Справа № 140/12502/25
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2025-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2025 року ЛуцькСправа № 140/12502/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Дмитрука В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправними дій та бездіяльності, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області(далі ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач 1), Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі ГУНП у Волинській області, відповідач 2) з наступними позовними вимогами:

1) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо: а) відмови у позачерговому обслуговуванні позивача; б) відмови прийняти звернення від позивача;

2) визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо: а) не притягнення його посадових осіб до відповідальності; б) невідшкодування позивачеві завданої йому шкоди;

3) визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Волинській області щодо: а) ненадання своєчасної відповіді на скаргу; б) невжиття заходів для припинення правопорушення та притягнення винних до відповідальності; в) невідшкодування позивачеві завданої йому шкоди;

4) стягнути солідарно з відповідачів 244 871 грн на відшкодування завданої моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.09.2025 позивач звернувся до сервісного центру №7 ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про виділення фінансування для твердого палива, оскільки централізоване опалення будинку відсутнє, а опалення в квартирі здійснюється за допомогою твердопаливного котла.

Позивач зазначає, що працівник сервісного центру відмовилась обслуговувати його як інваліда другої групи позачергово стверджуючи, що клієнти обслуговуються позачергово лише певних пільгових категорій, визначених начальником сервісного центру.

У зв`язку із цим позивач викликав працівників поліції для припинення правопорушення та притягнення винних посадових осіб до адміністративної відповідальності, зокрема, відмовився складати протокол за ст. 186 КУпАП (самоуправство).

Проте, відповідач протокол про адміністративне правопорушення не склав.

В подальшому працівники сервісного центру відмовились приймати у позивача заяву від 23.09.2025, тому працівник поліції був повторно викликаний позивачем для припинення правопорушення та складання адміністративних матеріалів, однак жодних належних дій він не вчинив.

Не погоджуючись з такими діями відповідачів, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Крім того позивач зазначає, що незаконними діями та бездіяльність відповідача йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 5 000 Євро, або 244 871,00 грн, які просить суд стягнути з відповідачів на його користь.

З наведених підстав просив суд задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 03.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Копію ухвали про відкриття провадження в адміністративній справі відповідачі отримали 06.11.2025 у зареєстрований через підсистему «Електронний суд» кабінет, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

14.11.2025 через систему «Електронний суд» від представника відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву у якій зазначила, що поштою до ГУНП у Волинській області надійшло звернення ОСОБА_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 щодо неправомірних дій працівників поліції та сервісного центру відділу обслуговування громадян №7.

Зазначене звернення було зареєстроване в ЄО за №12129 від 21.10.2025.

В ході проведення перевірки встановлено, що 22.09.2025 між ОСОБА_1 та адміністрацією сервісного центру відділу обслуговування громадян №7 мала місце словесна суперечка щодо черговості обслуговування громадян пільгових категорій. Працівник поліції ОСОБА_2 , який прибув за викликом ОСОБА_1 , вислухав обидві сторони, з`ясував обставини події та провів роз`яснювальну бесіду, що підтверджується відеозаписом з нагрудного відеореєстратора поліцейського.

Ознак адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 186 Кодексу України про адміністративні правопорушення ("Самоуправство"), у діях адміністратора або інших осіб не встановлено, оскільки відсутні дані про самовільне здійснення своїх прав всупереч установленому порядку.

Дії поліцейського відповідали вимогам Закону України «Про Національну поліцію» та Інструкції з організації реагування на заяви і повідомлення про правопорушення. Відомостей, які б свідчили про протиправну діяльність працівника поліції, перевищення ним повноважень або бездіяльність, не виявлено.

Разом з тим, в ході перевірки не отримано жодних доказів на підтвердження факту завдання шкоди чи причинно-наслідкового зв`язку між діями поліцейського та будь-якими негативними наслідками для заявника.

Просить відмовити у задоволені позову у повному обсязі.

У відповіді на відзив позивач заперечує проти тверджень представника відповідача 2 викладених у відзиві, з підстав зазначених в адміністративному позові. Додатково зазначив, що до відзиву відповідачем 2 долучено копію довідки без дати і без номера (далі - довідка), листа від 30.10.2025 (далі - лист), відомості використання марок без дати і без номера (далі - відомість).

Відзив підписаний представником О.Забожчук, однак довіреність на право представництва інтересів відповідача в суді представником не надана.

Разом тим позивач зауважує, що скарга була направлена відповідачу 2, однак відповідь підписана не керівництвом відповідача 2. У листі відсутні відомості про вжиті відповідачем 2 заходи в зв`язку із порушенням прав позивача.

Просить витребувати у ГУНП у Волинській області копії відеозаписів з нагрудного відео-реєстратора поліцейського Давиденко О.В., зроблені ним 22.09.2025 (з урахуванням заяви від 21.11.2025) у сервісному центрі №7 ГУ ПФУ у Волинській області. Задовольнити позов у повному обсязі.

Стосовно витребування у ГУНП у Волинській області копії відеозаписів з нагрудного відео-реєстратора поліцейського Давиденко О.В., суд зазначає оскільки відповідачами було надано суду та позивачу відзиви на адміністративний позов із доданими доказами, суд не вбачає необхідності у витребуванні зазначених вище доказів.

19.11.2025 через систему «Електронний суд» від представника відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги заперечив та у їх задоволенні просив відмовити. В обґрунтування цієї позиції вказав, що позивач звертався до відділу обслуговування громадян №7 (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області за адресою: м. Луцьк, просп. Президента Грушевського, буд. 1 по питанню призначення пільги на придбання твердого палива.

При вході в приміщення сервісного центру працівником відділу було запропоновано заявнику взяти талон з терміналу електронної черги та очікувати виклику на прийом спеціалістом у залі очікування.

Однак, позивач проігнорував прохання працівника та вимагав прийняти його позачергово, оскільки він являється особою з інвалідністю 2-ї групи загального захворювання і має право на позачерговий прийом.

Для уникнення конфлікту працівник сервісного центру, яка на той час працювала у залі очікування, розподіляючи потік відвідувачів у залі очікування провела заявника до робочого столу № 1 зали обслуговування до спеціаліста ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3 ), яка на той час завершила попередній прийом відвідувача.

Розпочавши прийом ОСОБА_1 , спеціалістом ОСОБА_3 було запропоновано заявнику надати документи, які б підтверджували його особу та ідентифікувати його згідно підсистем ПФУ, як одержувача виплат в органах Пенсійного фонду України, зокрема паспорт, РНОКПП. Також, оскільки заявником ставилось питання надання пільги на придбання твердого палива, спеціаліст попросила надати документи, які надавали б право на даний вид пільги та внесення інформації щодо категорії пільговика ОСОБА_1 до Реєстру пільговиків.

Однак, заявник надав лише паперову заяву на пільгу та копію пенсійного посвідчення. По наданих позивачем документів не можливо було визначити право на надання пільги та підстав для прийняття відповідної заяви.

В ході надання роз`яснень спеціалістом ОСОБА_3 та керівником сервісного центру Гузь Наталією Василівною, яка долучилася до здійснення прийому, щодо умов надання пільги на придбання твердого палива та категорії осіб, які мають право оформити даний вид пільги, позивач не погоджуючись з наданою йому інформацією викликав працівників управління Національної поліції та по факту їх приїзду покинув приміщення сервісного центру з представниками поліції.

Представник відповідача 1 зауважив, що на адресу ГУ ПФУ у Волинській області надійшли 2 заяви (спосіб доставки пошта рекомендована) від ОСОБА_1 про надання пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу та твердого палива, копії паспорта, РНОКПП, пенсійного посвідчення та довідки про наявність у житловому приміщенні пічного опалення та/або кухонного вогнища на твердому паливі, яка була видана для пред`явлення до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради для забезпечення твердим паливом на пільгових умовах громадян за вх. 21449/8 від 24.09.2025 та вх. № 21554/8 від 25.09.2025 відповідно і які були передані для опрацювання до Управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг.

26.09.2025 до ГУ ПФУ у Волинській області звернувся ОСОБА_1 в порядку Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 №393/96-ВР з питання забезпечення придбання твердого палива на опалювальний сезон вх. № 13464/Р-0300-25 від 26.09.2025.

Листом від 10.10.2025 №13874-13464/Р-02/8-0300/25 позивачу була направлена відповідь, в якій надано роз`яснення щодо порядку надання пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу та твердого палива.

Враховуючи вище наведене представник відповідача 1 вважає, що відповідач 1 не вчиняв жодних протиправних дій по відношенню до позивача. Діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України і жодним чином не вчиняв дій, спрямованих на порушення прав та законних інтересів позивача.

Разом з тим зазначив, що у позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди є безпідставними та не підлягають задоволенню.

21.11.2025 на адресу суду надійшла від позивача відповідь на відзив, у якому підтримав свою позицію викладену у позовній заяві та заперечив щодо доводів викладених відповідачем 1 у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначив, що відповідач 1 не заперечує тієї обставини, що позивач одержує пенсію по інвалідності з 2015 року, тобто у відповідача 1 є всі відскановані ним копії документів, які ідентифікують позивача.

За таких обставин твердження відповідача 1 про необхідність повторної ідентифікації с безпідставним та необґрунтованим. Просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та повторно просить витребувати у ГУНП у Волинській області копії відеозаписів з нагрудного відео-реєстратора поліцейського Давиденко О.В., зроблені ним 22.09.2025 у сервісному центрі №7 ГУ ПФУ у Волинській області

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини та дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 22.09.2025 позивач звернувся до сервісного центру №7 ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про виділення фінансування для твердого палива, оскільки централізоване опалення будинку відсутнє, а опалення в квартирі здійснюється за допомогою твердопаливного котла.

У зв`язку з тим, що працівник сервісного центру відмовилась обслуговувати позивача як інваліда другої групи позачергово, ОСОБА_1 викликав працівників поліції, проте, як вважає позивач, вони не вчинили жодних дій для припинення правопорушення та притягнення винних посадових осіб до адміністративної відповідальності, зокрема, відмовився складати протокол за ст. 186 КУпАП (самоуправство).

Оскільки у подальшому працівники сервісного центру відмовились приймати у позивача вищезгадану заяву, працівник поліції був повторно викликаний позивачем для припинення правопорушення та складання адміністративних матеріалів, однак, як стверджує позивач, жодних належних дій він не вчинив.

У зв`язку із порушенням прав позивача та бездіяльністю працівника поліції ОСОБА_1 було направлено скарги до відповідача 1 та до відповідача 2.

Станом на 28.10.2025 позивач зазначає, що від відповідача 2 відповідь на скаргу не отримував.

У листі від 10.10.2025 №13874-13464/P-02/8-300/25 відповідач повідомив позивача, що зі спеціалістами проведено правовий семінар щодо неухильного додержання вимог чинного законодавства з питань обслуговування та розгляду звернень громадян.

Позивач вважаючи дії відповідачів протиправними, звернувся до суду з цим позовом.

При вирішенні спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тобто органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти виключно в межах, визначених нормами чинного законодавства.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини в сфері державної політики щодо ветеранів праці, інших громадян похилого віку, який спрямований на формування в суспільстві гуманного, шанобливого ставлення до них і забезпечення їх активного довголіття є Закон України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» від 16.12.1993 №3721-ХІІ (далі - Закон №3721-ХІІ).

Відповідно до статті 1 Закону України №3721-ХІІ держава гарантує кожному ветерану праці та громадянину похилого віку належний рівень життя, задоволення різноманітних життєвих потреб, подання різних видів допомоги шляхом: реалізації права на працю відповідно до професійної підготовки, трудових навичок і з урахуванням стану здоров`я; забезпечення пенсіями і допомогою; надання житла; створення умов для підтримання здоров`я і активного довголіття відповідно до сучасних досягнень науки; забезпечення реалізації права на соціальні послуги, створення мережі установ та закладів, що надають соціальні послуги, забезпечення зміцнення і розвитку їх матеріально-технічної бази.

Закон гарантує ветеранам праці та громадянам похилого віку рівні з іншими громадянами можливості в економічній, соціальній, політичній сферах, сприятливі умови для повноцінного способу життя.

Забезпечення виконання цього Закону і цільових програм щодо проблем ветеранів праці та громадян похилого віку покладається на Кабінет Міністрів України, місцеві органи виконавчої влади і органи місцевого самоврядування і відповідні служби, діяльність яких пов`язана з організацією задоволення потреб ветеранів праці та громадян похилого віку і реалізацією їх прав.

Згідно з частиною 2 статті 40 Закону України №3721-ХІІ громадянам похилого віку, які проживають в жилих будинках, що не мають центрального опалення, надається переважне право на забезпечення паливом в межах норм, встановлених для продажу населенню, та на пільгових умовах, встановлених Урядом України.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 30 липня 2015 року № 13-1 затверджено Положення про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України (далі - Положення), яке зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18.08.2015 за №991/27436.

Це Положення визначає організаційні засади прийому та обслуговування осіб, які звертаються до територіальних органів Пенсійного фонду України (далі - органи Пенсійного фонду), у тому числі за допомогою засобів технічних засобів електронних комунікацій, відповідно до вимог Законів України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Обслуговування осіб органами Пенсійного фонду здійснюється: стаціонарно - в приміщеннях органів Пенсійного фонду; на виїзному прийомі, на віддалених робочих місцях, розташованих в приміщеннях територіальних громад, центрах надання адміністративних, соціальних послуг, інших приміщеннях (далі - віддалені робочі місця); дистанційно; шляхом надання електронних послуг, у тому числі через агентські пункти. Під час здійснення прийому та обслуговування особи користуються правами, передбаченими Законами України «Про звернення громадян», «Про захист персональних даних», «Про доступ до публічної інформації», законодавством про соціальне та пенсійне забезпечення, законодавчими та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють відповідні відносини.

Особи, що звертаються до органів Пенсійного фонду, мають право: звертатися до органів Пенсійного фонду особисто або через представника, повноваження якого оформлено у встановленому законом порядку; одержати відповідь про результати розгляду звернення в обраний ними спосіб (усно, в письмовій та/або електронній формі, шляхом СМС-повідомлення); ознайомлюватися з даними, що містяться в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги (далі - Реєстр), та у разі незгоди з ними звертатися письмово до органу Пенсійного фонду про їх виправлення; ознайомлюватись з матеріалами пенсійної справи (отримувати виписку з розпорядження про призначення (перерахунок) пенсії, про періоди страхового стажу та заробітної плати, яка врахована при розрахунку пенсії, копії документів, які знаходяться в пенсійній справі), справи одержувача житлової субсидії, справи одержувача пільг, справи пільговика, справи про страхові виплати, отримувати виписку з рішень (розпоряджень, постанов) про призначення (перерахунок) пенсії / житлової субсидії / пільги, копії документів, які знаходяться в пенсійній справі / справі одержувача житлової субсидії / справі пільговика / справі про страхові виплати; безоплатно отримувати інформацію про особу, що обробляється Пенсійним фондом; отримувати консультації та роз`яснення щодо застосування законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, пенсійне забезпечення, щодо призначення житлової субсидії та надання пільг, у тому числі щодо прав та обов`язків платника єдиного внеску та застрахованої особи; інші права, визначені чинним законодавством.

Під час здійснення прийому та обслуговування особа, що звернулась до органів Пенсійного фонду, надає інформацію про себе (прізвище, ім`я та по батькові, дата народження, місце проживання).

У разі звернення про надання персональних даних, які обробляються Пенсійним фондом України, або подання заяв особа, що звертається до органів Пенсійного фонду, надає документи, що посвідчують особу, а у разі звернення за отриманням такої інформації про інших осіб чи подання заяв від імені інших осіб - додатково надає відповідні документи, що підтверджують її повноваження.

Ідентифікація заявника (його представника), у разі звернення про надання персональних даних, які обробляються Пенсійним фондом України, або подання заяв полягає у встановленні особи заявника (його представника), і проводиться на підставі належного йому паспорта громадянина України або тимчасового посвідчення громадянина України (для іноземців та осіб без громадянства - паспортного документу іноземця або документу, що посвідчує особу без громадянства, посвідки на постійне проживання, посвідчення біженця або іншого документа, що підтверджує законність перебування іноземця чи особи без громадянства на території України), свідоцтва про народження дитини та документа, що підтверджує повноваження представника - у разі звернення за отриманням інформації про інших осіб чи подання заяв від імені інших осіб.

Відомості, які встановлюються під час ідентифікації особи: прізвище, ім`я та по батькові (за наявності); громадянство; дата народження; серія (за наявності), номер паспорта громадянина України або тимчасового посвідчення громадянина України (для іноземців та осіб без громадянства - паспортного документу іноземця або документу, що посвідчує особу без громадянства, посвідки на постійне проживання, посвідчення біженця або іншого документа, що підтверджує законність перебування іноземця чи особи без громадянства на території України), свідоцтва про народження дитини дату його видачі та орган, що його видав; унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі (за наявності); номер облікової картки застрахованої особи або реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія (за наявності) та номер паспорта громадянина України (для громадян, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) - у випадках, передбачених цим Положенням.

Відповідно до Положення органи Пенсійного фонду мають право перевіряти документи, що посвідчують особу та її повноваження.

Згідно статті 7 Закону України «Про звернення громадян» звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Згідно статті 19 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, медіа, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень, вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення.

Згідно статті 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд вважає, що позивачу протиправно відмовлено у прийнятті звернення, оскільки як вбачається із матеріалів справи позивачу не надано обґрунтованої відповіді на заяву 23.09.2025, а лише роз`яснено обставини про не прийняття.

Відповідь на своє звернення позивач отримав лише після подачі заяв засобами поштового за вх. №21449/8 від 24.09.2025, вх. №21554/8 від 25.09.2025 тв вх. №13464/Р-0300-25 від 26.09.2025.

Отже, дану позовну вимогу позивачу слід задовольнити.

Згідно статті 38 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» особи з інвалідністю, діти з інвалідністю та особи, які супроводжують осіб з інвалідністю першої групи або дітей з інвалідністю (не більш як одна особа, яка супроводжує особу з інвалідністю першої групи або дитину з інвалідністю), мають право на позачергове обслуговування в будь-яких касах, а також на підприємствах, в установах та організаціях усіх форм власності та підпорядкування, які надають будь-які послуги населенню.

Як вбачається з обставин справи, працівник сервісного центру, яка на той час працювала у залі очікування, розподіляючи потік відвідувачів у залі очікування провела заявника до робочого столу №1 зали обслуговування до спеціаліста ОСОБА_3 , яка на той час завершила попередній прийом відвідувача.

Суд зауважує, що працівник сервісного центру не зобов`язана припинювати прийом попереднього відвідувача, позивача обслуговано одразу після завершення прийому з попереднім відвідувачем.

Отже враховуючи вищенаведені обставини, суд не вбачає підстав для задоволенні вимоги позивача про визнання протиправними дії ГУ ПФУ у Волинській області щодо відмови у позачерговому обслуговуванні позивача.

Стосовно не притягнення посадових осіб ГУ ПФУ у Волинській області до відповідальності, суд зазначає наступне.

Відповідно до листа від 10.10.2025 №13874-13464/P-02/8-300/25 вбачається, що відповідач повідомив позивача, що зі спеціалістами проведено правовий семінар щодо неухильного додержання вимог чинного законодавства з питань обслуговування та розгляду звернень громадян.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. При реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.

Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд зауважує, що позивач фактично спонукає суд перебрати на себе дискреційні повноваження органу Пенсійного фонду. Суд не наділений повноваженнями підміняти собою суб`єкт владних повноважень при прийнятті певного рішення та не може втручатись у дискреційні повноваження такого суб`єкта на користь позивача, окрім випадків, коли для прийняття такого рішення виконані всі умови, визначені законом.

Оскільки відповідачем 1 вчиненні дії на розгляд скарги позивача, тому суд вважає у задоволені даної позовної вимоги слід відмовити.

Відповідно до пункту 3 Розділу III Наказу МВС України «Про затвердження Порядку ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події» від 08.02.2019 №/100, заяви і повідомлення про інші події, що надійшли до чергової служби центрального органу управління поліцією, головних управлінь Національної поліції та їх територіальних (відокремлених) підрозділів поліції, у яких немає відомостей, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, уповноважена службова особа після реєстрації в ІКС ІПНП (журналі ЄО) невідкладно, але не пізніше 24 годин передає керівнику відповідного органу (підрозділу) поліції або особі, яка виконує його обов`язки, для розгляду та прийняття рішення згідно із Законом України «Про звернення громадян» або Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Пунктом 1 розділу I Наказу МВС України «Про затвердження Порядку розгляду звернень та організації проведення особистого прийому громадян в органах та підрозділах Національної поліції України» від 15.11.2017 №930 (далі - Порядок №930) визначено, що цей Порядок установлює єдиний для апарату центрального органу управління поліції, міжрегіональних територіальних органів Національної поліції України, територіальних органів поліції в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, областях, місті Києві, їх територіальних (відокремлених) підрозділів, а також підприємств, установ, організацій та закладів професійної (професійно-технічної) освіти зі специфічними умовами навчання, що належать до сфери управління Національної поліції України (далі - органи (підрозділи) поліції), порядок приймання, реєстрації, розгляду звернень громадян, контролю за виконанням доручень за результатами розгляду звернень громадян та дотриманням строків їх розгляду, основні вимоги до організації проведення особистого прийому громадян і ведення діловодства за зверненнями громадян.

Згідно із пунктом 3 розділу I Порядку №930 дія цього Порядку не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, установлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, Кодексом адміністративного судочинства України, Законами України «Про доступ до судових рішень», «Про запобігання корупції», «Про виконавче провадження».

Пунктами 14,15 розділу I Порядку №930 передбачено, що звернення може бути усним (викладеним громадянином на особистому прийомі або за допомогою засобів телефонного зв`язку через визначені контактні центри, телефонні «гарячі лінії» та записаним (зареєстрованим) посадовою особою) чи письмовим, надісланим поштою або переданим громадянином особисто чи через уповноважену ним особу, якщо ці повноваження оформлені відповідно до законодавства України (у тому числі під час особистого прийому).

Звернення може бути подане як окремою особою (індивідуальне), так і групою осіб (колективне).

За приписами пунктів 1- 3 розділу IV Порядку №930 керівники органів (підрозділів) поліції та їх заступники під час розгляду звернень громадян вивчають суть порушених у них питань, у разі потреби вимагають у виконавців матеріали попередніх перевірок за цими зверненнями, направляють працівників органів (підрозділів) поліції на місця для перевірки викладених у зверненнях фактів та вживають інших заходів для об`єктивного вирішення порушених авторами звернень питань.

Безпосередні виконавці під час здійснення перевірок за зверненнями громадян у разі необхідності та за наявності можливості спілкуються з їхніми авторами, з`ясовують усі порушені питання, уживають заходів щодо захисту конституційних прав громадян у межах компетенції відповідно до законодавства України.

До розгляду скарг на дії чи бездіяльність поліцейських і до перевірки інформації про неналежне виконання покладених на них обов`язків відповідно до законодавства України можуть залучати представників громадськості.

Рішення, які приймаються за зверненнями, повинні бути мотивованими та ґрунтуватися на законодавстві України. Посадова особа, визнавши заяву такою, що підлягає задоволенню, зобов`язана забезпечити своєчасне виконання прийнятого рішення відповідно до законодавства України, у разі визнання скарги обґрунтованою - негайно вжити заходів щодо поновлення порушених прав громадян.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку №930 звернення вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, ужито необхідних заходів і заявникам надано ґрунтовні та вичерпні відповіді.

Згідно із пунктом 12 розділу IV Порядку №930 за результатами розгляду звернення громадянина виконавцем готується довідка про результати проведення перевірки інформації, викладеної у зверненні, яка доповідається керівнику органу (підрозділу) поліції разом з проектом відповіді заявнику.

Керівник органу (підрозділу) проставляє свій підпис на довідці про ознайомлення із вжитими заходами під час здійснення перевірки інформації, викладеної у зверненні, або вчиняє резолюцію (доручення) про необхідність ужиття додаткових заходів з метою об`єктивного, усебічного та повного розгляду звернення. До звернень, які не потребують проведення перевірки, довідки не складаються.

Пунктом 13 розділу IV Порядку №930 визначено, що відповідь за результатами розгляду звернення в обов`язковому порядку надає орган (підрозділ) поліції, який його отримав або до компетенції якого належить вирішення порушених у зверненні питань, та підписує керівництво цього органу.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у зверненні, доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон України «Про звернення громадян» і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. При цьому зазначають заходи, вжиті органом чи підрозділом поліції в межах його компетенції для захисту конституційних прав громадян (пунктом 14 розділу IV Порядку №930).

Щодо зауваження позивача про те, що скарга була направлена відповідачу 2, однак відповідь підписана не керівництвом відповідача 2, суд зауважує, що за результатами розгляду звернення громадянина виконавцем готується довідка про результати проведення перевірки інформації, викладеної у зверненні, яка доповідається керівнику органу (підрозділу) поліції разом з проектом відповіді заявнику.

На звернення позивача виїжджав працівник поліції Луцького районного Управління поліції відділення поліції №3, саме він доповідав керівнику органу поліції (відділення поліції №3) разом з проектом відповіді заявнику.

Оскільки дане правопорушення розглядалось працівниками Луцького районного Управління поліції відділення поліції №3, яке підпорядковується ГУНП у Волинській області, надання відповіді керівником Луцького районного Управління поліції відділення поліції №3 не є порушенням прав позивача.

Стосовно того, що відзив підписаний представником О. Забожчук, однак довіреність на право представництва інтересів відповідача в суді представником не надана. Суд зауважує, що до відзиву додана виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадським формувань з якої вбачається, що Забожчук Оксана Володимирівна може представляти інтереси ГУНП у Волинській області. Тобто, доводи позивача є необґрунтованими.

Однак, суд зауважує, що відомість №10 використаних марок ВП№3 (м. Луцьк) свідчить лише про використання ними марок, однак не є доказом надсилання листа. Такими доказами можуть бути квитанція, накладна тощо поштового оператора про надсилання поштового відправлення.

Отже, доказів своєчасного направлення відповідачем 2 позивачу листа від 30.10.2025, до суду не надано.

Враховуюче наведене, суд вважає протиправною бездіяльність ГУНП у Волинській області щодо ненадання позивачу своєчасної відповіді на скаргу.

Відповідно до статті 186 Кодексу України про адміністративні правопорушення ( далі- КУпАП) самоуправство, тобто самовільне, всупереч встановленому законом порядку, здійснення свого дійсного або гаданого права, що не завдало істотної шкоди громадянам або державним чи громадським організаціям, -

тягне за собою попередження або накладення штрафу на громадян від трьох до п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і попередження або накладення штрафу на посадових осіб - від чотирьох до семи неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Суд вважає, що сукупність зібраних у справі доказів не дозволяє з`ясувати об`єктивну та суб`єктивну сторону вказаного адміністративного правопорушення.

Винуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення має бути безумовно доведена достатніми доказами, які установлюють об`єктивну істину у певній ситуації.

Враховуючи те, що працівниками поліції ознак адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 186 КУпАП ("Самоуправство"), у діях адміністратора або інших осіб не встановлено, оскільки відсутні дані про самовільне здійснення своїх прав всупереч установленому порядку.

Отже, дії поліцейського відповідали вимогам Закону України «Про Національну поліцію» та Інструкції з організації реагування на заяви і повідомлення про правопорушення.

Разом з тим суд зауважує, що позивач фактично спонукає суд перебрати на себе дискреційні повноваження органу ГУПН у Волинській області. Суд не наділений повноваженнями підміняти собою суб`єкт владних повноважень при прийнятті певного рішення та не може втручатись у дискреційні повноваження такого суб`єкта на користь позивача.

Отже, у задоволені даної позовної вимоги слід відмовити.

Стосовно вимоги про стягнення солідарно з відповідачів 244 871,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

З цією нормою кореспондуються приписи статті 1173 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), відповідно до яких, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Позивач просить суд відшкодувати завдану йому моральну шкоду. Моральна шкода це втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Вказана норма не містить вказівки, порушення яких саме прав тягне за собою відшкодування моральної шкоди.

Відтак, порушення будь-якого права особи може мати наслідком завдання моральної шкоди і, відповідно, є підставою для позовної вимоги про її відшкодування.

За своєю природою інститут відшкодування моральної шкоди є приватно-правовим, оскільки стосується безпосередньо особистих прав людини. Однак, виходячи з приватно-правового характеру суб`єктивного цивільного права потерпілої особи на використання зазначеного способу цивільно-правового захисту, очевидно, що таке право може виникнути також у зв`язку з порушенням прав особи в публічно-правових відносинах, що і знайшло своє відображення в приписах статті 56 Конституції України.

У публічно-правових відносинах моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою суб`єкта владних повноважень або його посадових осіб.

Виходячи із загальних засад доказування, позивач повинен довести, що йому заподіяно шкоду і визначити її розмір. Це означає, що позивач повинен зазначити, які саме виникли обставини, що спричинили страждання чи приниження честі, гідності, яку саме шкоду вони спричинили і який її розмір. Суд вважає, що будь-яке порушення прав фізичної особи неодмінно заподіює шкоду.

При оцінці обґрунтованості вимог особи про відшкодування моральної шкоди належить керуватись принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин справи форм моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди, слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності обставини, що свідчать про наявність та характер завданих особі немайнових втрат.

Суд враховує, що моральну шкоду неможливо відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Позивачем не надано суду докази на підтвердження фізичного чи ментального погіршення, у зв`язку із чим суд не може встановити причино-наслідковий між порушенням його права та наслідками указаними останнім і чи саме протиправність дій відвідачів спричинило такі наслідки для позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В частині решти доводів позову суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Поряд з цим, надаючи оцінку кожному аргументу учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) №303-A, пункт 29). Наведена позиція Європейського суду з прав людини також застосовується і Верховним Судом, зокрема, у постанові від 28.08.2018 у справі №802/2236/17-а.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в позовній заяві обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відтак, з урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати згідно статті 139 КАС України розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо відмови прийняти звернення від ОСОБА_1 .

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Волинській області щодо ненадання ОСОБА_1 своєчасної відповіді на скаргу.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач 1: Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43027, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, 6, ).

Відповідач 2: Головне управління Національної поліції у Волинській області (43025, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Винниченка, 11, )

Суддя В.В. Дмитрук