Справа № 463/9168/25
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2025-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 рокуЛьвівСправа № 463/9168/25 пров. № А/857/43137/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючої судді: Матковської З.М.,

суддів: Гуляка В.В., Ільчишин Н.В.,

при секретарі судового засідання: Рибачуку А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 - громадянина російської федерації на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2025 року у справі № 463/9168/25 за адміністративним позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянина російської федерації ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України,

головуючий суддя першої інстанції Мармаш В.Я. , час ухвалення 11.26 год.,

місце ухвалення м. Львів, дата складання повного тексту 30.09.2025

В С Т А Н О В И В :

ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся до суду з адміністративним позовом громадянина російської федерації ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач вчинив незаконне перетинання державного кордону з України в Республіку Польща, поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон України, на напрямку 809 прикордонного знаку на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б), внаслідок чого був затриманий. Сокальським районним судом Львівської області 26.09.2025 його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

В ході з`ясування обставин правопорушення було встановлено, що громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на території України перебуває із 2017 року. Також, 08.04.2025 ГУ ДМС у Львівській області позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП, а в подальшому 08.04.2025 рішенням Галицького районного суду м. Львова був затриманий на строк 6 (шість) місяців з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення (09.07.2025 постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду строк затримання скорочено до 3 (трьох) місяців). Таким чином, факт незаконного перетинання державного кордону України з боку відповідача свідчить про відсутність у нього реального наміру проживання на території України. Тому керуючись положеннями ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» просив позов задовольнити.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2025 року позов задоволено частково. Затримано громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України на строк 3 (три) місяці, починаючи з часу фактичного затримання, а саме з 18 год. 30 хв. 23 вересня 2025 року.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга.

Вважає, що оскаржуване рішення суду є необґрунтованим, невмотивованим та таким, що суперечить фактичним обставинам і матеріалам справи, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Зокрема апелянт вказує на те, що незважаючи на чинність рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2025 його знову було затримано.

Також вказує, що справа була розглянута судом першої інстанції у відсутності його представника, який подав клопотання про перенесення справи, чим порушено його право на захист.

Зауважує, що суд не розглянув можливості застосування альтернативних заходів, передбачених ст. 289 КАС України.

Крім цього апелянт покликається на те, що він є волонтером, співпрацював з благодійними організаціями, допомагав ВПО, а така діяльність у рф може бути розцінена як «допомога ворогу», що створює реальну загрозу його безпеці.

З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції, вважає рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому зсіданні апеляційного розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечив, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що 26.09.2025 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 відносно відповідача прийнято рішення про примусове видворення за межі території України.

Крім цього, відповідно копії постанови Сокальського районного суду Львівської області від 26.09.2025 року, громадянин російської федерації ОСОБА_1 , діючи в складі групи осіб, вчинив незаконний перетин державного кордону з України в Республіку Польща, поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон України, на напрямку 809 прикордонного знаку на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б), територія Сокальської ОТГ Шептицького району Львівської області, внаслідок чого 23.09.2025 року був затриманий посадовими особами Прикордонної варти Республіки Польща. Вказаною постановою громадянина російської федерації ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч.2 ст. 204-1 КУпАП.

Судом також встановлено, що відповідач на території України перебуває із 2017 року. Також, 08.04.2025 ГУ ДМС у Львівській області позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП, а в подальшому 08.04.2025 рішенням Галицького районного суду м. Львова був затриманий на строк 6 (шість) місяців з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення (09.07.2025 постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду строк затримання скорочено до 3 (трьох) місяців).

Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що існує ризик перешкоджання видворенню за межі території України, оскільки у відповідача відсутні документи для легального виїзду з України, що останній підтвердив у судовому засіданні, наміру повертатись на батьківщину відповідач також не має. Крім цього, намір незаконного перетину ним державного кордону України в напрямку до країн Європейського Союзу свідчить про те, що останній порушив вимоги ст. ст. 4, 9, 16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» і відповідно до вимог ч.3 ст.29 цього ж Закону підлягає примусовому видворенню.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом адміністративного судочинства України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

У пункті 14 частини першої статті 1 зазначеного Закону передбачено, що нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Частиною 4 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства визначені у статті 289 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 289 КАС України, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:

1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;

2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;

4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Відповідно до частині 11 статті 289КАС України, строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Відповідно до ч. 12 статті 289 КАС України, продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення чи реадмісію або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Згідно з частиною 13 статті 289 КАС України, умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Отже, під час вирішення позову про продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, обов`язковому дослідженню судом підлягає, зокрема, неможливість ідентифікації іноземця або особи без громадянства та/або неможливість забезпечення реадмісії особи.

Судом встановлено, що громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , діючи в складі групи осіб, вчинив незаконне перетинання державного кордону з України в Республіку Польща, поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон України, на напрямку 809 прикордонного знаку на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б), територія Сокальської ОТГ Шептицького району Львівської області, внаслідок чого 23.09.2025 року був затриманий посадовими особами Прикордонної варти Республіки Польща.

23.09.2025 о 18 год 30 хв на підставі статей 3, 5 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством «Про реадмісію осіб» ОСОБА_1 був переданий на територію України в міжнародному пункті пропуску через державний кордон «Угринів-Долгобичув» представникам відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 ».

Оскільки своїми діями останній порушив вимоги ст. 9 Закону України «Про державний кордон України» від 04 листопада 1991 року, Сокальським районним судом Львівської області 26.09.2025 його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

В ході з`ясування обставин правопорушення було встановлено, що ОСОБА_1 на території України перебуває із 2017 року.

08.04.2025 ГУ ДМС у Львівській області ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП, а в подальшому 08.04.2025 рішенням Галицького районного суду м. Львова він був затриманий на строк 6 (шість) місяців з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення. 09.07.2025 постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду строк затримання скорочено до 3 місяців.

Апеляційний суд зауважує, що ОСОБА_1 до органів міграційної служби в порядку визначеному «Порядком продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ від 15.02.2012 року №150, з метою продовження строку перебування на території України не звертався.

Також не звертався із заявою про визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту на території України.

Отже, в порушення вимог ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства (строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України) відповідач перебуває на території України незаконно.

Не виконуючи вимоги чинного законодавства України щодо порядку законного перебування на території України, відповідач прийняв рішення про незаконне перетинання державного кордону в Республіку Польща з метою подальшого транзитного нелегального слідування до країн Західної Європи.

Згідно з п. 14 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Оскільки, апелянт прийнятий на територію України на підставі ст. ст. 3, 5 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством «Про реадмісію осіб», то відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці або особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію або якщо такий договір не має механізму реалізації чи не виконується.

Враховуючи, що із російською федерацією розірвано будь-які дипломатичні відносини, як наслідок договір між Україною та російською федерацією про реадмісію осіб не має механізму реалізації.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного розгляду справи з приводу ідентифікації апелянта пояснила, що через повномасштабну агресію російської федерації проти нашої держави дипломатичні відносини між Україною та російською федерацією розірвано, діяльність посольства та консульських установ держави-агресора на території України припинена, ІНФОРМАЦІЯ_5 направлено лист до Департаменту консульської служби МЗС України щодо їх можливості звернення до Посольства російської федерації в Республіці Молдова з метою документування апелянта свідоцтвом на повернення. Також, до товариства Червоного Хреста України направлено лист щодо можливості їхнього звернення до Посольства російської федерації в Республіці Молдова щодо документування апелянта свідоцтвом на повернення. Водночас зауважила, що з моменту втрати паспорта (зі слів втратив на початку 2022 року), апелянтом особисто не здійснено жодного заходу щодо свого належного документування.

Щодо доводів апелянта про те, що порушено його право на захист, то з матеріалів справи слідує, що позовна заява подана ІНФОРМАЦІЯ_5 до Личаківського районного суду м. Львова 26.09.2025. Апелянтом 26.09.2025 під час судового засідання було заявлено клопотання щодо залучення захисника та відповідно перенесено розгляд позовної заяви на 29.09.2025, а в подальшому за заявою захисника перенесено розгляд справи на 30.09.2025.

Водночас відповідно до вимог частини 15 статті 289 КАС України адміністративні справи, передбачені цією статтею, розглядаються судом у день подання відповідної позовної заяви.

Що стосується доводів апелянта про оскарження рішення про його видворення, то позовна заяви залишена без руху 21.10.2025 р., тобто провадження у справі не відкрито.

Також апелянт вказує на те, що до нього не були застосовані альтернативні заходи, визначені ст. 289 КАС України. Водночас, суд зауважує, що під час розгляду справи відповідачем не заявлялись клопотання щодо застосування будь-якого альтернативного заходу замість затримання.

Щодо діяльності відповідача як волонтера, то доказів такого відповідачем не надано.

Частиною 3 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора розміщує іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першої цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Відповідно до ч.4 ст.30 цього ж Закону, іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Зазначені правові норми кореспондуються з Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженою Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України 23.04.2012 № 353/171/150 (далі Інструкція) та Типовим положенням про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженими постановою Кабінету міністрів України від 17.07.2003 № 1110(далі Положення).

Відповідно до п.2, п.4 розділу IV Інструкції; п.1 Положення до ПТПІ поміщуються іноземці: стосовно яких суд прийняв рішення про примусове видворення; стосовно яких суд прийняв рішення про затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затримані за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; затримані органами ДМС на строки та в порядку, передбачені законодавством України.

Іноземці, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, поміщуються до ПТПІ на строк, необхідний для їх ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більше ніж на вісімнадцять місяців.

Так само, відповідно до п.5 Положення іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України або передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.

Суд першої інстанції вірно висновував, що відповідач порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: не має документів, які посвідчують особу, та не надав суду доказів про своє законне перебування на території України, є законні підстави для його затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з території України, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

7 прикордонним Карпатським загоном вживаються заходи щодо належного документування апелянта та його видворення до третьої країни.

Законних підстав для перебування на території України у апелянта немає, тому є обґрунтовані підстави вважати, що особа, яка підлягає примусовому видворенню ухилятиметься від виконання рішення та перешкоджатиме проведенню процедури видворення.

Як наслідок, оскільки Позивач не одержав інформації, необхідної для ідентифікації відповідача, що відповідно до ч. 13 ст. 289 КАС України робить неможливим закінчення процедури його ідентифікації та є підставою для продовження строку затримання відповідача та задоволення позову.

З огляду на наведені правові норми та обставини справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строк затримання відповідача з метою ідентифікації на строк три місяці.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 271, 289, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - громадянина російської федерації залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2025 року у справі № 463/9168/25 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Повний текст постанови складений та підписаний 08.12.2025