Справа № 420/29877/25
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2025-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Радчука А.А., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» (вул. Перекопська, 10, м. Херсон, 73005, ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної установи «Херсонський слідчий ізолятор», у якій позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» щодо невиплати ОСОБА_2 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, виплаченого 01.08.2025 на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.11.2023 по справі № 420/3836/23;

зобов`язати державну установу «Херсонський слідчий ізолятор» нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_2 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, виплаченого 01.08.2025 на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.11.2023 по справі № 420/3836/23.

Адміністративний позов сформований в системі «Електронний суд» 01.09.2025 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 з 31.10.2019 року проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, а саме в державній установі «Херсонський слідчий ізолятор».

Наказом державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» від 24.01.2023 № 4/ОС «Про особовий склад» Позивача 24.01.2023 звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України згідно із п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.11.2023 по справі №420/3836/23 було, зокрема, стягнуто з державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.01.2023 по 16.11.2023 у розмірі 24837,92 грн. з відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.07.2024 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.11.2023 змінено в частині та, зокрема, стягнуто з державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 січня 2023 року по 16 листопада 2023 року у розмірі 385 886,32 грн. з відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

На виконання вказаного рішення 22.11.2023 ДУ «Херсонський слідчий ізолятор» було поновлено майора внутрішньої служби ОСОБА_1 на посаді начальника відділу охорони з 25.01.2023. Середній заробіток за час вимушеного прогулу, який по своїй сутті є грошовим забезпеченням, яке Позивач мав отримували під час проходження служби, було виплачено відповідачем лише 01.08.2025. Проте, ні індексація, ні інфляційні виплати, ні будь-які компенсаційні виплати Відповідачем на вказану суму нараховано не було, у зв`язку із цим Позивач звернувся до суду.

Посилаючись на норми Порядку № 159 та правові позиції Верховного Суду у постановах від 14.05.2020 р. у справі № 816/379/16, від 30.09.2020 р. у справі № 280/676/19, від 13.09.2021 р. у справі № 639/3140/17, від 15.10.2020 р. у справі № 240/11882/19, від 29.04.2021 р. у справі № 240/6583/20, позивач зазначає, що виплата компенсації втрати частини доходів повинна здійснюватися в день виплати основної суми доходу, що не зроблено відповідачем, чим порушені його права.

Ухвалою суду від 08.09.2025 року позовну заяву прийнято до провадження та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

До суду 23.09.2025 року надійшов відзив на адміністративний позов, відповідно до якого доводи Позивача відповідач не визнає, вважає позов безпідставним та зазначає, що затримка виконання рішення суду по справі №420/3836/23 відбулася не з вини установи, а через відсутність фінансування.

Оскільки установа є розпорядником коштів третього рівня, і не має власних коштів, не являється комерційною структурою, яка має прибуток, з метою своєчасного виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.11.2023 по справі № 420/3836/23, установою протягом 2023-2025 років були подані листи до розпорядника бюджетних коштів нижчого рівня - Департаменту з питань виконання кримінальних покарань щодо виділення додаткового фінансування. Відповідно до довідки про зміну до кошторису на 2025 рік №295 від 29.07.2025 року, установі виділено додаткове фінансування по загальному фонду КПКВК 3601020 КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки», та в той же день 31.07.2025 Головним Управлінням державної Казначейської служби України у Херсонській області здійснено безспірне списання коштів з рахунків установи, на виконання Рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі № 420/3836/23 від 16 листопада 2023 року та постанови П`ятого Апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2024 р. по справі 420/3836/23 стягнуто з установи на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 січня 2023 року по 16 листопада 2023 року.

Також відповідач зазначає, що наразі в установі залишаються невиконаними ряд рішень суду, частина яких винесена раніше ніж рішення по справі № 420/3836/23 від 16 листопада 2023 року.

З огляду на викладене, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державної установи "Херсонський слідчий ізолятор" про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, в повному обсязі.

27.10.2025 року від представника позивача до суду надійшли додаткові пояснення по справі, в яких зазначено, що спір у даному випадку між сторонами склався з приводу наявності у Позивача права на отримання компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, виплаченого 01.08.2025 на виконання рішення. Щодо посилань Відповідача на існування ряду невиконаних судових рішень, які впливали на можливість своєчасного розрахунку з Позивачем, позивач зазначив, що такі факти залежать виключно від правомірності дій самого Відповідача у стосунках з працівниками та організації його роботи, а тому не можуть впливати на права Позивача. Також позивач не погоджується із розрахунком компенсації втрати доходів, нарахованих Відповідачем.

27.10.2025 року позивачем подано до суду додаткові докази по справі, а саме копію звернення від 01.09.2025 до Відповідача щодо нарахування та виплати Позивачу компенсації втрати доходів, у зв`язку із порушенням термінів виплати грошового забезпечення, яка є предметом позову, лист-відмову від 04.09.2025 Відповідача у нарахування її та виплаті та копію платіжної інструкції від 31.07.2025.

Інші заяви по суті справи учасниками справи не надавались, додаткові докази не надходили.

З огляду на заявлені позивачем вимоги, справу розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 , проходив службу в органах ДКВС України.

Згідно з Витягом з Наказу державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» від 24.01.2023 № 4/ОС «Про особовий склад» ОСОБА_1 24.01.2023 звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України згідно із п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.11.2023 року у справі №420/3836/23, яке набрало законної сили 10.07.2024 року, визнано протиправним та скасовано наказ державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» від 24 січня 2023 року № 4/ОС «Про особовий склад» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу охорони державної установи «Херсонський слідчий ізолятор». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу охорони державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» з 25 січня 2023 року. Стягнуто з державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 січня 2023 року по 16 листопада 2023 року у розмірі 24837,92 грн (двадцять чотири тисячі вісімсот тридцять сім гривень 92 копійки) з відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів. Допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу охорони державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» з 25 січня 2023 року та в частині стягнення з Державної установи "Херсонський слідчий ізолятор" на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 25 січня 2023 року по 16 листопада 2023 року у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 3573,33 грн. (три тисячі п`ятсот сімдесят три гривні 33 копійки) з відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.07.2024 по справі №420/3836/23 Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року змінено, виклавши його мотивувальну частину в частині визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в редакції цієї постанови. А саме викладено абзац четвертий резолютивної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року у такій редакції:

«Стягнути з державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 січня 2023 року по 16 листопада 2023 року у розмірі 385 886,32 грн (триста вісімдесят п`ять тисяч вісімсот вісімдесят шість гривень 32 копійки) з відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.».

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року залишено без змін.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.11.2023 року у справі №420/3836/23 відповідачем виплачено на користь позивача кошти в сумі 385 886,32 грн., що підтверджується платіжними інструкціями №1 від 31.07.2025 року, №2 від 31.07.2025 року, №3 від 31.07.2025 року, наданими відповідачем.

Вказані обставини справи не заперечуються сторонами.

Спірним між сторонами стало питання щодо наявності підстав для компенсації позивачу втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач вважає, що відповідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» відповідач був зобов`язаний виплатити суму компенсації у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення разом із виплатою заборгованості.

Відповідач заперечує щодо наявності умов для виплати позивачу компенсації, згідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III (далі також Закон № 2050-III).

Статтею 1 вказаного Закону передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 Закону № 2050-III, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Статтями 3, 4, 7 Закону № 2050-III передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

З метою реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. № 159 затверджений Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі Порядок №159).

Дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (п. 1).

Згідно п.п. 2-5, 8 Порядку № 159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян.

Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держстатом.

Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

З наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (заробітна плата (грошове забезпечення), сума індексації грошових доходів громадян).

Основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів.

Право на компенсацію за порушення строків виплати доходів виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата (грошове забезпечення) особи з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат.

Як встановлено судом, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.11.2023 року у справі №420/3836/23 відповідачем виплачено на користь позивача кошти в сумі 385886,32 грн., що підтверджується платіжними інструкціями №1 від 31.07.2025 року, №2 від 31.07.2025 року, №3 від 31.07.2025 року. При цьому сума за платіжними інструкціями №2 від 31.07.2025 року, №3 від 31.07.2025 року була зарахована на рахунок позивача 31.07.2025, а за платіжною інструкцією №1 від 31.07.2025 року - 01.08.2025 року, отже рішення суду у справі №420/3836/23 виконано в повному обсязі саме 01.08.2025 року.

З огляду на вищевикладене, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу виплачено позивачу 01.08.2025 року, а не на дату прийняття рішення, яким встановлено стягнути з державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 січня 2023 року по 16 листопада 2023 року, то у даній справі встановлено порушення строків виплати позивачу грошового забезпечення, яке є доходом.

Також суд зазначає, що ані Закон № 2050-III, ані Порядок № 159 не ставлять у залежність право на компенсацію втрати частини заробітної плати (грошового забезпечення) від порядку виплати доходу - у добровільному чи судовому порядку.

Право на компенсацію за порушення строків виплати доходів виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата (грошове забезпечення) особи з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат.

Висновки суду у даній справі відповідають висновкам Верховного Суду України, які викладені, зокрема, у постановах від 18 листопада 2014 року у справі № 21-518а14, від 11 липня 2017 року у справі № 21-2003а16, а також висновкам Верховного Суду, які викладені, зокрема, у постановах від 06 лютого 2018 року у справі № 681/423/15-а, від 20 лютого 2018 року у справі № 522/5664/17, від 21 червня 2018 року у справі № 523/1124/17, від 17 липня 2019 року у справі № 825/2023/16, від 19 лютого 2020 року у справі № 826/12938/16, від 16 жовтня 2020 року у справі № 825/2381/16.

Підсумовуючи вищевикладене, оскільки кошти у сумі 385886,32 грн., що були присуджені позивачу сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу з з 25 січня 2023 року по 16 листопада 2023 року, виплачені на виконання судового рішення від 16.11.2023 року у справі №420/3836/23 лише 01.08.2025 року, то у даній справі встановлено порушення строків виплати позивачу недоплаченого грошового забезпечення.

Також суд зазначає, що норми Закону України № 2050-ІІІ і Порядку № 159 свідчать про відсутність обов`язку громадянина додатково звертатися до органу за виплатою компенсації втрати частини доходу.

Аналіз положень статей 1, 2, 4 Закону України №2050-ІІІ дає підстави для висновку, що ними фактично встановлено (визначено) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання (у цьому випадку - пенсійного органу) у разі порушення встановлених строків виплати доходу (в тому числі, пенсії) громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку разом із відповідною несвоєчасною проведеною виплатою перерахованої пенсії.

Відмова відповідача у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні статті 7 Закону України № 2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством.

Зазначену норму варто тлумачити у її системному зв`язку з нормами статей 2-4 Закону України № 2050-ІІІ, які визначають, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись одночасно з виплатою заборгованості.

Відповідно, не виплата компенсації разом із заборгованістю свідчить про відмову виплатити таку відповідно до Закону України № 2050-ІІІ і не потребує оформлення такої окремим рішенням.

Суд констатує, що компенсація нараховується та проводиться при виплаті доходу, тому право на компенсацію особа набуває саме в момент отримання доходу. Відповідно, неотримання разом з доходом компенсації свідчить про порушення прав особи.

Щодо посилань відповідача на обмежене фінансування суд зазначає, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Такий правовий висновок також міститься в постановах Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №825/874/17, від 16.06.2020 у справі № 206/4411/16-а.

Наведене підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справах Кечко проти України, Ромашов проти України, Шевченко проти України.

У пункті 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Лелас проти Хорватії (Lelas v.Croatia) зазначено, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Вирішуючи цей спір, судом встановлено, що відповідачем разом із заборгованістю позивачу не виплачено компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а отже допущено протиправну бездіяльність.

За таких обставин, враховуючи обставини справи, правові висновки Верховного Суду, релевантні до спірних правовідносин, суд вважає, що наявні підстави для задоволення позовних вимог, а саме:

визнати протиправною бездіяльність державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» щодо виплати ОСОБА_2 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, виплаченого 01.08.2025 на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.11.2023 по справі № 420/3836/23;

зобов`язати державну установу «Херсонський слідчий ізолятор» нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_2 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, виплаченого 01.08.2025 на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.11.2023 по справі № 420/3836/23.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов слід задовольнити.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позивач був звільнений від оплати судового збору, розподіл судових витрат на його користь не здійснюється. Доказів понесення інших судових витрат на дату ухвалення рішення позивачем не надано.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 241-246, 262, 293 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» (вул. Перекопська, 10, м. Херсон, 73005, ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» щодо виплати ОСОБА_2 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, виплаченого 01.08.2025 на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.11.2023 по справі № 420/3836/23.

Зобов`язати державну установу «Херсонський слідчий ізолятор» нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_2 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, виплаченого 01.08.2025 на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.11.2023 по справі № 420/3836/23.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку і строки встановлені ст.ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук