки в долучених копіях особових рахунків по зарплаті зазначене по батькові не відповідає паспортним даним заявника. ГУ ПФУ у Львівській області було частково зараховано до страхового стажу вказаний період роботи позивача, а саме було зараховано період з 28.06.1990 року по 27.06.1993 року (догляд за дитиною до 3-х років) та з 01.01.1998 року по 15.01.2003 року.

09.06.2025 року представник ГУ ПФ України у Львівській області подав відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, та, зокрема, зазначає, що ОСОБА_1 08.05.2025 звернулась із заявою встановленого зразка до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про призначення пенсії за віком та пакетом документів. За принципом екстериторіальності, документи ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком розглядалися і, відповідно, рішення про відмову у призначенні пенсії №75 від 15.05.2025 приймалось Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області. За доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи з 27.02.1990 по січень 2003 згідно архівної довідки від 03.08.2022 № 1598-О-11.1-21, оскільки в долучених копіях особових рахунків по зарплаті зазначене по батькові не відповідає паспортним даним заявника. Однак, період з 28.06.1990 по 27.06.1993 зараховано до страхового стажу (догляд за дитиною до 3 років). Страховий стаж з 01.01.1998 зараховано згідно даних, що містяться в системі персоніфікованого обліку. Згідно сторінки 2 паспорту ОСОБА_1 НОМЕР_1 , зазначено російською мовою по батькові ОСОБА_2 . У копіях особових рахунків по заплаті зазначено по батькові ОСОБА_3 . Страховий стаж ОСОБА_1 становив 21 рік 04 місяці 15 днів. На підставі викладеного, у зв`язку з тим, що у позивача був відсутній необхідний мінімальний 22 річний страховий стаж, Головним управління Пенсійного фонду України у Львіській області 15.05.2025 прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії відповідно до ст. 26 Закону № 1058.

10.06.2025 року представник позивача подав відповідь на відзив, де він зазначає, що предметом позову є зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 27.02.1990 року по 27.06.1990 року, з 28.06.1993 року по 31.12.1997 року, та призначення пенсії за віком. Згідно з ч. 2 ст. 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років. Як вбачається із записів у трудовій книжці №5-11, у період з 27.02.1990 р. по 15.01.2003 р. позивач працювала у Ремонтно-експлуатаційному підприємстві №6 Жовтневого району на посаді прибиральниці. Згідно архівної довідки Департаменту архівної справи та діловодства ОМР від 03.06.2022 № 1057-О-11.1-21, « ОСОБА_4 » дійсно працювала в РЕП №6 Жовтневого району з 27.02.1990 року, останнє нарахування заробітної плати січень 2003 року. В особових рахунках значиться як « ОСОБА_4 ». Документи з кадрових питань (особового складу) підприємства велися російською мовою. Згідно архівної довідки Департаменту архівної справи та діловодства ОМР від 03.08.2022 № 1598-О-11.1-21, на зберігання до Департаменту передані особові рахунки на прізвище « ОСОБА_1 » за період з 27.02.1990 р. по 01.2003 року. В особових рахунках міститься запис про надання грошової допомоги на дитину до 2-х років по 28.06.1992 року. Згідно паспорту позивачки серії НОМЕР_1 , її по батькові російською мовою зазначено « ОСОБА_2 ». Згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 , по батькові позивачки на російській мові зазначено « ОСОБА_2 ». При цьому, на титульній сторінці трудової книжки містяться записи про зміну прізвища з ОСОБА_5 на ОСОБА_6 (26.08.1983), та з ОСОБА_6 на ОСОБА_7 (27.08.1988). Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_3 від 28.06.1990 року, « ОСОБА_4 » є матір`ю дитини ОСОБА_8 . Рішенням відповідача від 15.05.2025 року № 75 позивачці було відмовлено у призначенні пенсії, оскільки в долучених копіях особових рахунків по зарплаті зазначене по батькові ( ОСОБА_3 ) не відповідає паспортним даним заявника ( ОСОБА_2 ). Також з архівної довідки від 03.08.2022 року вбачається, що інші працівники з прізвищем та ініціалами « ОСОБА_1 » у РЕП №6 Жовтневого району не працювали.

10.06.2025 року представник ГУПФ України в Одеській області подав відзив на позовну заяву, просить відмовити у позові, обґрунтовує це тим, що пенсійний вік, визначений статтею 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», становить 60 років. У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого ч.1 цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 63 та 65 років. Вік позивача на дату звернення: 62 роки 11 місяців 01 день. Необхідний страховий стаж згідно статті 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», становить 29 років. Після досягнення віку 63 років з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року необхідний страховий стаж становить від 22 до 32 років та після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу не менше 15 років. Страховий стаж позивача на дату звернення становить: 21 рік 04 місяці 15 днів. За доданими документами до страхового стажу не зараховано: - період роботи з 27.02.1990 по січень 2003 згідно архівної довідки від 03.08.2022 №1598-О-11.1-21, оскільки в долучених копіях особових рахунків по зарплаті зазначене по батькові не відповідає паспортним даним заявника. Відповідно до п.26 Постанову КМУ №637 від 12.08.1993 Про затвердження Порядку підтвердження наявного стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній у випадку, якщо ім`я, по батькові та прізвище, які зазначені в документах, що підтверджує трудовий стаж, не збігаються з ім`ям, по батькові або прізвищем особи за паспортом або свідоцтвом про народження, факт приналежності цього документа даній особі може бути встановлено у судовому порядку. Страховий стаж з 01.01.1998 зараховано згідно даних що містяться в системі персоніфікованого обліку. Згідно п.2 ст.24 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Отже, ГУПФ України у Львівській області прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за віком від 15.05.2025 року, яке є законним.

11.06.2025 року ГУ ПФ України в Одеській області на виконання ухвали суд від 28.05.2025 року надав копії матеріалів пенсійної справи позивача.

Розглянувши у письмовому провадженні наявні матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13), та на дату звернення за призначенням пенсії їй виповнилося 62 роки 11 місяців.

08.05.2025 року ОСОБА_1 звернулась до ГУПФ України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком та надала документи для призначення пенсії.

Заява була розглянута ГУПФ України у Львівській області за принципом екстериторіальності та рішенням № 75 від 15.05.2025 року відмовлено позивачу у призначенні пенсії (а.с.11).

У рішенні № 75 від 15.05.2025 року зазначено наступне:

Пенсійний вік, визначений статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", становить 60 років. У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого ч.1 цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 63 та 65 років.

Вік заявника 62 роки 11 місяців 01 день.

Необхідний страховий стаж згідно статті 26 Закону України № 1058 "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", становить 29 років. Після досягнення віку 63 років з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року необхідний страховий стаж становить від 22 до 32 років та після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу не менше 15 років.

Страховий стаж особи становить 21 рік 04 місяці 15 днів.

Результати розгляду документів, доданих до заяви:

за доданими документами до страхового стажу не зараховано:

- період роботи з 27.02.1990 по січень 2003 згідно архівної довідки від 03.08.2022 №1598-0-11.1-21, оскільки в долучених копіях особових рахунків по зарплаті зазначене по батькові не відповідає паспортним даним заявника. Відповідно до пункту 26 Постанови КМУ № 637 від 12.08.1993 Про затвердження Порядку підтвердження наявного стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній у випадку, якщо ім`я, по батькові та прізвище, зазначені в документах, що підтверджує трудовий стаж, не збігаються з ім`ям, по батькові або прізвищем особи за паспортом або свідоцтвом про народження, факт приналежності цього документа даній особі може бути встановлено у судовому порядку.

Страховий стаж з 01.01.1998 зараховано згідно даних що містяться в системі персоніфікованого обліку. Згідно пункту 2 статті 24 Закону 1058 страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно поданих документів право на пенсійну виплату особа матиме з 08.06.2027. У разі повторного звернення за призначенням пенсії з додатковими документами, право на пенсійну виплату буде переглянуто».

Суд вертає увагу на те, що у позовній заяві наявна технічна описка щодо дати та номеру оскаржуваного рішення, що є цілком зрозумілим з урахуванням позицій учасників справи, викладених у заявах по суті справи.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, позивач оскаржила його до суду.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Згідно із частиною 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із частиною 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII) та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-ІV).

Громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж мають право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи (стаття 8 Закону №1058-IV).

Періоди, з яких складається страховий стаж визначені в статті 24 Закону №1058-IV, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24 Закону №1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга статті 24 Закону №1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).

У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема, у статті 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Порядок підтвердження стажу регламентовано у статті 62 Закону №1788-XII, яка визначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктами 1, 2 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно з пунктами 17-18 Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливість їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі. За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.

Щодо правомірності незарахування позивачці періоду роботи з 27.02.1990 року по 27.06.1990 року, з 28.06.1993 року по 31.12.1997 року, суд враховує наступне.

Відповідно до трудової книжки НОМЕР_2 (дата заповнення 05.08.1981 року) ОСОБА_1 запис №5-11 у період з 27.02.1990 р. по 15.01.2003 р. працювала у Ремонтно-експлуатаційному підприємстві №6 Жовтневого району на посаді прибиральниці. Також у трудовій книжці серії НОМЕР_2 , по-батькові позивачки на російській мові зазначено « ОСОБА_2 ». При цьому, на титульній сторінці трудової книжки містяться записи про зміну прізвища з ОСОБА_5 на ОСОБА_6 (26.08.1983 року), та з ОСОБА_6 на ОСОБА_7 (27.08.1988 року)(а.с.18).

Згідно:

архівної довідки Департаменту архівної справи та діловодства ОМР від 03.06.2022 №1057-О-11.1-21, « ОСОБА_4 » (мовою оригіналу)дійсно працювала в РЕП №6 Жовтневого району з 27.02.1990 року прибиральницею. Вказано останнє зачислення заробітної плати січень 2003 року. Дані на основі особових рахунків за 1990р., 1991р., 1994р., 2002р., 2003р. (а.с.27);

архівної довідки Департаменту архівної справи та діловодства ОМР від 03.08.2022 №1598-О-11.1-21, « ОСОБА_4 » (мовою оригіналу)дійсно працювала в РЕП №6 Жовтневого району з 27.02.1990 року прибиральницею; на зберігання до Департаменту передані особові рахунки на прізвище « ОСОБА_1 » за період з 27.02.1990 р. по 01.2003 року. Відповідно до записів (мовою оригіналу) позивачка брала: « 1993г. - "отпуск за свой счет с 29.06.1993г. по уходу за реб. до достижения 4-х лет с/с спр. поликлиники пр. № 27 от 28.06.1993г."; 1994г. - 1. Отп. за свой счет с 29.06.1993 по уходу за реб. до 4-х лет. Отп. за свой счет с 27.06. по 27.07.1995г. пр. № 27 от 28.06.1994г. 3. Отп. за свой счет с 28.06.1995-28.06.1996г. пр № 51 от 26.06.1995г."; 1996г. - "в связи с окончанием отп. 01.07.1996г. приступить к своим б/с C обязанностям пр. 48 от 01.07.1996г» (а.с.26).

З цього приводу суд зазначає, що на час первинного заповнення трудової книжки позивачки діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162.

Відповідно до п.1.2 вказаної Інструкції прийом на роботу без трудової книжки не допускається.

Згідно пунктів 2.2, 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 Держкомпраці СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 Держкомпраці СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірного періоду роботи) питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 "Про трудові книжки робітників та службовців" та даною Інструкцією.

Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 "Про трудові книжки робітників та службовців" встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 13 вказаної постанови "Про трудові книжки робітників та службовців" при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

При цьому, відповідно до пункту 18 Постанови відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.

Отже, з системного аналізу вказаних вище норм слідує, що позивачка не може нести відповідальність за правильність заповнення трудової книжки, оскільки записи у її трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачкою, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати відсутнім страховий стаж позивачки за спірний період.

Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року по справі № 687/975/17.

На дату вирішення питання призначення пенсії позивачу діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58,зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за № 110.

Згідно п. 2.11., п. 2.12., п. 2.13 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників: зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові, дату народження виконується власником або уповноваженим ним органом за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтв про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, ім`я та по батькові тощо) із посиланням на номер і дату цих документів. Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки, однією рискою закреслюється, наприклад колишнє прізвище, ім`я, по батькові, дата народження і записуються нові дані з посиланням на відповідні документи на внутрішньому боці обкладинки і завіряються підписом керівника підприємства або печаткою відділу кадрів.

Суд зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку.

Отже, за встановлених обставин, суд робить висновок, що незарахування ОСОБА_1 до страхового стажу періоду роботи, зазначеного у її трудовій книжці, є протиправним.

ОСОБА_1 в додатки до позову надані докази, які підтверджують місце її роботи у період з 27.02.1990 року по 27.06.1990 року та з 28.06.1999 року по 31.12.1997 року.

Суд констатує, що оскаржене рішення грунтується на формальних підставах окремих невідповідностях в написанні ПІБ позивачки, а також на безпідставному твердженні, що в долучених копіях особових рахунків по зарплаті зазначене по батькові не відповідає паспортним даним заявника, є підставою для неврахування цього стажу.

Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Відповідач приймаючи оскаржуване рішення не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Таку позицію викладено в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі №754/14898/15-а.

Обов`язок правильного і точного внесення даних про роботу в трудову книжку і інші документи покладена на роботодавця (п.13 Основних положень).

Як слідує із записів у трудовій книжці позивача та архівних довідок ОСОБА_1 вона дійсно працювала прибиральницею в РЕП №6 Жовтневого району з 27.02.1990 року, тому суд дійшов висновку, що спірні періоди роботи підтверджені позивачем, а отже мають бути враховані відповідачем при вирішенні питання про призначення пенсії за віком.

Натомість, відповідач безпідставно відмовив позивачу у зарахуванні періоду роботи, покликаючись на формальні підстави (по батькові позивача не відповідає паспортним даним). З огляду на це, спірне рішення відповідача є протиправним та підлягає скасуванню.

За вищезазначених обставин рішення ГУПФ України у Львівській області від 15.05.2025 року № 75 є протиправним та підлягає скасуванню як необгрунтоване.

Згідно з ч.ч.1-2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах Беєлер проти Італії [ВП] (Веуеіег v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, Онер`їлдіз проти Туреччини [ВП] (ОпегуэЫэг v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, Megadat.com S.r.l. проти Молдови (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, и. 72, від 8 квітня 2008 року, і Москаль проти Польщі (Moskal V. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і Тошкуце та інші проти Румуни (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

При обранні способу відновлення порушеного права позивачки суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15) суд при прийнятті рішення повинен визначити такий спосіб відновлення порушеного права, який є ефективним та який виключив би подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

У даній справі при вирішенні спору суд вважає за можливе зобов`язати ГУПФ України у Львівській області врахувати спірні періоди роботи позивача для обчислення її страхового стажу, а також перерахувати її страховий стаж виходячи з усіх даних її трудової книжки згідно записів, прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням правової позиції та висновків суду.

Інше рішення про зобов`язання ГУПФ України у Львівській області призначити та виплачувати позивачу пенсію може мати ознаки втручання у дискреційні повноваження органу ПФУ, що в даному випадку є неправомірним.

Тому суд відмовляє у вимогах про зобов`язання ГУПФ України у Львівській області призначити позивачу пенсію за віком.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тому суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання ГУПФ України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.05.2025 року про призначення пенсії за віком та прийняти рішення відповідно до законодавства з урахуванням висновків суду у рішенні.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем законність рішення від 15.05.2025 року не доведена, а його доводи суд відхиляє з вищенаведених мотивів.

Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню частково.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Позивачем сплачено судовий збір за подання даного позову у сумі 1211,20грн., витрати у сумі 968,96 грн. (позовну заяву подано через систему «Електронний суд»), суд покладає на ГУПФ України у Львівській області згідно ч.1 ст.139 КАС України.

Підстави для встановлення судового контролю, передбачені ч.ч.5,6 ст.382 КАС України, згідно п.6-1 ч.1 ст.244 КАС України наразі відсутні.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260-262, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 15.05.2025 року №75, яким було відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи з 27.02.1990 року по 27.06.1990 року, з 28.06.1993 року по 31.12.1997 року, та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.05.2025 року про призначення пенсії за віком, ьа прийняти рішення відповідно до законодавства з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у сумі 968(дев`ятсот шістдесят вісім)грн. 96коп.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст.293,295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (; адреса: вул. Митрополита Андрея,буд.10, м. Львів, 79016).

Третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; адреса: вул.Канатна,83, Одеса, Одеська область, 65107).

Суддя М.М. Аракелян