Справа № 307/3486/25
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2025-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 рокуЛьвівСправа № 307/3486/25 пров. № А/857/43109/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Курилець А.Р., Мікула О.І.,

за участю секретаря Єршової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 06 жовтня 2025 року (ухвалене головуючим суддею Бряник М.М. у м.Тячів) у справі № 307/3486/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тячівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, сержанта поліції Тячівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області Тяско В.В., Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про визнання протиправних дій, визнання протиправною та скасування постанови серії ЕТА № 1863644 від 03 вересня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просила визнати протиправними дії, визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕТА №1863644 від 03.09.2025.

В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що в її діях відсутні умисел та об`єктивна сторона правопорушення, оскільки її звернення 03.09.2025 на лінію «102» полягало у з`ясуванні причин неприбуття на місце наряду поліції за викликом 02.09.2025. Крім цього, виклик наряду поліції 02.09.2025 зумовлений реалізацією захисту її прав, зокрема права на безпечне для життя і здоров`я довкілля, та пов`язане із довгостроковим протистоянням мешканців с. Калини будівництву міні ГЕС на р. Тересва, біля прибережної захисної смуги якої вона мешкає, проти незаконних будівельних робіт без позитивного висновку з оцінки впливу на довкілля планованої діяльності, одержання якого як дозвільного документу передбачено Законом України «Про оцінку впливу на довкілля». Тому, на її переконання, відсутні подія та склад адміністративного правопорушення.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 06.10.2025 скасовано постанову поліцейського Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ЕТА №1863644 від 03.09.2025, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП та накладення на неї адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн., а справу про адміністративне правопорушення закрито. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області та сержанта поліції Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області Тяско Василя Васильовича - відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 Кодексу України про адміністративні правопорушення ( далі - КУпАП), що є порушенням вимог ст. 251 КУпАП.

Суд також зазначив, що у своїх позовних вимогах позивачка просить також оскаржувану постанову визнати протиправною, однак положеннями ст. 286 КАС України не передбачено можливості ухвалення рішення про визнання протиправною оскаржуваної постанови, а тому вважав, що в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Крім того, суд звернув увагу на те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог до поліцейського Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області Тяско В.В. та Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області, оскільки вони не є неналежними відповідачами.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, Головне управління Національної поліції в Закарпатській області, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та в прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Зокрема в апеляційній скарзі зазначає, що виклик зроблений 03.09.2025 гр. ОСОБА_1 не відноситься до екстреної події та несе в собі незгоду з зафіксованою подією працівниками поліції 02.09.2025. А тому, такі дії заявниці розцінюються як свідоме відволікання поліцейських від виконання ними основних завдань.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що згідно з копією постанови серії ЕТА №1863644 від 03.09.2025 у справі про адміністративне правопорушення, поліцейським Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 гривень за вчинення нею адміністративного правопорушення, передбаченого ст.183 КУпАП. В постанові зазначено, що 03.09.2025 в с. Калини, Тячівського району, Закарпатської області по вулиці Калініна ОСОБА_1 здійснила неправдивий виклик на лінію сто два та повідомила про факт якого насправді не було, ураховуючи, що громадянка ОСОБА_1 вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ст. 183 КУпАП (а.с.6-9).

Позивач вважаючи оскаржену постанову незаконною, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За правилами ч. 5 ст. 160 КАС України право оскаржити рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень мають особи, права, свободи та інтереси яких відповідні рішення, дії чи бездіяльність порушують.

Згідно зі ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

За приписами ст. 213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема, органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Згідно з ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 183 КУпАП завідомо неправдивий виклик пожежно-рятувального підрозділу (частини), поліції, бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги або інших аварійно-рятувальних формувань - тягне за собою накладення штрафу від п`ятдесяти до двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до ч. 2 ст. 283 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст. 62 Конституції України).

Таким чином, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 липня 2019 року у справі 216/5226/16-а.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функцію фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху.

За правилами ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В силу ч. 1 ст. 77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Поряд із цим, згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Наведена норма передбачає покладення на відповідача, як суб`єкта владних повноважень, тягаря доказування наявності складу адміністративного правопорушення у діях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, яка у протилежному випадку вважається добросовісною.

Стаття 10 КУпАП визначає, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Об`єктивна сторона правопорушення, визначеного ст. 183 КУпАП полягає у завідомо неправдивому виклику служби, зокрема поліції. При цьому дії особи спрямовані саме на зрив нормальної роботи таких необхідних для суспільства служб, як, зокрема, поліції. Особа викликає поліцейського нібито для надання допомоги, знаючи наперед те, що у цьому немає ніякої необхідності.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю прямого умислу. Особа, повідомляючи певну інформацію спеціальній службі, усвідомлює, що вона є неправдивою, та бажає даремного виїзду на місце виклику працівників цієї служби.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що на відеозаписі номер 1 доданого до матеріалів справи, видно позивачку ОСОБА_1 , яка перебуває на місці виклику працівників поліції. Особа, щодо якої складено протокол, просить щоб працівники поліції повідомили їй причини не прибуття за викликом на телефонну лінію «102» 02.09.2025, стверджуючи, що 02.09.2025 слідчо-оперативна група за її викликом не прибула. На відеозаписі також вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово намагається пояснити працівникам поліції, про те що виклик поліції вона здійснила шляхом телефонного дзвінка та телефонну лінію «102» лише 02.09.2025. При цьому стверджує, що 03.09.2025 вона не здійснювала виклик поліції, а телефонувала для того, щоб дізнатися про причини не реагування на здійснений нею виклик поліції, який мав місце 2.09.2025.

З відеозаписів №2 та №3 доданих до матеріалів справи також вбачається, як працівник поліції повідомляє позивачці про те, що відносно неї складено постанову про притягнення її до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення передбачене ст. 183 КУпАП, а саме безпідставний виклик працівника поліції, а також про право оскарження цієї постанови.

При цьому, ОСОБА_1 зауважує, що жодних пояснень від неї не відібрано. З наведеного, вбачається, що по приїзду на місце події, працівники поліції жодних обставин, про існування яких ОСОБА_1 заявляла як в повідомлення 02.09.2025 так і 03.09.2025, не встановлювали та взагалі не з`ясували, чи мали місце події та факти через, які вони були викликані 02.09.2025.

Проте, із вказаних відеозаписів, можливо встановити, причини здійснення телефонного дзвінка ОСОБА_1 на телефонну лінію «102» 03.09.2025 за що її притягнуто до адміністративної відповідальності згідно оскаржуваної постанови, а саме те, що остання просила повідомити її про причини не прибуття за викликом на телефонну лінію «102», який вона здійснила 02.09.2025, а не 03.09.2025.

Відтак судом встановлено, що зміст телефонного дзвінка на лінію «102», який мав місце 03.09.2025 не зводився до виклику працівників поліції, а лише щодо оскарження дії, які стосувалися не прибуття за викликом згідно повідомлення, яке мало місце 02.09.2025.

Стаття 183 КУпАП передбачає, що завідомо неправдивий виклик пожежно-рятувального підрозділу (частини), поліції, бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги або інших аварійно-рятувальних формувань - тягне за собою накладення штрафу від п`ятдесяти до двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Дії не можна кваліфікувати завідомо неправдивим викликом, якщо людина: вважала права порушеними чи такими, що можуть бути порушені; розраховувала на захист прав поліцією; не має прямого умислу на вчинення правопорушення повідомляє правду та не хоче безпідставного виїзду поліції.

Суд першої інстанції правильно виснував, що сам факт виклику поліції не свідчить, що виклик завідомо неправдивий. «Повідомлення» на спецлінію «102» не може кваліфікуватися завідомо неправдивим повідомленням (викликом) поліції як адміністративне правопорушення заст. 183 КУпАП.

Завдання поліції поліцейські послуги, зокрема, охорона прав і свобод людини (ст. 2 Закону України «Про Національну поліцію України»).

Кожен має право звернутися до поліції для захисту, а поліція зобов`язана відреагувати на звернення і вжити заходи для охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки та порядку.

Сподівання громадянина на допомогу поліції у конфліктній ситуації не є правопорушенням.

Як слідує зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 , метою виклику працівників поліції був факт того, що на території біля протипаводкової дамби виявлено зміну конфігурації та меж території, переданої Дубівською селищною радою Тячівського району Закарпатської області в користування товариству з обмеженою відповідальністю «ГІДОРЕСУРС-ТЕРЕСВА», що могло свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки вказаним товариством.

З відеозапису доданого до матеріалів справи також не вбачається, що позивачка бажала безпідставного виїзду на місце виклику працівників поліції та мала прямий умисел на завідомо неправдивий виклик поліції. Судом встановлено, що могли мали місце факти, які потребували втручання правоохоронних органів та відповідного реагування.

З долучених до матеріалів справи доказів, зокрема відеозаписів, не встановлено в діях позивачки прямого умислу, а саме, що вона, звертаючись до органів поліції, усвідомлювала неправдивість повідомленої інформації, бажала даремного виїзду на місце виклику працівників поліції. Крім того, не доведено того, що позивач вчинила дії, спрямовані на зрив діяльності та функціонування органів поліції.

У той же час, будь-яких інших доказів на підтвердження вини позивача в розумінні статті 251 КУпАП відповідачем не надано, як і не спростовано доводи щодо недоведеності її вини у вчиненні адміністративного правопорушення.

Отже, обставини, які викладені в оскаржуваній постанові, не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, які б свідчили про наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП.

У постанові Верховного Суду від 08.07.2020 у справі №463/1352/16-а зазначено, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Як визначено пунктом 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (заява № 16437/04), при оцінці доказів судам слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 зазначено про те, що обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція.

За таких обставин судова колегія вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції що вчинення позивачкою адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП, не доведена належними доказами, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови та закриття провадження у справі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 06 жовтня 2025 року у справі № 307/3486/25 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 08 грудня 2025 року