Справа № 380/20398/24
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2025-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/20398/24 пров. № А/857/12708/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Гінди О.М., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року у справі №380/20398/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії (головуючий суддя першої інстанції Качур Р.П., час ухвалення - у письмовому проваджені, місце ухвалення м. Львів, дата складання повного тексту 27.02.2025),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просить:

- визнати протиправними дії заступника начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) капітана ОСОБА_2 , які виразились у забороні перетину державного кордону України громадянину ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення від 08.09.2024 року, винесене заступником начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) капітана ОСОБА_2 про відмову ОСОБА_1 , в перетині державного кордону України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що при перетині кордону 8 вересня 2024 року прибув до пункту пропуску Державної прикордонної служби України для перетину кордону на виїзд з України. Зазначив, що позивач супроводжував свою дружину, ОСОБА_3 на лікування, оскільки дружина внаслідок психічних захворювань потребувала постійного догляду, нагляду та не могла самостійно перетнути кордон та доїхати до лікарні. Стверджує, що будь-які інші родичі у дружини позивача, які б могли допомогти їй у перетині кордону відсутні. Таким чином, осіб, які б допомогли дружині добратися до медичного закладу немає. Тобто, найближчою особою, яка здійснює догляд за хворою ОСОБА_3 є її чоловік ОСОБА_1 . Вказав, що відповідно до внесених даних у військовий квиток серії НОМЕР_2 від 27 червня 2023 року, на підставі п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» п.п. «г», у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи, ОСОБА_1 звільнений (демобілізований) в запас. Вважає, що у зв`язку з вищезазначеним, у позивача наявні законні підстави для перетину кордону. Заборона позивачу на перетин кордону у зв`язку з супроводом дружини на лікування є грубим порушенням прав, зокрема ОСОБА_3 на отримання якісного лікування. Крім того стверджує, що рішення заступника начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) від 08 вересня 2024 року не містить посилання на жодну із підстав, передбачених ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України». Водночас позивач , як законний чоловік дружини з інвалідністю ІІ групи, має безумовне право на перетин державного кордону, а тому вважає, що відповідачем протиправно прийнято рішення про відмову у перетині державного кордону України. Тому звернувся до суду із цим позовом.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення заступника начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) капітана ОСОБА_2 від 08.09.2024 про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_4 .

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтоване та підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що ході перевірки документів було встановлено відсутність документу, який би посвідчував приналежність позивача до категорії осіб, які підпадають під дію Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.1995 року №57 у редакції, на час виникнення спірних відносин.

Законодавство України не покладає на Відповідача обов`язку ведення вичерпного переліку документів, необхідних для перетину державного кордону.

Держприкордонслужба не формує державну політику з питань виїзду за кордон громадян України в умовах дії на території України правового режиму воєнного стану.

Як вбачається з оскаржуваного рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 08 вересня 2024 року, у ньому міститься посилання на Закон України «Про затвердження Указу Президента України « Про введення воєнного стану в Україні», Закон України «Про правовий режим воєнного стану», Постанову КМУ №57 та зазначено, що громадянину України ОСОБА_5 відмовлено у виїзді з України, з причин того що вищезазначений громадянин порушив умови пункту 2.1 Постанови КМУ № 57 в умовах дії правового режиму воєнного стану.

Отже, в оскаржуваному рішенні про відмову в перетині державного кордону чітко зазначені підстави для прийняття відповідного рішення.

Оскаржуване рішення від 06 листопада 2024 року про відмову в перетинанні державного кордону України позивачу відповідає формі, затвердженій наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05.06.2023 № 457.

Також апелянт зазначає, що спірне рішення уповноваженої службової особи має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання, тому за наявності на те законних підстав, які дійсно надають право на перетин державного кордону на виїзд з України, оскаржуване рішення уповноваженої службової особи жодним чином не створить перешкод для перетину позивачем кордону України (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 19.09.2023 у справі № 160/14641/22, від 27.09.2023 у справі № 380/16876/22, від 26.10.2023 у справі № 260/3428/22).

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач правом подання відзиву не скористався.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Суд встановив та з матеріалів справи слідує, що згідно з свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 15.06.2023, ОСОБА_6 є чоловіком ОСОБА_3 , про що 15.06.2023 складено відповідний актовий запис № 301. Прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка « ОСОБА_7 », дружини « ОСОБА_8 ».

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до довідки до акта огляду психічної медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААВ № 616870, є особою з інвалідністю другої групи загальних захворювань безтерміново, якій показана праця в домашніх умовах.

Висновком лікарської комісії медичного закладу «Львівський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу № 1170 від 26.08.2024 року, встановлено, що хвора ОСОБА_3 , 1977 року народження, є особою з ІІ групою інвалідності внаслідок психічного розладу та спільно проживає з чоловіком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . За рівнем обмеження життєдіяльності ОСОБА_3 страждає на обмеження здатності до спілкування та обмеження здатності контролювати свою поведінку. Встановлено, що ОСОБА_3 потребує постійного стороннього догляду.

У зв`язку з наявними психічними захворюваннями, ОСОБА_9 проходить лікування в Італії, що в свою чергу, підтверджується: медичною страхівкою Республіки Італія виданої ОСОБА_10 , посвідкою на тимчасове проживання в Республіці Італія у зв`язку з проходженням лікування та довідкою з закладу Департаменту ментального здоров`я.

Згідно з відомостями військового квитка серії НОМЕР_4 , виданого 31.10.2022 ОСОБА_1 проходив військову службу як мобілізований згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 з 01.11.2022 по 27.06.2023. З 27.06.2023 на підставі п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнений в запас у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи.

У відповідності до внесених даних у військовий квиток серії НОМЕР_4 від 31 жовтня 2022 року позивач з 01.11.2022 по 27.06.2023 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_5 . При цьому, ОСОБА_1 звільнений з військової служби на підставі п.п. «г», п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи, ОСОБА_1 звільнений (демобілізований) в запас.

Позивач 08.09.2024 прибув на пункт пропуску Державної прикордонної служби України для перетину кордону на виїзд з України.

Заступником начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) капітаном ОСОБА_2 08.09.2024 прийнято рішення про відмову в перетинанні державного кордону України щодо громадянина України ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Відповідно до змісту вказаного рішення, ОСОБА_12 відмовлено у виїзді з України з причини того, що вищезазначений громадянин порушив умови пункту 2.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», в умовах дії правового режиму воєнного стану.

Позивач вважає таке рішення відповідача протиправним, тому звернувся із цим позовом до суду.

Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що оскаржуване рішення не може вважатись обґрунтованим та таким, яке прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття даного рішення.

Апеляційний суд погоджується і висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 № 1710-VI (далі - Закон № 1710-VI).

Частиною першої статті 2 Закону № 1710-VI передбачено, що прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 3 Закону № 1710-VI під час прикордонного контролю посадові та службові особи Державної прикордонної служби України здійснюють свої повноваження в межах, передбачених Конституцією України, цим Законом, Законом України «Про Державну прикордонну службу України», іншими актами законодавства України, а також міжнародними договорами України.

За приписами частини першої статті 14 Закону № 1710-VI громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.

Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону України, затверджена наказом МВС України від 05.06.2023 № 457.

Так, у рішенні, поміж іншого, зазначається причина відмови іноземцю, особі без громадянства або громадянину України в перетинанні державного кордону України із зазначенням підстав та строків тимчасового обмеження громадянина України у праві на виїзд з України або рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю, особі без громадянства в разі наявності в базах даних Державної прикордонної служби України відомостей про таке обмеження.

Обґрунтовуючи відмову в перетинанні державного кордону, відповідач у спірному рішенні від 13.10.2024 року зазначив, що ОСОБА_12 відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України з причини того, що вищезазначений громадянин порушив умови пункту 2.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», в умовах дії правового режиму воєнного стану.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції та висновує наступне.

Як уже зазначалось вище, ОСОБА_12 відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України з причини того, що вищезазначений громадянин порушив умови пункту 2.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», в умовах дії правового режиму воєнного стану.

Пунктом 2.1 Порядку № 57, зокрема, передбачено:

У разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право:

особи з інвалідністю за наявності посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю, в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідки для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики (далі - документи, що підтверджують інвалідність) (абз.2 пункту 2-1);

особи, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю і супроводжують таких дружину (чоловіка) для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність (абз.3 пункту 2-1);

особи, які мають одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи і супроводжують одного із таких батьків для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність, а також документів, що підтверджують спільне проживання (їх задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) збігається із задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) їх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або здійснення догляду за своїми батьками чи батьками дружини (чоловіка), що підтверджується актом встановлення факту здійснення догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд. Акт встановлення факту здійснення догляду складається на підставі звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, до районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради із заявою про здійснення особою такого догляду. У випадку, якщо особа з інвалідністю I чи II групи є взятою на облік внутрішньо переміщеною особою, звернення із заявою про здійснення догляду подається за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи. На підставі такого звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів після надходження заяви складається акт встановлення факту здійснення догляду в довільній формі. Зазначений акт надсилається заявнику або видається особисто за його бажанням (абз.4 пункту 2-1).

Отже, абзац 2 вказаного пункту встановлює перелік документів для перетину кордону особами з інвалідністю, а абзац 4 цього пункту - перелік документів для перетину кордону особами, які мають одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи і супроводжують одного із таких батьків для виїзду за межі України. При цьому, абзац 4 пункту 2-1 Правил № 57 вимагає, серед іншого, надання документа, що підтверджує інвалідність.

Позивачем пред`явлено до прикордонного контролю, зокрема, довідку до акта огляду психіатричної МСЕК серії 12 ААВ № 616870 від 10.01.2023 року, висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу № 1170 від 26.08.2024 року, що не заперечується відповідачем.

Довідка до акта огляду психіатричної МСЕК серії 12 ААВ № 616870 від 10.01.2023 року є первинним документом, який видається уповноваженим на встановлення інвалідності органом, та який підтверджує факт встановлення особі інвалідності відповідної групи, тому є документом, який підтверджує інвалідність ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції вірно не взяв до уваги доводи відповідача про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати приписи абзацу 2 пункту 2-1 Правил № 57 (щодо документів, які підтверджують інвалідність).

Крім цього, суд першої інстанції вірно висновував, що рішення про відмову в перетинанні Державного кордону України є актом індивідуальної дії, головною рисою якого є його конкретність (гранична чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктом адміністративного права, який видає такий акт; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами; чітка відповідність такого акта нормам чинного законодавства.

Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Сталою є позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 826/6528/18, від 10.04.2020 у справі № 819/330/18, від 10.01.2020 у справі № 2040/6763/18).

Враховуючи встановлені у цій справі обставини, суд першої інстанції вірно зазначив, що в оскарженому рішенні про відмову позивачу в перетинанні державного кордону, відповідач лише послався на Правила перетинання державного кордону громадянами України, проте не зазначив конкретну норму законодавства, на підставі якої позивачу було обмежено виїзд з України.

Крім цього, оскаржене рішення відповідача не визначає, які документи позивач повинен був надати і не надав на паспортний контроль для дотримання умови, за якої реалізується наявне в позивача право виїзду за кордон, у зв`язку з чим було відмовлено в перетинанні державного кордону.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши правомірність прийнятого відповідачем рішення згідно до вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що рішення відповідача не відповідає встановленим у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріями правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, тому підлягає скасуванню, а адміністративного позов задоволенню.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року у справі №380/20398/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін