Справа № 160/8057/24
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2025-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 грудня 2025 року м. Дніпросправа № 160/8057/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Сафронової С.В., Чабаненко С.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної установи «Центр пробації» на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.01.2025 року в адміністративній справі №160/8057/24 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Центр пробації» про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної установи «Центр пробації», в якому просила:

- визнати протиправними дії відповідача щодо застосування з 29 січня 2020 по 28 листопада 2022 року розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, при нарахуванні позивачеві грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористану відпустку при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, премії, інших надбавок і доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку з проходженням служби та звільненням з неї, тобто без врахування положень пункту 4 постанови КМУ від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб» (в редакції чинній з 29.01.2020);

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачеві з 29 січня 2020 року по 28 листопада 2022 року грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористану відпустку при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, премії, інших надбавок і доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку з проходженням служби та звільненням з неї, визначивши їх розмір виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідної календарного року, а саме: встановленого Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, встановленого Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року, встановленого Законом України «Про державний бюджет на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року на відповідні тарифні коефіцієнти, з урахуванням раніше виплачених сум;

- зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачеві компенсацію втрати частини доходів у зв`язку порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористану відпустку при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, премії, інших надбавок і доплат, за весь час затримки виплати - за період з 29 січня 2020 року по день фактичної виплати грошового забезпечення у повному обсязі.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Державної установи «Центр пробації» щодо застосування розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористану відпустку при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, премії, інших надбавок і доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку з проходженням служби та звільненням з неї, тобто без врахування положень пункту 4 постанови КМУ від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб» (в редакції, чинній з 29.01.2020) за період з 29 січня 2020 по 28 листопада 2022 року.

Зобов`язано Державну установу «Центр пробації» здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористану відпустку при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, премії, інших надбавок і доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку з проходженням служби та звільненням з неї, визначивши їх розмір виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року, а саме: встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року, встановленого Законом України «Про Державний бюджет на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року на відповідні тарифні коефіцієнти за період з 29 січня 2020 року по 28 листопада 2022 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Центр пробації» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1500 грн. 00 коп. (одна тисяча п`ятсот гривень 00 коп.).

В іншій частині вимог щодо понесених витрат на правничу допомогу - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити. Апелянт вказує, що відповідач при нарахуванні та виплаті грошового забезпечення позивачу діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений Законами України, постановами КМУ, зокрема, розмір посадового окладу позивача визначається шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Позивач надала суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду без змін як законне та обґрунтоване.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, встановила наступне.

Позивач ОСОБА_1 з 2018 року по 28.11.2022 року проходила службу на посаді начальника Індустріального районного відділу філії Державної установи "Центр пробації" у Дніпропетровській області, має звання підполковника внутрішньої служби, що підтверджується копією паспорта позивачки серії НОМЕР_1 від 28.02.2002 року, копією витягу з наказу №629/к «Про особовий склад» від 22.11.2022 року..

Із змісту копії витягу з наказу від 22.11.2022 року № 629/к встановлено, що 28 листопада 2022 року підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 (М-093479) було звільнено на підставі п.5 ст.23 Закону України «Про державну кримінальну-виконавчу службу України» та п.4 ч.1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, що підтверджується копією відповідного витягу з наказу, наявної у справі.

На звернення представника позивачки від 08.03.2024 року, відповідачем листом-відповіддю на вказаний запит 15.03.2024 року було повідомлено позивачку про те, що згідно з п.4 постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 (в редакції постанови КМУ від 21.02.2018р. №103) установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовим (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14. Протягом 2020-2022 років зміни до постанови КМУ №704 щодо іншого порядку нарахування та виплати грошового забезпечення не вносилися, що підтверджується відповідними копіями адвокатського запиту та листом відповідача.

Як зазначено позивачем, її грошове забезпечення за період з 29.01.2020 року по 28.11.2022 року було розраховано з показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018 року (1762 грн.), тоді як, такий розрахунок повинен був бути проведений відповідачем із величини прожиткового мінімуму на відповідний рік, а саме: на 01.01.2020 року (2102 грн.), на 01.01.2021 року (2270 грн.), на 01.01.2022 року (2481 грн.).

З огляду на викладене, позивачка вважає, що вона має право на нарахування та виплату такого грошового забезпечення за згаданий вище спірний період із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи за відповідним Законом України про Державний бюджет України станом на 01.01.2020 року, на 01.01.2021 року та на 01.01.2022 року, у зв`язку із чим просила суд визнати протиправними дії відповідача щодо застосування для обчислення її грошового забезпечення та інших його складових розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 року, при нарахуванні їй грошового забезпечення за період з 29.01.2020 року по 28.11.2022 року, а також і зобов`язати відповідача здійснити їй перерахунок грошового забезпечення за наведений спірний період, виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня відповідної календарного року, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України» на 2020 року, 2021 року, 2022 року на відповідні тарифні коефіцієнти та здійснити виплату різниці з урахуванням виплачених сум, а також і виплатити їй компенсаційні втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, передбачені Законом №2050-Ш.

Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся з позовом до суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.12.2025 року визначено склад колегії суддів: Білак С.В. (суддя-доповідач), судді Сафронова С.В., Чабаненко С.В.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.

Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначаються Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 року № 2713-IV (надалі Закон №2713-IV).

Відповідно до ч.2 ст.23 Закону №2713-IV визначено, що умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 20 грудня 1991 року № 2011-XII (надалі - Закон 2011-XII).

Окрім того, цей Закон встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно частин першої - третьої статті 9 Закону 2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

За приписами частини четвертої статті 9 Закону 2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Виплата грошового забезпечення особам начальницького складу здійснюється згідно з наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018р. № 925/5 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України», який прийнятий відповідно до постанови КМУ від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з метою визначення порядку та умов виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України.

30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності 01 березня 2018 року (надалі - Постанова КМУ №704).

Зазначеною Постановою КМУ №704 було збільшено розмір грошового забезпечення військовослужбовців з 01.03.2018р.

Відповідно до пункту 4 Постанови КМУ №704 розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з Додатками 1, 12, 13, 14.

Приміткою 1 Додатку 1 до Постанови №704 визначено, що посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.

21 лютого 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (надалі Постанова КМУ № 103), якою внесено зміни до Постанови КМУ № 704, зокрема, пункт 4 викладено в новій редакції: установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14» (пункт 6 Постанови КМУ № 103).

Постанова КМУ №103 набула чинності 24 лютого 2018 року.

Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови КМУ №103, яким були внесені зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №704.

З огляду на вказане, слід дійти висновку про необхідність застосування з 29 січня 2020 року (дати набрання чинності постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18) положень пункту 4 Постанови КМУ №704 в редакції до 24 лютого 2018 року, тобто в редакції, яка була чинна до набрання законної сили Постановою КМУ № 103.

Тож, з 01 січня 2020 року положення пункту 4 Постанови КМУ № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою КМУ № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів.

Через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема, згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», у осіб з числа військовослужбовців виникло право на нарахування та виплату грошового забезпечення, яке визначається шляхом застосування пункту 4 Постанови КМУ № 704 у редакції, яка була чинна до набрання законної сили Постанови КМУ №103 (тобто, до 24.02.2018 року) із використанням для його визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).

Таким чином з 29.01.2020 року, тобто з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі №826/6453/18, діяв п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 у первісній редакції, згідно з якою розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на тарифний коефіцієнт згідно до додатками 1, 12, 13, 14.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21 та від 28.02.2023 року у справі №380/18850/21.

При цьому, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2018р. 1762 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2020р. 2102 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2021р. 2270 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2021р. 2481 грн.

Отже, із аналізу наведених норм слідує, що протягом спірного періоду з 29.01.2020р. по 28.11.2022р. прожитковий мінімум для працездатних осіб, що встановлений законом на 1 січня календарного року збільшувався.

При цьому, слід зазначити, що різниця між розміром прожиткового мінімуму на 2018 рік та 2020, 2021, 2022, роки впливає на визначення розміру посадового окладу та з 29.01.2020 року, тобто, з моменту набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року у справ №826/6453/18, наявні правові підстави для визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року (2020,2021,2022 роках), на відповідний тарифний коефіцієнт.

А відповідно, із наведеного слід дійти висновку, що у період з 29.01.2020р. по 28.11.2022р. позивачка мала право на отримання грошового забезпечення та усіх його складових, обчисленого виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020 року (2102 грн.), на 01.01.2021 року (2270 грн.), на 01.01.2022 року (2481 грн.) виходячи з вимог пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704, у редакції, яка діяла з 29.01.2020 року та із застосуванням наведених вище розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на 1 січня відповідного календарного року згідно до Законів України «Про Державний бюджет України» на 2020 року, 2021 року, 2022 року.

При цьому, право позивачки на визначення її посадового окладу шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на відповідний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13,14, а не прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018р., передбачено і пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704, яка діяла з 29.01.2020р.

Наведена правова позиція висловлена і у постанові Верховного Суду від 11.02.2021р. у справі №200/3757/20-а, яка є обов`язковою для врахуванням адміністративним судом у відповідності до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що у період з 29.01.2020р. по 28.11.2022р. грошове забезпечення позивачки з усіма його складовими мало б обчислюватися відповідачем із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020р. (2102грн.), станом на 01.01.2021р. (2270 грн.), станом на 01.01.2022р. (2481 грн.).

Так, судом вище було встановлено, що позивачка проходила службу на посаді начальника Індустріального районного відділу філії Державної установи "Центр пробації" у Дніпропетровській області у період з 29.01.2020р. по 28.11.2022р., що не заперечується учасниками справи.

Разом з тим, доказів застосування відповідачем прожиткового мінімуму станом на 2020, 2021, 2022 роки при обчисленні відповідачем у спірний період з 29.01.2020р. по 28.11.2022р. грошового забезпечення позивачки та інших додаткових виплат згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України №704, яка діяла в редакції з 29.01.2020р., матеріали справи не містять, а відповідачем суду не надано.

За викладених обставин, суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідач вчинив протиправні дії, які полягали у застосуванні розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 року при нарахуванні їй грошового забезпечення та усіх його складових за період з 29.01.2020 року по 28.11.2022 року, тобто без урахування положень пункту 4 постанови КМУ № 704 (в редакції, чинній з 29.01.2020 року).

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем у відзиві на позов не наведено жодних обґрунтованих підстав, як і не було надано належних, достатніх та допустимих доказів, які б свідчили про правомірність вчинення вищенаведених дій відповідачем щодо застосування при нарахуванні та виплаті їй грошового забезпечення розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 року, за період з 29.01.2020 року по 28.11.2022 року всупереч пункту 4 постанови КМУ № 704 (в редакції, чинній з 29.01.2020).

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом, аргументи відповідача з приводу того, що визнання нормативно-правового акту таким, що втратив чинність, не поновлює дію попереднього акту, оскільки такі аргументи не спростовують висновків суду наведених вище та сформованої правової позиції Верховного Суду, викладеної у справі від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21 та від 28.02.2023р. у справі №380/18850/21.

Окрім того, дослідивши висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 21.08.2018 року у справі №807/1332/17, від 19.03.2019 року у справі №591/2813/17, від 22.04.2019 року у справі №820/601/17, від 02.10.2019 року у справі №804/215/18 та інші, на які посилається відповідач у своєму відзиві, суд зазначає, що дані висновки не можуть застосовуватися судом у цій справі, оскільки вони сформовані не у подібних правовідносинах.

Проте, відповідні висновки Верховного Суду, які наведені відповідачем, були прийняті Верховним Судом раніше та не підлягають застосуванню, з урахуванням того, що вже наявна правова позиція Верховного Суду, яка є сформованою пізніше, а тому має пріоритет над попередніми (від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21 та від 28.02.2023 року у справі №380/18850/21).

З огляду на наведене, всі інші аргументи відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин, пов`язаних з визначенням грошового забезпечення для перерахунку особам, звільненим з військової служби, норми п.4 Постанови КМУ №704 в попередній редакції з 29.01.2020р. є неспроможними, спростовуються вищенаведеними доводами, тому і не заслуговують на увагу.

Також, судом критично оцінюються доводи відповідача стосовно посилання його на зміни до п.4 постанови КМУ №704, які були внесені постановою від 12.05.2023р. КМУ №481, де чітко зазначено, що розміри посадових окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу розраховуються виходячи з розміру 1762 грн. без прив`язки до прожиткового мінімуму, оскільки такі зміни були внесені 12.05.2023р., а відповідно, не можуть розповсюджувати свою дію на спірні правовідносини, які виникли раніше, а саме: в період з 29.01.2020р. по 28.11.2022р., так як не мають зворотної дії в часі з урахуванням приписів ст.58 Конституції України, тому згадані доводи є неспроможними.

Не заслуговують на увагу і посилання відповідача у відзиві від 17.12.2024р., на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду у справах від 19.09.2024р. у справі №420/9330/20, від 18.01.2024р. у справі №240/1387/21, від 21.12.2023р. у справі №520/8060/19, оскільки сформовані у них правові висновки не є релевантними до правовідносин, які мали місце у даній справі, з огляду на таке.

Так, у наведених вище справах спірними були правовідносини з приводу правомірності незастосування відповідачем пункту 1 примітки Додатку 1 та примітки Додатку 14 до Постанови №704 при обчислені розмірів посадових окладів та окладу за військовим званням, а предметом спору була колізія змісту приміток додатків 1 та 14 із пунктом 4 Постанови №704, примітки якого не були приведені у відповідність з нормою пункту 4 цієї ж постанови та відповідно до змісту яких розрахунковою величиною визначали процентний показник від розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року.

Разом з тим, у цій справі є спірними питання правомірності дій відповідача щодо обчислення грошового забезпечення позивачки, із розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2018р., без врахування положень пункту 4 постанови КМУ №704 у редакції, чинній з 29.01.2020р. у період з 29.01.2020р. по 28.11.2022р.

А отже, наведені вище правові висновки не є застосовними до правовідносин, які є спірними, у даній справі.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність дій відповідача щодо застосування при нарахуванні та виплаті позивачці грошового забезпечення та усіх його складових розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018р. за період з 29.01.2020р. по 28.11.2022р., суд приходить до висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом встановлено, що, застосовувавши при нарахуванні та виплаті позивачці грошового забезпечення та усіх його складових розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018р. при нарахуванні їй грошового забезпечення за період з 29.01.2020р. по 28.11.2022р. всупереч пункту 4 постанови КМУ № 704 (в редакції, чинній з 29.01.2020), відповідач допустив порушення прав та інтересів позивачки, які підлягають судовому захисту шляхом визнання таких дій протиправними, виходячи з повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити позивачці перерахунок та виплату за період з 29.01.2020р. по 28.11.2022р. грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористану відпустку при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, премії, інших надбавок і доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку з проходженням служби та звільненням з неї, визначивши їх розмір виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідної календарного року, а саме: встановленого Законом України Про державний бюджет України на 2020 рік станом на 01.01.2020, встановленого Законом України Про державний бюджет України на 2021 рік станом на 01.01.2021 р., встановленого Законом України Про державний бюджет на 2022 рік станом на 01.01.2022 на відповідні тарифні коефіцієнти, з урахуванням раніше виплачених сум, виходячи з того, що судом встановлено протиправність дій відповідача у наведеній частині позову, а тому належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із повноважень адміністративного суду, визначених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

За наведених обставин, суд першої інстанції правильно дійшов до висновку, що задоволення позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача здійснити позивачці перерахунок грошового забезпечення та усіх його складових за період з 29.01.2020 року по 28.11.2022 року виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатків 1-14 до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року №704, та здійснити виплату різниці з урахуванням виплачених сум, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Між тим, позовні вимоги позивачки в частині зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачці компенсацію втрати частини доходів у зв`язку порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористану відпустку при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, премії, інших надбавок і доплат, за весь час затримки виплати - за період з 29 січня 2020 року по день фактичної виплати грошового забезпечення у повному обсязі, задоволенню не підлягають, з огляду на таке.

Так, Верховний Суд у своїх постановах від 05.03.2020р. у справі №140/1547/19 та від 15.05.2024р. у справі №200/5032/20-а зазначив, що «Згідно з положеннями ст.4 Закону №2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Відповідно до статті 6 Закону №2050-III компенсацію виплачують за рахунок коштів Пенсійного фонду України, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету. З системного аналізу правових норм вбачається, що основними умовами для виплати суми компенсації є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та 2) виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.»

Такий же висновок зроблено Верховним Судом і у його більш пізнішій постанові від 15.05.2024р. у справі №200/5032/20-а.

Висновки щодо застосування наведених норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для врахування адміністративними судами при застосуванні згаданих норм права згідно ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, із наведеного вище аналізу приписів законодавства та судової практики слідує, що суми компенсації втрати частини доходів, у разі порушення підприємствами, організаціями, установами (роботодавцями) строків (термінів) виплати грошових доходів, виплачуються громадянам у тому місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості (виплата основної суми).

Оскільки у даних правовідносинах заборгованість грошових доходів за цим судовим рішенням не нараховувалась та не виплачувалась, тобто, відсутня така умова як виплата нарахованих доходів, то позовні вимоги позивачки в частині нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів є передчасними, а тому задоволенню не підлягають.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної установи «Центр пробації» на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року в адміністративній справі №160/8057/24 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року в адміністративній справі №160/8057/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Головуючий - суддя С.В. Білак

суддя С.В. Сафронова

суддя С.В. Чабаненко