Справа № 160/27724/25
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2025-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 вересня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач), яка надійшла в підсистемі «Електронний Суд», в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 у не наданні довідки ОСОБА_1 про безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.07.2025 та видати довідку про безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, з урахуванням вимог законодавства і всіх наданих доказів.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність бездіяльності відповідача щодо ненадання позивачу довідку про безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Позивач стверджує, що має право на отримання такої довідки з огляду на обставини проходження ним військової служби, що безпідставно заперечується відповідачем.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2025 року витребувано докази у справі.
08 жовтня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив, який надійшов від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та зазначає, що позивач не має права на отримання відповідної довідки з огляду на характер, місце та результат проходження ним військової служби. Так, позивач в зоні бойових дій ніколи не перебував, жодної повітряної цілі не збив, а його службова діяльність сама по собі не створює правових підстав для складання відповідної довідки. Також посилається на характер виконуваних військовою частиною (відповідачем) завдань - вона не веде бойові (воєнні) дії, а виконує бойові завдання з вогневого ураження повітряних цілей. До відзиву долучено витребувані документи.
13 жовтня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відповідь на відзив, яка надійшла від представника позивача в підсистемі «Електронний Суд». Позивач повторює доводи позовної заяви, стверджує про неповноту поданих відповідачем документів згідно ухвали суду про витребування доказів.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено.
17 жовтня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано заперечення на відповідь на відзив, яке надійшло від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач повторює раніше висловлені доводи, стверджує про нерелевантність прикладів судової практики позивача та наводить власні приклади. До заперечення долучено витребувані документи.
22 жовтня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано додаткові пояснення, які надійшли від представника позивача в підсистемі «Електронний Суд». Позивач наголошує на правильності раніше висловлених доводів.
27 жовтня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано додаткові пояснення, які надійшли від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач наголошує на правильності раніше висловлених доводів.
18 листопада 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано додаткові пояснення, які надійшли від представника позивача в підсистемі «Електронний Суд». Позивач наводить приклад судової практики та повторює доводи позовної заяви.
18 листопада 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано додаткові пояснення, які надійшли від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач висловлює зауваження до прикладів судової практики позивача та повторює раніше висловлені доводи.
Згідно положень статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Згідно військового квитка позивача від 19.10.1994 року НОМЕР_4 він з 07.05.2024 року по 11.07.2025 року проходив військову службу у відповідача: з 07.05.2025 року на посаді командира відділення, а з 30.06.2024 року на посаді командира зенітно-артилерійського відділення.
17 липня 2025 року позивач через ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до відповідача із заявою про щодо отримання довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Листом від 25.07.2025 року №350/206/2/3/379/пс відповідач повідомив позивачу, що згідно записів у журналах бойових дій підрозділу та рапорту командиру підрозділу, у якому позивач проходив військову службу, він не брав безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії в районах ведення бойових дій, до виконання бойових (службових) завдань, проведення розвідувальних заходів під час ведення бойових (спеціальних) дій перебуваючи безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій та до вогневого ураження противника у складі підрозділу (засобу) протиповітряної оборони не залучався. Також позивач не отримував додаткову винагороду в розмірі 100000,00 грн. Отже, підстави для складання довідки відсутні.
Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне.
Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року №3551-XII (далі Закон №3551-XII) визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Згідно ст. 5 Закону №3551-XII учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Відповідно до пп. 19 ст. 6 Закону №3551-XII учасниками бойових дій визнаються: військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані, добровольці Сил територіальної оборони) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, особи начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, особи, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Порядок надання статусу учасника бойових дій (крім осіб, особливості набуття статусу учасника бойових дій якими визначені у статті 6-1 цього Закону) особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, категорії таких осіб та терміни їх участі (забезпечення проведення) в антитерористичній операції, у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, визначаються Кабінетом Міністрів України. Райони антитерористичної операції визначаються Кабінетом Міністрів України, а райони здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях - відповідно до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України". Порядок позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, зазначених в абзаці першому цього пункту, визначає Кабінет Міністрів України.
Порядок надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року №413 (далі Порядок №413).
За п. 1 Порядку №413 він визначає процедуру надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Підпунктом 4 п. 4 Порядку №413 встановлено, що підставою для надання заявникам статусу учасника бойових дій є: для заявників з числа осіб, зазначених в абзаці першому пункту 19 частини першої статті 6 Закону (крім осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади), які брали безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, - довідка за формою згідно з додатком 6.
Для заявників з числа осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, зазначених в абзаці першому пункту 19 частини першої статті 6 Закону, які брали безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку військовою агресією російської федерації проти України, - довідка за формою згідно з додатком 7.
Заявники, зазначені в абзаці першому цього підпункту, за власним бажанням можуть додавати інші документи, які містять докази та підтверджують факт виконання ними особисто або у складі військової частини (органу, підрозділу), установи та закладу бойових (службових) завдань.
Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.
Первинно суд вважає за необхідне зауважити, що позивач у позовній заяві згадував п. 2-1 Порядку №413.
Водночас, цей пункт в Порядку №413 відсутній з 23.07.2024 року з дати набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2024 року №837.
Тобто, позивачу в цілому слід враховувати, що принаймні частина його підстав позову є нерелевантною спірним правовідносинам, які повністю виникли та тривали в період дії іншої редакції Порядку №413. Суд застосовує до спірних правовідносин редакцію Порядку №413, яка діяли з 25.06.2025 року, при цьому фактично наступні зміни в Порядок №413 на спірні правовідносини не впливали.
Також суд звертає увагу на те, що позивач одночасно посилався і на ст. 6, і на ст. 6-1 Закону №3551-XII.
Водночас, для випадків згідно ст. 6-1 Закону №3551-XII законодавством передбачено окремий порядок надання статусу учасника бойових дій - Порядок надання в автоматичному режимі статусу учасника бойових дій у період воєнного стану в районах ведення воєнних (бойових) дій або на тимчасово окупованих територіях, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2024 року №1041.
Згідно положень цього порядку надання довідки не передбачається.
Більш того, супровідний лист ІНФОРМАЦІЯ_2 , яким заява позивача пере направлена відповідачу, стосується положень Порядку №413 (згадано постанову Кабінету Міністрів України від 22.08.2023 року №887, положення якої стосувалися саме Порядку №413 та зміни форми відповідної довідки).
Також в цій справі сторонами не заперечувалося, що позивач не перебував в районах ведення бойових дій або на тимчасово окупованих територіях.
Навпаки, в позовній заяві позивач згадує саме додаток 6 до Порядку №413.
Отже, спірні правовідносини не врегульовані ст. 6-1 Закону №3551-XII та Порядком №1041, натомість врегульовані саме ст. 6 Закону №3551-XII та Порядком №413 (пп. 4 п. 4).
Відповідні норми стосуються такої категорії осіб: які брали безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Положення п. 19 ст. 6 Закону №3551-XII свідчать про те, що він стосується наступних груп військовослужбовців Збройних Сил України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України (в тому аспекті, що стосується даної справи):
1) які брали безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів;
2) які брали безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Це також логічно узгоджується з тим, що другу категорію осіб долучено до цієї норми права окремим Законом від 15.03.2022 року №2121-IX.
В даній справі йдеться про спір щодо належності позивача саме до другої категорії осіб довідка згідно Додатку 6 та пп. 4 п. 4 Порядку №413 також згадують саме цю категорію осіб.
Подальше нормативне визначення відповідних категорій містилося в Дорученнях Головнокомандувача Збройних Сил України від 23.06.2022 №912/з/29, від 06.03.2023 №5178/з, а згодом в п. 2 розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 (далі Порядок №260).
Згідно п. 1 Доручення від 23.06.2022 року під терміном безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (далі - бойові дії або заходи) слід розуміти виконання військовослужбовцем:
8) виконання бойових завдань з вогневого ураження повітряних цілей;
9) виконання бойових завдань у районах ведення бойових дій з виявлення повітряних цілей;
10) здійснення польотів у районах ведення воєнних дій, ведення повітряного бою;
11) здійснення заходів з виводу повітряних суден з під удару противника з виконанням зльоту;
12) виконання бойових (спеціальних) завдань кораблями, катерами, суднами в морській, річковій акваторії.
З метою спрощення орієнтації по тексту правового акту судом робитимуться посилання на ці нормативні положення як на підпункти п. 1 Доручення від 23.06.2022 року.
Згідно п. 2 розділу XXXIV Порядку №260 на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» виплачується в таких розмірах:
- 100 000 гривень - тим, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби та курсантам), та виконують бойові (спеціальні) завдання (у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах):
- з вогневого ураження повітряних, морських цілей противника.
За змістом правозастосування, яке міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 02.10.2025 року у справі №360/1146/23, в аспекті хронології дії відповідних правових актів до спірних правовідносин належить застосовувати саме положення Порядку №260.
При цьому Порядок №260 врегульовує питання виплати грошового забезпечення, однак для цілей вирішення цього спору має значення в аспекті фактичної наявності у ньому визначення відповідних форм участі у бойових діях.
При цьому, Порядок №260 також використовує категорію «вогневого ураження повітряних, морських цілей противника», тобто відповідне правило поведінки є тотожним за змістом для цілей роботи підрозділів ПВО йдеться про вогневе ураження повітряних цілей.
Тобто, в межах спірних правовідносин і Доручення від 23.06.2022 року, і Порядок №260 однаково оцінюють зміст ураження повітряної цілі противника для цілей розгляду даної справи.
Як наслідок, в межах даної справи суду належить встановити чи брав позивач «безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України».
Позивач у позовній заяві зазначив, що він «виконував завдання у складі підрозділу військової частини НОМЕР_2 , які за своїм характером і змістом мали ознаки бойових завдань, спрямованих на забезпечення оборони України, охорону стратегічних об`єктів та виконання заходів з протиповітряної оборони».
Вказані категорії не є нормативно визначеними, є власним викладом позивача.
В подальшому вже в поясненнях позивач згадував підпункти 1, 8 та 9 п. 1 Доручення від 23.06.2022 року.
Суд зауважує, що сторони посилалися на положення Доручення від 23.06.2022 року, в зв`язку з чим суд оцінює відповідні доводи виходячи зі змісту таких посилань. При цьому це не впливає на вирішення спору по суті в аспекті попередніх висновків суду щодо необхідності застосування Порядку №260, адже в підсумку йдеться про одне й те ж правило поведінки та оцінку однієї і тієї ж категорії ураження повітряної цілі противника.
Суд визнає безпідставними посилання на пп. 1 та 9, оскільки вони пов`язані з районами ведення бойових дій, в яких позивач не перебував. Жоден доказ у справі про це не свідчить, позивач цю обставину також не стверджував.
Згідно ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З наведених положень законодавства вбачається, що питання факту сторонами доводяться на засадах рівності, в той час як при вирішенні питання права в частині правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме останній доводить правомірність своїх дій.
Обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі №520/2261/19.
Отже, судом не встановлено перебування позивача в районах ведення бойових дій. З передбачених в Дорученні від 23.06.2022 року способів «безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України» юридичній ситуації позивача може відповідати лише пп. 8 пункту першого (виконання бойових завдань з вогневого ураження повітряних цілей), в зв`язку з чим суд переходить до оцінки відповідних обставин.
Відповідач зауважив, що такий висновок в згаданій постанові відсутній. Суд також констатує відсутність відповідного правового висновку у згаданій постанові.
Окремо суд зауважує, що як цей, так і деякі інші приклади судової практики, наведених сторонами, стосувалися виплати збільшеної до 100000,00 грн додаткової винагороди, а не видачі довідки для отримання статусу УБД. Зазначені правовідносини хоча й існують поруч, однак кожна група правовідносин має власне нормативно-правове регулювання. Як наслідок, приклади судової практики належить застосовувати передусім релевантно, адже в справах різних категорій дійсно можуть мати місце і необхідні правові висновки (наприклад, як вже згадував суд, щодо застосування Доручення від 23.06.2022 року як належного джерела права).
Отже, суд повертається до встановлення залучення позивача до «виконання бойових завдань з вогневого ураження повітряних цілей», що є формою «безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України» згідно Доручення від 23.06.2022 року.
Правовий висновок із вищевказаної постанови Верховного Суду, який позивач, вочевидь, мав намір використати, навівши його у власному тлумаченні, має наступний вигляд: «Таким чином, суд апеляційної інстанції при розгляді цього спору дійшов обґрунтованих висновків, що "безпосередня участь" військовослужбовців 1-го зенітного ракетного дивізіону у бойових діях або забезпеченні заходів з національної безпеки й оборони повинна визначатися - виконанням завдань з вогневого ураження повітряних цілей за дні фактичного пуску ракет (незалежно від підтверджень ураження повітряної цілі), які мають бути належним чином підтвердженими відповідними рапортами, журналами, наказами або іншими документами».
Тобто, йдеться передусім про те, що не має значення чи збито ракетою повітряну ціль, а відповідний підрозділ в цілому виконував завдання іншого роду, аніж підрозділ позивача, який застосовує кулемети, а не ракети.
Для підрозділів ППО відповідач у своєму листі від 25.07.2025 року послався на рекомендації ІНФОРМАЦІЯ_3 від 12.02.2024 року №193/104/8кц/961/пс, які долучив до відзиву.
Ці роз`яснення надані «для врахування в роботі і безумовного виконання» колу суб`єктів «згідно розсилки» та фактично стосуються порядку діяльності Комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, тобто стосуються вже процедури надання особі статусу УБД, а не процедури складання відповідної довідки.
Суд зауважує, що відповідні правовідносини лише слідують тим правовідносинам, що є предметом розгляду в даній справі.
Більш того, у використаній відповідачем частині ці роз`яснення фактично лише уточнюють, що ураження може мати місце за межами районів ведення бойових дій та у складі підрозділу. При цьому незалежність від районів ведення бойових дій для пп. 8 п. 1 Доручення від 23.06.2022 року вбачається вже з самого змісту цього пункту (адже, наприклад, у п. 9 та деяких інших райони бойових дій згадуються, а в цьому пункті - ні).
Отже, суд виходячи саме з приписів Доручення від 23.06.2022 року як спеціального правового акту переходить до вирішення питання про те, чи здійснював позивач вогневе ураження повітряних цілей під час служби у відповідача.
Вирішення цього питання передусім залежить від тлумачення терміну «ураження».
Відповідач у відзиві первинно вказав, що позивач «до знищення повітряних цілей особисто або у складі підрозділу не залучався».
До складу МВГ(ВГ) залучаються:
ВГ №63 …… мол.с-т ОСОБА_1 …….
01:18(12.08.2024) застосування ВГ63 по повітряній цілі імовірно БПЛА типу Shahed.
Район н.п. Аули, без ураження повітряної цілі.
Витрата боєприпасів: 5.45 ПС 40од., 5.45Т 20од.
Склад та характер дій противника без змін.
За час ведення бойових дій знищено 0 цілей
Втрат особового складу, ОВТ та МТЗ не було. Готовність до виконання поставлених завдань постійна».
Фактично, відповідач перейшов від заперечення залученості позивача до знищення повітряних цілей до більш конкретного формулювання участь позивача не призводила до знищення таких цілей, хоча діяльність в т.ч. позивача була спрямована на це.
Після цього в запереченні відповідач підсумовував: « ОСОБА_1 повітряні цілі не уражував (знищував), а тільки декілька разів застосовував по ним засоби вогневого ураження (малокаліберну стрілецьку зброю), що не вважається вогневим ураженням повітряних цілей».
Тобто, спір зводиться до того чи вважати ураженням лише вдалі заходи зі знищення повітряних цілей (коли ціль було уражено) або ж вважати такими також і намагання, хоча й невдалі, уразити ці ж повітряні цілі.
Оскільки вони стосувались в т.ч. тлумачення категорії «ураження повітряних цілей» (хоча й з метою вирішення спорів про збільшену додаткову винагороду), суд вважає за можливе використати в т.ч. і ці постанови, оскільки одна й та ж юридична категорія не може мати принципово відмінного змістовного наповнення в різних правовідносинах.
В свою чергу суд в даній справі вважає за належне застосувати відповідні правові висновки і до юридичної ситуації позивача, який був залучений до ураження повітряних цілей не шляхом участі у запуску ракет, а шляхом участі у збитті повітряних цілей малокаліберної стрілецькою зброєю.
Такий висновок зумовлений тим, що законодавець не використав категорію «успішне виконання бойових завдань з вогневого ураження повітряних цілей» або ж будь-яким іншим чином не вказував на те, що результат відповідної діяльності має визначальне значення.
Також слід зважати і на те, що в порівнюваних випадках (збиття ракетами та збиття стрілецькою зброєю) відсутні підстави вважати, що діяльність підрозділів, які залучені до збиття повітряних цілей має якісно менше значення, ніж та ж діяльність, однак із застосуванням ракет. Натомість, відповідні дії також вимагають залученості військовослужбовців, при цьому вони мають вкрай активну форму, а також пов`язані з відповідними ризиками для їх життя і здоров`я.
У вже згаданих прикладах судової практики щодо зенітних ракетних військ навпаки йдеться про те, що завдання з вогневого ураження повітряних цілей вважаються такими, що виконуються «незалежно від підтверджень ураження повітряної цілі». Тобто, не йдеться навіть про те, що засіб ураження (ракета або куля) потрапила в ціль (і могла її або знищити чи призвести до знищення, або пошкодити, однак не вплинути на її рух та можливість досягти заданої мети), натомість йдеться про застосування засобів по цілі (незалежно ані від потрапляння в ціль, ані від її знищення (одразу чи в результаті ураження).
Підсумовуючи вказане суд констатує, що виконанням бойових завдань з вогневого ураження повітряних цілей є формою безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Виконанням бойових завдань з вогневого ураження повітряних цілей є в т.ч. застосування по такій цілі малокаліберної стрілецької зброї, незалежно від фактичного знищення повітряної цілі за результатом такого застосування.
При цьому саме для вогневого ураження повітряних цілей, як форми безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, місце відповідних дій та подій значення не має, тобто не має значення чи такі дії та події відбувалися в районах ведення воєнних (бойових) дій або за їх межами.
В юридичній ситуації позивача відповідач сам визнав мінімум три випадки його участі в збитті повітряних цілей. Однак такі випадки відповідач для вирішення питання, яке ставив позивач у своїй заяві від 17.07.2025 року, оцінив невірно та необґрунтовано, в т.ч. всупереч вищевикладеним висновкам суду.
Отже, відповідач неналежним чином розглянув заяву позивача.
Суд звертає увагу на те, що згідно ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Ефективний захист прав передбачає остаточність вирішення судом спору, а також здійснення такого вирішення у повній відповідності як до обставин справи, так і до вимог законодавства.
З матеріалів справи та доводів сторін вбачається, що відповідач в цілому застосував невірний метод визначення випадків безпосередньої участі позивача у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Так, відповідач фактично безпідставно застосував необґрунтовано завищений стандарт підтвердження такої участі.
Як наслідок, встановлення ним обставин, які мають значення для долі спірних правовідносин (наприклад, визначення точної кількості днів участі позивача у відповідних заходах), мало неповний характер.
Більш того, відповідач в цілому повною мірою не реалізував наявні у нього повноваження в спірних правовідносинах.
За таких обставин суд вважає передчасним зобов`язання відповідача видати спірну довідку. З метою ефективного захисту прав позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача розглянути заяву позивача з урахуванням висновків суду в даній справі.
Суд зауважує, що характер поведінки відповідача в даній справі зводиться до відмови у задоволенні заяви. Сам позивач спосіб захисту також обрав такий, що пов`язаний з його заявою.
За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Суд зазначає, що задовольняє частково позовні вимоги та приводить їх у відповідність до вимог законодавства та у спосіб, що забезпечить ефективний захист прав позивача.
Щодо розподілу судових витрат.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_2 у подачі документів щодо ОСОБА_1 до відповідної комісії з питань розгляду матеріалів про визначення учасниками бойових дій, викладену у листі від 25.07.2025 року №350/206/2/3/379/пс.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.07.2025 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні, та прийняти рішення згідно з вимогами законодавства.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснювався.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко