Справа № 140/6110/25
Суддя: Шепелюк Віталій Леонідович
Дата ухвалення: 2025-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2025 року ЛуцькСправа № 140/6110/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Шепелюка В.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі ГУ ПФУ в Закарпатській області, відповідач) про визнання протиправними дій щодо відмови у призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі Закон №796-XII); про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку згідно зі статтею 55 Закону №796-XII від 05 травня 2025 року №10; зобов`язання призначити пенсію зі зменшенням пенсійного віку згідно зі статтею 55 Закону №796-XII з дня виникнення права на призначення пенсії.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 є особою, потерпілою від Чорнобильської катастрофи, та в лютому 2025 року звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (ГУ ПФУ у Волинській області) із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону №796-XII. Однак рішенням ГУ ПФУ в Закарпатській області від 05 травня 2025 року їй відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років. Підставою для відмови слугувала та обставина, що у період з 01 вересня 1988 року по 27 червня 1989 року, а також з 03 липня 1989 року вона навчалася та працювала у Луцьку, а даний населений пункт не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Позивач вважає таке рішення відповідача протиправним та зазначила, що у період навчання проживала у селі Підгаття Маневицького (Камінь-Каширського) району, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, що додатково підтверджується письмовими свідченнями односельчан.

ОСОБА_1 зауважила, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи та надає право на користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку, є посвідчення Потерпілий від Чорнобильської катастрофи. Наголосила, що видане їй посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії є дійсним, та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ щодо призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку.

З наведених підстав просила позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 09 червня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

ГУ ПФУ в Закарпатській області у відзиві на позовну заяву позовні вимоги заперечило та у їх задоволенні просило відмовити (а.с.60-63). В обґрунтування цієї позиції відповідач вказав, що після реєстрації поданої до ГУ ПФУ у Волинській області заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, ГУ ПФУ в Закарпатській області, рішенням якого від 05 травня 2025 року №10 позивачу відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного періоду проживання (роботи) станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років в зоні гарантованого добровільного відселення. Документами, які були надані позивачем до заяви, підтверджено факт проживання останньої у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року лише 02 роки 3 місяці 29 днів, що є недостатнім для набуття права на пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII. До періодів проживання, чи постійної роботи в зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період навчання в м. Луцьк з 01 вересня 1989 року по 27 червня 1989 року згідно з диплома НОМЕР_1 від 27 червня 1989 року та період роботи в м. Луцьк, оскільки місце навчання та роботи не знаходиться в зоні гарантованого добровільного відселення.

Відповідач вважає, що його рішення від 05 травня 2025 року №10 є законним, а підстави для його скасування відсутні.

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

Не є спірною та обставина, що 28 квітня 2025 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення їй пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII.

Після реєстрації заяви та формування електронної пенсійної справи заява позивача відповідно до принципу екстериторіальності була розглянута ГУ ПФУ в Закарпатській області, рішенням якого від 05 травня 2025 року №10 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону №796-XII. Зі змісту вказаного рішення слідує, що вік заявниці 54 роки 3 місяці, страховий стаж становить 28 років 8 місяців 11 днів.

До періодів проживання, чи постійної роботи в зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період навчання в м. Луцьк з 01 вересня 1989 року по 27 червня 1989 року згідно з диплома НОМЕР_1 від 27 червня 1989 року та період роботи в м. Луцьк, оскільки місце навчання та роботи не знаходиться в зоні гарантованого добровільного відселення.

Права на призначення пенсії з урахування норм статті 55 Закону №796-ХІІ заявниця немає у зв`язку з недостатньою кількістю років проживання в зоні гарантованого добровільного відселення (а.с.29).

Незгода позивача із відмовою у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на умовах статті 55 Закону №796-XII стала підставою для звернення до суду із цим позовом.

При вирішенні спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Частиною першою статті 9 Закону України від 09 березня 2003 року №1058-ІV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон №1058-ІV) передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону №1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

За умовами частини першої статті 26 Закону №1058-ІV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 01 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон №796-XII.

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, встановлені статтею 55 Закону №796-ХІІ.

Частиною першою статті 55 Закону №796-ХІІ передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, зменшення віку становить 3 роки (початкова величина) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років (абзац п`ятий пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ).

Наведені положення Закону №796-ХІІ за дотримання умов, визначених у ньому, дозволяють зменшувати пенсійний вік особи, але не більше ніж на 6 років.

За змістом примітки до абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Аналіз вказаних правових норм свідчить на користь того, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться за нормами Закону №1058-ІV і з урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом №796-XII. Зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи. Обов`язковою умовою наявності в особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ є факт постійного проживання та (або) роботи такої особи до 01 січня 1993 року (у зоні гарантованого добровільного відселення - протягом трьох років). Виходячи із змісту правовідносин, які регулюються Законом №796-ХІІ, обов`язковий період проживання та роботи починає свій перебіг від дати аварії на Чорнобильській АЕС, тобто з 26 квітня 1986 року.

Таким чином, період проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років необхідно обраховувати з 26 квітня 1986 року по 01 січня 1993 року (подібні висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2024 року у справі №460/23707/22).

Перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення, визначений у додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 23 липня 1991 року №106 Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української PCP про порядок введення в дію законів Української PCP Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи та Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі Постанова №106).

Згідно з підпунктом 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846; даліПорядок №22-1, зі змінами), передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи: потерпілим від Чорнобильської катастрофи:

для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення;

для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування.

Таким чином, підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіаційного забруднення.

Пунктом 2.22 розділу II Порядку №22-1 установлено, що для підтвердження інформації про місце проживання особа може надавати відомості про місце проживання, що були внесені до документів, визначених Законом України Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 14 Закону №796-ХІІ для встановлення пільг і компенсацій визначаються категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, серед них потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років (категорія 3).

Частиною третьою статті 65 Закону №796-XII передбачено, що документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та Потерпілий від Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 15 вересня 1988 року (а.с.13), ОСОБА_1 належить до потерпілих від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ.

Варто зауважити, що за приписами підпункту 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 наявність самого посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи недостатньо для призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, оскільки таке посвідчення не дозволяє встановити фактичні періоди проживання/роботи особи на території радіоактивного забруднення.

Суд відхиляє доводи позивача про те, що наявність посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи підтверджує факт проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років та надає право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ, оскільки наявність такого посвідчення не є безумовною і єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень статті 55 Закону №796-XII, та вагомим у цьому випадку є встановлений факт фізичного перебування особи на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою на цій території (вказані висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2024 року у справі №460/19947/23).

Верховний Суд (постанови від 19 вересня 2019 року у справі №556/1172/17, від 11 березня 2024 року у справі №500/2422/23, від 02 жовтня 2024 року у справі №500/551/23, від 11 листопада 2024 року у справі №460/19947/23) виснував, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.

Підставою для відмови ОСОБА_1 рішенням ГУ ПФУ в Закарпатській області від 05 травня 2025 року №10 у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ є непідтвердження права на зменшення пенсійного віку: позивач фактично проживала на території гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року менше трьох років.

Отже, ключовим питанням у цій справі є підтвердження належними та допустимими доказами факту фізичного перебування позивача на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою на цій території станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років.

Факт проживання особи на території зони гарантованого добровільного відселення в цілях призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку засвідчують документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування, зокрема, довідка, видана на підставі офіційно підтверджених та достовірних відомостей.

З довідки Виконавчого комітету Маневицької селищної ради від 10 лютого 2025 року №180, з якої слідує, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно з 28 січня 1971 року по 24 серпня 1988 року була зареєстрована та постійно проживала в селі Підгаття, Маневицького (в даний час Камінь-Каширського) району Волинської області (а.с.18).

Згідно з додатком 1 до Постанови №106 село Підгаття Маневицького району Волинської області включено у перелік населених пунктів, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській AEC, і віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.

Як зазначалось вище, у спірних правовідносинах для визначення права позивача на застосування положень статті 55 Закону №796-XII період постійного проживання (праці) у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років станом на 01 січня1993 року слід обраховувати з 26 квітня 1986 року по 01 січня 1993 року.

За змістом оскаржуваного рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області від 05 травня 2025 року №10 підтверджений період проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року становить 02 роки 3 місяці 29 днів, (фактично відповідно до довідки Виконавчого комітету Маневицької селищної ради від 10 лютого 2025 року №180).

Відповідно до диплому серії НОМЕР_1 позивач ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище позивача) 01 вересня 1988 року вступила до Луцького середнього професійно-технічного училища №9 і 27 червня 1989 року закінчила повний курс названого училища за професією складальник верху взуття (а.с.31).

Не є спірною та обставина, що вище зазначений навчальний заклад, в якому позивач навчалася, розташований у місті Луцьку, що не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

З відомостей трудової книжки серії НОМЕР_3 слідує, що позивач з 03 липня 1989 року по 10 липня 2003 року, з 10 листопада 2004 року по 16 березня 2011 року, з 17 березня 2011 року по 07 травня 2012 року, з 23 липня 2013 року по 24 квітня 2018 року працювала на різних підприємствах м. Луцька. Також встановлено, що позивач перебувала на обліку в Луцькому міському центрі зайнятості та отримувала допомогу по безробіттю у періоди у періоди з 08 червня 2012 року по 02 жовтня 2012 року, з 22 листопада 2012 року по 23 липня 2013 року (а.с. 20-22).

Як видно з паспорта громадянина України (а.с.9-11), ОСОБА_1 народилася в селі Підгаття Маневицького (нині Камінь-Каширського) району Волинської області. З 22 березня 1991 року зареєстрованим місцем проживання позивача є АДРЕСА_1 , а з 22 серпня 2007 року АДРЕСА_2 .

Разом з тим ОСОБА_1 стверджує, що у період навчання та трудової діяльності вона проживала у селі Підгаття Маневицького району, що підтверджується письмовими свідченнями її односельчан (а.с. 67, 70, 72, 75).

Суд наголошує, що підпунктом 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку № 22-1 визначений перелік документів, що додаються до заяви про призначення пенсії за віком та які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, і у такому переліку відсутній такий документ як пояснення/свідчення громадян. Відтак, суд критично оцінює доводи позивача, оскільки письмові пояснення громадян не є допустимими доказами у розумінні підпункту 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1.

Суд повторює, що довідкою органу місцевого самоврядування від 10 лютого 2025 року №180 підтверджено період проживання позивача у селі Підгаття Маневицького району Волинської області з 28 січня 1971 року по 24 серпня 1988 року.

Також суд звертає увагу, що довідка виконавчого комітету Маневицької селищної ради від 27 січня 2025 року №100 (а.с.19) не місить відомостей щодо періоду з якого ОСОБА_1 проживає у селі Підгаття без реєстрації.

В контексті обставин цієї справи суд враховує висновки Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2024 року у справі №460/19947/23 вказував, що оскільки військова служба та навчання зазвичай є тривалими періодами, протягом яких особа постійно перебуває (проживає) в певному місці, такі періоди можуть бути прирівняні до постійного проживання або роботи в зоні радіаційного забруднення і враховані під час призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку лише за умови, що останні безпосередньо проходили в забрудненій зоні і зазначене буде підтверджено відповідними документами, які однозначно вказують на місцезнаходження позивача у радіоактивній зоні протягом відповідного періоду (довідка з гуртожитку навчального закладу, в якому проживав позивач під час навчання; військовий квиток, довідка з військової частини про її місце дислокації або інші документи, з яких вбачається інформація про місце розташування військової частини).

Суд наголошує, що законодавець пов`язує виникнення права на зниження пенсійного віку для призначення пенсії за віком із фактом саме фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку із постійним (а не з періодичним) проживанням в такій місцевості з огляду на тривалий вплив радіації на організм людини. Постійне місце навчання та роботи нерозривно пов`язане з постійним місцем проживання особи, а відтак період навчання позивача з 01 вересня 1988 року по 27 червня 1989 року та подальша трудова діяльність (з 03 липня 1989 року) у місті Луцьк Волинської області (не віднесено до зони гарантованого добровільного відселення) спростовує факт її постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення у ці періоди, що виключає можливість врахування таких періодів до періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення.

Суд погоджується із відповідачем, що за наданими до заяви про призначення пенсії доказами підтверджено фактичне постійне проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року менше трьох років.

Верховний Суд у такій категорії справ дотримується підходу, згідно з яким якщо станом на 01 січня 1993 року позивач постійно не проживав та не працював у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років, то він не має права на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ (постанови від 11 березня 2024 року у справі №500/2422/23, від 19 вересня 2024 року у справі №460/23707/22, від 18 березня 2025 року у справі №460/27065/23).

Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд дійшов висновку про те, що у відповідача ГУ ПФУ в Закарпатській області були відсутні правові та фактичні підстави для призначення позивачу пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ за її заявою від 28 квітня 2025 року, оскільки за наявними доказами станом на 01 січня 1993 року період фактичного постійного проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення менше трьох років, а наявність посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи не є безумовною і єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень статті 55 Закону №796-XII. Відтак рішення відповідача від 05 травня 2025 року №10 про відмову у призначенні пенсії є правомірним та таким, що прийняте відповідно до вимог частини другої статті 2 КАС України, у зв`язку із чим у задоволенні взаємопов`язаних позовних вимог про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення від 05 травня 2025 року №10 та зобов`язання призначити позивачу пенсію зі зниженням пенсійного віку на підставі Закону №796-XII з моменту виникнення права на такий вид пенсії належить відмовити.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають відшкодуванню позивачу.

Керуючись статтями 2, 72-77, 243-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області (88000, Закарпатська область, місто Ужгород, площа Народна, будинок 4, ідентифікаційний код 20453063) про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В. Л. Шепелюк