Справа № 240/6925/25
Суддя: Приходько Оксана Григорівна
Дата ухвалення: 2025-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 року м. Житомир справа № 240/6925/25

категорія 113080000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Приходько О.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови розглянути заяву про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та зобов`язання відповідача розглянути питання надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 2 частини першої статті 23 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (надалі - Закон № 3543-XII).

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, а відтак за нормою абзацу 2 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII не підлягає призову на військову службу під час мобілізації. Проте відповідачем безпідставно не розглянуто подану відповідну заяву з підтвердними документами, скерованими засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з описом вкладення, та не повідомлено у встановленому порядку про ухвалене рішення. Натомість у відповідь на звернення адвокатки повідомлено про потребу позивачу особисто з`явитися та пред`явити військово-обліковий документ. Позивач наполягає, що нормами Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 (надалі Порядок № 560), зобов`язано відповідача упродовж семи днів ухвалити рішення або про надання відстрочки, або мотивовану відмову у наданні відстрочки, до того ж ані нормами Закону № 3543-XII, ані Порядку № 560, не передбачено особистого відвідування територіального центру комплектування та соціальної підтримки для подання заяви щодо відстрочки, а обов`язок "особисто подати заяву" не означає "особисто прибути" та не є тотожним.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 19 березня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений судом строк відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, про причини суд не повідомив.

Згідно з частиною сьомою статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Пунктом 2 частини шостої статті 251 КАС України визначено, що днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. За правилами абзацу 2 пункту 5 частини шостої статті 251 КАС України якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Аналіз норм Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21, у системному зв`язку з положенням пункту 2 частини шостої статті 251 КАС України дає підстави для висновку, що оскільки днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи, а сервіс Електронного кабінету ЄСІТС за приписами Положення про ЄСІТС є саме такою адресою, то надсилання процесуальних документів за допомогою підсистем ЄСІТС "Електронний кабінет" та "Електронний суд" є днем вручення судового рішення, за умови отримання відповідного повідомлення про його доставлення (ухвала Верховного Суду від 21 жовтня 2024 року у справі № 420/32853/23).

За даними ДСС, ухвалу про відкриття спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи від 19 березня 2025 року доставлено в Електронний кабінет ІНФОРМАЦІЯ_1 19 березня 2025 року о 22:55 год., про що судом отримано повідомлення 20 березня 2025 року о 09:00 год.

Отже, ухвала від 19 березня 2025 року про відкриття провадження у цій справі вважається врученою ІНФОРМАЦІЯ_1 20 березня 2025 року.

Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши доводи позовної заяви, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному їх дослідженні, встановивши фактичні обставини справи, що мають значення для вирішення спору, суд, вирішуючи цей спір, виходить з такого.

Суд встановив, що 21 січня 2025 року ОСОБА_1 надіслав рекомендованим листом з описом вкладення до ІНФОРМАЦІЯ_1 заяву про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації від 21 січня 2025 року на підставі абзацу 2 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII як особі з інвалідністю ІІ групи загального захворювання, до якої додав: копію посвідчення серії НОМЕР_1 від 14 вересня 2023 року; копію довідки до акта огляду МСЕК від 25 липня 2023 року серії 12ААГ № 413225; витяг із застосунку "Резерв+" від 06 липня 2024 року щодо оновлених даних військовозобов`язаного.

Заяву з доданими документами вручено відповідачу 27 січня 2025 року, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 257.

Неотримавши повідомлення щодо ухваленого рішення, 14 лютого 2025 року представницею позивача направлено відповідачу адвокатський запит щодо результату розгляду заяви позивача про надання відстрочки, у відповідь на який листом від 22 лютого 2025 року за вих. № 1940/6/438 відповідачем повідомлено з посиланням на пункт 58 Порядку № 560 про необхідність особисто з`явитися задля подачі заяви про відстрочку від призову на військову службу з пред`явленням військово-облікового документа, із зазначенням про повідомлення позивача по даному факту у листі від 12 лютого 2025 року за вих. № 1940/6/60.

Стверджуючи про неухвалення рішення у встановленому порядку за результатом розгляду поданої заяви та недоведення його до відома позивача, а також безпідставність вимоги особистого прибуття до органу комплектування та соціальної підтримки, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з такого.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Одночасно, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Указами Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022, від 18 квітня 2022 року № 259/2022, від 17 травня 2022 року № 341/2022, від 12 серпня 2022 року № 573/2022, від 07 листопада 2022 року № 757/2022, від 06 лютого 2023 року № 58/2023, від 01 травня 2023 року № 254/2023, від 26 липня 2023 року № 451/2023, від 06 листопада 2023 року № 734/2023, від 05 лютого 2024 року № 49/2024, від 06 травня 2024 року № 271/2024, від 23 липня 2024 року № 469/2024, від 28 жовтня 2024 року № 740/2024, від 14 січня 2025 року № 26/2025, від 15 квітня 2025 року № 235/2025, від 14 липня 2025 року № 478/2025, від 20 жовтня 2025 року № 793/2025 строк дії режиму воєнного стану продовжувався та триває натепер.

Законом № 3543-XII (тут і надалі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначено засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Так, статтею 1 Закону № 3543-XII визначено мобілізацію як комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Статтею 23 Закону № 3543-XII обумовлено категорії громадян, для яких встановлена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Своєю чергою, пунктом 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154 (тут і надалі - Положення № 154; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, інших містах, районах, районах у містах.

Залежно від обсягів облікової, призовної та мобілізаційної роботи утворюються районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (далі - районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються, ліквідуються, реорганізовуються Міноборони.

Згідно з пунктом 9 Положення № 154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань, зокрема, розглядають звернення військовослужбовців, працівників та членів їх сімей, а також громадян з питань, що належать до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а також ведуть прийом громадян, які звертаються із зазначених питань, видають необхідні довідки та інші документи.

Процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення визначає Порядок № 560, відповідно до пунктів 56, 57 якого (тут і надалі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону № 3543-XII.

Для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі:

голова комісії - керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу);

члени комісії - представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).

Згідно з пунктами 58 та 60 Порядку № 560 за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації не пізніше ніж протягом одного робочого дня з дня її отримання.

Комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.

Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.

На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.

Про прийняте комісією рішення повідомляється засобами телефонного, електронного зв`язку або поштою заявнику не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.

У разі позитивного рішення військовозобов`язаному надається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою, визначеною у додатку 6.

У разі відмови у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляють письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, у позовній заяві позивач зазначає про те, що подана відповідачу заява та документи не були розглянуті з підстав подання вказаної заяви не особисто, а направлення поштою.

Аналізуючи зміст норми пункту 58 Порядку № 560 суд погоджується з тим, що обов`язок особисто подати, не є тотожним обов`язку особисто прибути, при цьому ані Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (надалі Закон № 2232-XII), ані Закон № 3543-XII, ані Порядок № 560 не зобов`язують військовозобов`язаного особисто прибувати до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для реалізації права на відстрочення від призову під час мобілізації з підстав, передбачених статтею 23 Закону № 3543-ХІІ.

Виходячи з фактичних передумов виникнення спору у цій справі суд зважає, що буквальний аналіз норми абзацу 1 пункту 58 Порядку № 560 дає підстави вважати, що вжите у пункті 58 Порядку № 560 словосполучення "особисто подають" стосується не способу подачі документа (власноруч або засобами поштового зв`язку), а джерела волевиявлення (підписання не через представника, а особисто). Правова конструкція цієї норми із використанням прийменника "особисто" ставить вимогу персоналізації заяви, виключаючи у такий спосіб її подання через іншу особу, зокрема представника (адвоката), висуваючи вимогу особистого підписання (подання) заявником цієї заяви (власною особою; персонально; безпосередньо, не покладаючи цього обов`язку на іншу особу).

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах частини другої статті 2 КАС України, а у силу частини другої статті 77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, підстави реалізації владної функції, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, - має доводитись, насамперед, відповідачем - суб`єктом владних повноважень.

Натомість у цій справі відповідачем не виконано процесуального обов`язку доказування та не підтверджено правомірності оскаржуваних дій у межах спірних правовідносин у цій справі, як і ухвалення одного з альтернативних рішень за результатом розгляду заяви позивача від 21 січня 2025 року згідно з пунктом 60 Порядку № 560: про надання відстрочки або про відмову у відстрочці від призову на військову службу під час мобілізації. У цих правовідносинах відповідач не може утриматись від прийняття рішення, що входить до його виключної компетенції.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07 листопада 2019 року у справі № 826/1647/16, де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

За встановлених обставин цієї справи суд доходить висновку, що нерозглянувши заяву позивача про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, відповідач діяв всупереч встановленій процедурі щодо ухвалення за результатом розгляду заяви військовозобов`язаного відповідного рішення згідно з пунктом 60 Порядку № 560. Оскільки відповідач належним чином не розглянув заяву позивача про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та не прийняв будь-яке рішення, яке б породжувало для позивача юридичні наслідки, то порушення заявленого права позивача допущене відповідачем саме бездіяльністю щодо розгляду заяви по суті, яка за обставин цієї справи не відповідає критеріям добросовісності та розсудливості згідно з частиною другою статті 2 КАС України, а тому визнається судом протиправною.

У таких висновках суд враховує й те, що відповідно до параграфу 47 рішення Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі "Корецький та інші проти України", щоб положення національного закону відповідали цим вимогам (бути доступний для конкретної особи і сформульований з достатньою чіткістю), він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно закон має достатньо чітко визначати межі такої дискреції та порядок її реалізації. Ступінь необхідної чіткості національного законодавства - яке безумовно не може передбачити всі можливі випадки - значною мірою залежить від того, яке саме питання розглядається, від сфери, яку це законодавство регулює, та від числа та статусу осіб, яких воно стосується ("Маестрі проти Італії").

Тому вирішуючи питання способу захисту порушеного права позивача суд виходить з того, що звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд перевіряє доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі відповідність обраного способу захисту порушеному праву, та не вправі визначатись за позивача.

Відповідно, позивач у позовній заяві виклав зміст дій відповідача, описав, у чому полягало порушення його прав, сформулював наслідки, які, з його погляду, настали внаслідок дій відповідача, пояснив, яким чином і чому дії відповідача зачіпають його права, - ненадання відстрочки за умов не розгляду по суті заяви позивача про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. А тому суд виходить з того, що зміст заявлених позивачем вимог визначає й характер спірних правовідносин у цій справі, що покладає на суд обов`язок з дотриманням встановленого процесуальним законом порядку ухвалити одне з рішень, продиктованих їхнім змістом.

Тому, виходячи зі встановлених обставин цієї справи, задля захисту встановленого судом порушеного права позивача, визнавши протиправною бездіяльність відповідача щодо розгляду заяви позивача від 21 січня 2025 року, відповідача належить зобов`язати розглянути заяву позивача про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації від 21 січня 2025 року на підставі абзацу 2 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII з урахуванням висновків суду у цій справі. Такий спосіб захисту суд вважає відповідним порушеному праву та достатнім для певності остаточного вирішення та вичерпання спору між сторонами у межах цієї справи.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн, суд зазначає таке.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина перша статті 134 КАС України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга статті 134 КАС України).

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина третя статті 134 КАС України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

У позовній заяві представницею позивача заявлено клопотання про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у сумі 8000 грн, на підтвердження понесення яких до позову додано копію договору про надання правничої допомоги від 05 березня 2025 року № б/н.

За умовами пункту 1.1 цього договору адвокатське бюро "Олесі Рябчун" (Адвокатське бюро) приймає доручення Клієнта (Стасюкевича В.В.) та бере на себе зобов`язання надавати правничу допомогу щодо (у тому числі): надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; складання звернень (заяв, скарг, пропозицій) та інших документів правового характеру; складання процесуальних документів (заперечень, клопотань, претензій, позовних заяв, апеляційних і касаційних скарг, заяв про вжиття заходів забезпечення позову та інших документів відповідно до вимог процесуального законодавства); представництва та захисту інтересів Клієнта в будь-яких органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування, а також, зокрема, у судах у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного, кримінального та конституційного судочинства, провадження у справах про адміністративні правопорушення.

Згідно з пунктом 2.3 цього ж договору представництво інтересів Клієнта від імені Адвокатського бюро за цим договором здійснює адвокат Рябчун Олеся Дмитрівна, а у пункті 3.1 договору обумовлено, що розмір гонорару, який Клієнт сплачує Адвокатському бюро за надану в межах цього договору правову допомогу, визначається сторонами у твердій грошовій сумі і складає 8000,00 грн та включає: складання позовної заяви про визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_2 та зобов`язання вчинити дії; подання позовної заяви до Житомирського окружного адміністративного суду та здійснення представництва інтересів Клієнта в суді першої інстанції.

Як сторони визначили у пункті 3.2 договору, Клієнт зобов`язується сплатити зазначену суму гонорару Адвокатському бюро протягом (одного) місяця після ухвалення судового рішення по справі і набрання ним законної сили.

Визначаючись щодо обґрунтованості заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу у цій справі у розмірі 8000 грн, суд насамперед, враховує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Разом з тим, Верховний Суд, розглядаючи питання відшкодування витрат на професійну правничу допомогу послідовно у своїй судовій практиці дотримується того, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Отже, ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення "гонорару успіху" є розумність заявлених витрат. Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.

Вирішуючи питання обґрунтованості та співмірності заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу у цій справі суд враховує, що адвокаткою позивача Рябчун О.Д. подано суду позовну заяву, а також за її підписом скеровано відповідачу адвокатський запит від 14 лютого 2025 року з приводу розгляду заяви позивача від 21 січня 2025 року про відстрочку від призову на військову службу, що склало предмет спору у цій справі.

Суд при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу у цій справі, надаючи оцінку співмірності заявленої до відшкодування суми коштів за критеріями, встановленими частиною п`ятою статті 134 КАС України, виходить з того, що ця справа розглянута за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами та віднесена за категорією до незначної складності. При цьому суд враховує й те, що види адвокатської діяльності визначені у статті 19 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", й до таких не відноситься подання позовної заяви до суду (подібні висновки викладено в ухвалі Верховного Суду від 04 листопада 2019 року у справі № 9901/264/19).

Оскільки понесення витрат на професійну правничу допомогу у цій справі фактично підтверджено лише договором від 05 березня 2025 року № б/н та враховуючи фактичне підтвердження долученими до позову доказами підготовку адвокаткою позовної заяви та адвокатського запиту до відповідача від 14 лютого 2025 року, при цьому справа належить до категорії незначної складності, а судове провадження не вимагало участі представниці у судових засіданнях, суд дійшов висновку, що відшкодуванню позивачу підлягає 3000 грн витрат на правничу допомогу у цій справі, як такі, що є обґрунтованими та співмірними зі складністю справи та обсягом наданої правничої допомоги та відповідатимуть критерію розумності та реальності.

Враховуючи звільнення позивача від сплати судового збору в силу норми пункту 9 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI "Про судовий збір", відсутні підстави для вирішення розподілу таких витрат.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 295 КАС України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації від 21 січня 2025 року.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 розглянути заяву ОСОБА_1 від 21 січня 2025 року про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 2 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", з урахуванням висновків суду у цій справі.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 3000 грн (три тисячі гривень) витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Г. Приходько

08.12.25