Справа № 280/7300/25
Суддя: Чернова Жанна Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

04 грудня 2025 року Справа № 280/7300/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чернової Ж.М. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якій позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати пункти 19.4 та 19.8, в частині, що стосуються ОСОБА_1 , наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) № 2800 від 30.11.2024 про притягнення до дисциплінарної відповідальності в період з 21.11.2024 по 30.11.2024;

у разі необхідності, вийти за межі позовних вимог згідно частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України для ефективного захисту прав, свобод, інтересів Позивача від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 07.08.2024. З 13.11.2024 по 28.03.2025 позивач перебував на стаціонарному лікуванні та у відпустках для лікування на підставі довідок ВЛК. Військова частина НОМЕР_1 з листопада 2024 року припинила виплату позивачу грошового забезпечення в належному розмірі. Самостійні спроби з`ясувати причини не дали результату, тому він звернувся до волонтерського руху адвокатів за наданням правничої допомоги 23.03.2025. На адресу відповідача 26.03.2025 було направлено адвокатський запит, у відповідь на який 05.06.2025 представник позивача отримала відповідь з доданими витягами з наказів та довідку про нараховане грошове забезпечення. З отриманої відповіді позивачу стало відомо про порушення його права на належне грошове забезпечення. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів. Відповідач у справі № 280/5431/25 надав суду клопотання про залучення до матеріалів справи доказів, серед яких були наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 2800 від 30.11.2024 про притягнення до дисциплінарної відповідальності в період з 21.11.2024 по 30.11.2024, з якими позивач раніше не був ознайомлений та не знав про їх існування. Тобто, даний наказ позивач отримав та дізнався про його існування лише 05.08.2025. У відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) № 2800 від 30.11.2024 про притягнення до дисциплінарної відповідальності в період з 21.11.2024 по 30.11.2024 ОСОБА_1 «відповідно до абзацу 9 пункту 15 розділу І наказу Міністра оборони України «Про затвердження порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України та деяким іншим особам» №260 від 07.06.2018 на підставі самовільного залишення військової частини або місця служби без поважних причин, призупинити грошове забезпечення» з 29.11.2024. Також, цим же наказом постановлене рішення про не виплату щомісячної премії позивачу за невихід на службу (навчання) без поважних причин. Даний наказ позивач вважає таким, що порушує його законні права та інтереси, зокрема право на соціальний захист, у зв`язку з чим звернувся з даним позовом до суду. Вказує, що відповідач без проведення службового розслідування та без розгляду медичних документів позивача прийняв рішення про припинення виплати грошового забезпечення, щомісячної премії на підставі рапорту командира стрілецького спеціалізованого батальйону, а також констатував вчинення позивачем самовільного залишення військової частини та одночасно не вихід на службу без поважних причин. Просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою від 25 серпня 2025 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 01 вересня 2025 року визнано поважною причину пропуску строку звернення до адміністративного суду з цим позовом та поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду у даній справі; відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення/виклику учасників справи.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування заперечень зазначено, що п. 19.4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 30.11.2024 №2800 Про притягнення до дисциплінарної відповідальності в період з 21.11.2024 по 30.11.2024 в частині призупинення грошового забезпечення солдату ОСОБА_2 , хоча і містить в преамбулі наказу посилання на притягнення до дисциплінарної відповідальності, але фактично не є формою притягнення до такої відповідальності в розумінні Закону України Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України від 24.03.1999, № 551- XIV. Призупинення грошового забезпечення не є формою дисциплінарного стягнення чи матеріальної відповідальності за вчинене правопорушення, тому, всупереч переконання представника позивача, не потребує обов`язкового проведення службового розслідування. Як передбачено нормою абзацу 2 пункту 5 розділу XVI Порядку №260, правовим наслідком невиходу на службу (навчання), а у даному випадку лікування, без поважних причин є невиплата військовослужбовцям щомісячної премії за місяць, у якому здійснено таке порушення. Як наслідок, як і у попередньому випадку, отримавши повідомлення з лікувального закладу про самовільне залишення позивачем лікувального закладу, командування військової частини НОМЕР_1 діяло в порядку та у спосіб, передбачений Законом, - зміст п. 19.8 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 30.11.2024 №2800 містить посилання на норму абзацу 2 пункту 5 розділу XVI Порядку №260, яка не є формою дисциплінарної відповідальності. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

У відповіді на відзив представник позивача наголошує, що з 13.11.2024 ОСОБА_1 вибув зі складу сил та засобів оперативного тактичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у Комунальне некомерційне підприємство «Міська клінічна лікарня №2». Надалі перебував на стаціонарному лікуванні, а значить не виконував свої службові обов`язки (не виходив на службу) через поважну причину - госпіталізацію. Відповідач стверджує, що отримав від лікувального закладу повідомлення про самовільне залишення військової частини ОСОБА_1 . При цьому до матеріалів справи таке повідомлення лікувального закладу відповідачем не додано. У виписці з карти стаціонарного хворого № 10665 та будь-яких інших документах, виданих закладом охорони здоров`я, інформації про порушення дисципліни не міститься. Більш того, 06.12.2025 позивач був виписаний для подальшої госпіталізації до КНП «Обласний госпіталь ветеранів війни» ХМР, де і перебував з 06.12.2024 по 10.01.2025. І надалі він перебував на стаціонарному лікуванні для проведення оперативного втручання та реабілітації після нього. Виходячи зі змісту наказів № 2800, №341 відповідач в діях позивача вбачає склад двох різних правопорушень: був відсутній на службі без поважних причин і самовільно залишив військову частину. Отже, в разі вчинення ОСОБА_1 дисциплінарного проступку «відсутність на службі без поважних причин» командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення. В разі вчинення ОСОБА_1 правопорушення «самовільне залишення військової частини» - провадження має здійснюватись у відповідності до норм КУпАП або КПК України. Відповідно до розпорядчих документів Військової частини НОМЕР_1 : нарахування грошового забезпечення зупинене за обидва правопорушення; позбавлено виплати премії за листопад 2024 за невихід на службу (навчання) без поважних причин. Відповідно до наказу № 341 солдат ОСОБА_3 вважається таким, що прибув з самовільного залишення військової частини. Отже, відповідач інформацію про перебування позивача на стаціонарному лікуванні оцінив як - відсутність на службі без поважних причин і самовільне залишення військової частини. І таке рішення винесено на підставі тільки рапорту та за відсутності будь-якого письмового повідомлення закладу охорони здоров`я щодо порушення дисципліни чи самовільного залишення місця лікування. Як у оспорюваному наказі так і у відзиві відповідач констатує наявність в діях ОСОБА_1 ознак кримінально-караного діяння. При цьому до матеріалів справи не додано а ні довідки-доповіді за фактом самовільного залишення військової частини, а ні витягу з ЄДРДР, а ні матеріалів службового розслідування. Твердження відповідача, що внесення позивача до наказу командира військової частини (з адміністративно-господарської діяльності) про притягнення до дисциплінарної відповідальності не є фактом притягнення останнього до дисциплінарної відповідальності, є безпідставними. Вважає, що відповідач видав оскаржуваний наказ № 2800 від 30.11.2024 в частині, що стосується позивача не на підставі та не у спосіб передбачений чинним законодавством.

Дослідивши матеріали справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги, судом установлено наступне.

ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 07.08.2024.

30.11.2024 командир стрілецького спеціалізованого батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_2 » військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 звернувся з рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 (вх.№29170), в якому доповів, що з доповіді тимчасово виконуючого обов`язки начальника медичного пункту стрілецького спеціалізованого батальйону (Шквал) військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_5 стало відомо про те, що старший механік відділення технічного обслуговування автомобільної техніки взводу матеріально-технічного забезпечення стрілецького спеціалізованого батальйону (Шквал) військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_6 , який з 13.11.2024 перебуває на стаціонарному лікуванні в медичному закладі КНП «МКЛ» №2 ім. проф. О. О. Шалімова», 29.11.2024 самовільно залишив місце лікування, про що стало відомо від лікаря, а саме: лікар пояснив, що солдат ОСОБА_1 звертався до нього за дозволом залишити лікарню, однак той заборонив це робити. Солдат ОСОБА_1 на зв`язок вийшов та повідомив, що йому дозволили залишити територію лікарні та відпустили додому до м. Запоріжжя. Просив зняти з грошового забезпечення та призупинити нарахування премії солдату ОСОБА_1 та призначити службове розслідування за фактом самовільного залишення місця лікування солдатом ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 41 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.11.2024 № 335 наказано відповідно до абзацу 9 пункту 15 розділу І наказу Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 з 30.11.2024 зняти зі всіх видів забезпечення, з грошового забезпечення з 29.11.2024 до з`ясування обставин солдата ОСОБА_1 . Підстава: рапорт підполковника ОСОБА_7 , вх.№29170 від 30.11.2024.

Як вбачається із змісту оскаржуваного у даній справі п. 19.4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 30.11.2024 №2800 Про притягнення до дисциплінарної відповідальності в період з 21.11.2024 по 30.11.2024 військовою частиною НОМЕР_1 Відповідно до абзацу 9 пункту 15 розділу І наказу Міністра оброни України «Про затвердження порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України та деяким іншим особам» №260 від 07.06.2018 на підставі самовільного залишення військової частини або місця служби без поважних причин, призупинено грошове забезпечення, у тому числі З 29.11.2024 старшому механіку відділення технічного обслуговування автомобільної техніки взводу матеріально-технічного забезпечення стрілецького спеціалізованого батальйону (Шквал) військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_8 .

Відповідно до змісту п. 19.8 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 30.11.2024 №2800 Про притягнення до дисциплінарної відповідальності в період з 21.11.2024 по 30.11.2024 Відповідно до абзацу 2 пункту 5 розділу XVI наказу Міністра оборони України «Про затвердження порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України та деяким іншим особам» №260 від 07.06.2018 за невихід на службу (навчання) без поважних причин не виплачено щомісячну премію за листопад 2024 року наступним військовослужбовцям, у тому числі: старшому механіку відділення технічного обслуговування автомобільної техніки взводу матеріально-технічного забезпечення стрілецького спеціалізованого батальйону (Шквал) військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_2 .

Позивач, не погодившись з пунктами 19.4 та 19.8 наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 2800 від 30.11.2024 про притягнення до дисциплінарної відповідальності в період з 21.11.2024 по 30.11.2024, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною першою, четвертою статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII) передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

У силу статті 1-2 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з пунктом 1 статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Пунктом 2 статті 9 Закону №2011-XII передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з пунктом 4 статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до пункту 6 статті 9 Закону № 2011-XII за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам (далі Порядок №260).

Відповідно до пункту 2 розділу I Порядку №260 грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; винагорода за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду); премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту, винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду)), а також додаткова винагорода та одноразова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.

Пунктом 3 розділу І Порядку №260 визначено, що підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).

Пунктом 15 розділу І Порядку №260 визначено, що грошове забезпечення не виплачується, зокрема, за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше.

Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Пунктом 5 розділу XVI Порядку №260 регламентовано, що військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються в таких випадках: за невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення.

Таким чином, грошове забезпечення та премія не виплачуються за час відсутності на службі без поважних причин.

Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

За визначення, що міститься у статті 1 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Відповідно до статті 2 Дисциплінарного статуту військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Згідно статті 3 Дисциплінарного статуту військова дисципліна досягається, зокрема, шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця, зокрема, додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів.

Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України» (стаття 5 Дисциплінарного статуту).

Статтею 45 Дисциплінарного статуту встановлено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Згідно з ст.84 Дисциплінарного статуту прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування.

Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Отже, накладенню на військовослужбовця дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування.

Водночас, вказаний пункт не містить імперативного визначення щодо обов`язковості проведення службового розслідування для накладення дисциплінарного стягнення (це є правом, а не обов`язком командира).

Таким чином, проведення службового розслідування відносно військовослужбовця перед накладенням дисциплінарного стягнення не є обов`язковим.

На думку позивача, його безпідставно позбавили виплат грошового забезпечення та премії за період його відсутності у медичному закладі, без проведення повної процедури службового розслідування та без врахування медичних документів та без повноцінного встановлення факту самовільного залишення військової частини.

Матерілами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 13.11.2024 перебував на стаціонарному лікуванні в медичному закладі КНП «Міська клінічна лікарня №2 імені проф. О.О. Шалімова» Харківської міської ради, про що свідчать відомості з первинної медичної картки від 13.11.2024 та виписки із медичної картки №10665 стаціонарного хворого (період з 13.11.2024 по 06.12.2024). Вибуття позивача з 13.11.2024 у КНП «Міська клінічна лікарня №2 ім. проф. О.О. Шалімова» відповідачем не заперечується.

Разом з тим, відповідно до рапортів командира стрілецького спеціалізованого батальйону «Шквал» військової частини НОМЕР_1 за вх.№29170 від 30.11.2024 та вх.№ 29863 від 06.12.2024 з наданих лікарем КНП «МКЛ» №2 ім. проф. О. О. Шалімова» відомостей було виявлено, що ОСОБА_1 в період з 29.11.2024 по 01.12.2024 був відсутній на місці лікування. У зв`язку з чим було припинено виплату грошового забезпечення та премії військовослужбовцю.

Жодних пояснень або заперечень щодо встановленого відповідачем факту відсутності на місці лікування або служби в період з 29.11.2024 по 01.12.2024 позивачем до суду не надано.

При цьому у зв`язку з виявленим фактом відсутності позивача на лікуванні у вказаний вище період наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.11.2024 №335 позивача знято з грошового забезпечення з 29.11.2024 до з`ясування обставин, службове розслідування призначене за фактом відсутності позивача на місці лікування в період з 29.11.2024 по 01.12.2024 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 30.07.2025 №2368.

Отже, отримавши повідомлення з лікувального закладу про самовільне залишення позивачем лікувального закладу, командування військової частини НОМЕР_1 діяло в порядку та у спосіб, передбачений Законом, - зміст п. 19.4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 30.11.2024 №2800 не містить посилання на абзац 4 пункту 15 розділу I Порядку №260, не суперечить вимогам ч. 1 ст. 84 Дисциплінарного статуту ЗСУ відповідно до яких прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування, яке проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

В свою чергу, як вбачається із змісту п. 19.8 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 30.11.2024 №2800 Про притягнення до дисциплінарної відповідальності в період з 21.11.2024 по 30.11.2024 Відповідно до абзацу 2 пункту 5 розділу XVI наказу Міністра оборони України «Про затвердження порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України та деяким іншим особам» №260 від 07.06.2018 за невихід на службу (навчання) без поважних причин не виплачено щомісячну премію за листопад 2024 року наступним військовослужбовцям, у тому числі: старшому механіку відділення технічного обслуговування автомобільної техніки взводу матеріально-технічного забезпечення стрілецького спеціалізованого батальйону (Шквал) військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_2 .

Суд зауважує, що отримання грошового забезпечення військовослужбовцем, який не проходить військову службу або лікування в установленому законом порядку, не відповідає принципу справедливості і ставить його у більш вигідне становище із тими військовослужбовцями, які проходять військову службу або лікування.

Разом з тим, зняття військовослужбовця з грошового забезпечення або невиплата премії відповідно до статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV, не є дисциплінарними стягненнями, які можуть бути накладені на військовослужбовця за наслідками притягнення такого до дисциплінарної відповідальності.

Суд зазначає про безпідставність тверджень представника позивача про необхідність проведення службових розслідувань як передумови винесення оскаржуваного наказу, адже відсутність на службі без поважних причин одну добу і більше відповідно до пункту 15 розділу І Порядку №260 є самостійною підставою для невиплати грошового забезпечення, так само, як і невихід на службу (навчання) без поважних причин згідно з пунктом 5 розділу XVI Порядку №260 є окремою підставою для позбавлення військовослужбовця премії відповідно на підставі наказу командира військової частини.

Інші доводи та заперечення сторін не спростовують вище встановленого судом та не мають визначального значення для вирішення спору по суті.

Судом враховується, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно положень ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Беручи до уваги наведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 14, 90, 139, 143, 241-246, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними та скасування наказів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ж.М. Чернова