Справа № 320/62202/24
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2025-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2025 року справа №320/62202/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області про визнання протиправними дій,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області №3817/346 від 25.11.2024 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у місті Києві та Київській області (адреса місцезнаходження: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 05.06.2024 про надання дозволу на імміграцію в Україну, з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачем зазначено про протиправність оскаржуваного рішення, яким йому відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну, оскільки ним до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області неправдиві відомості та підроблені документи не подавались, а відповідачем з цього приводу жодних роз`яснень надано не було.

Позивач зазначає, що оскаржуване рішення прийняте відповідачем формально та необґрунтовано, з порушенням процедури, зокрема, дослідження доказів, та за відсутності фактичних і правових підстав, оскільки відповідачем не здійснено належної оцінки інформації, викладеної в листі Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області. На переконання позивача, інформація, викладена в листі, не може підтверджувати факт надання позивачем свідомо неправдивих відомостей в заяві щодо адреси проживання, внаслідок чого висновок відповідача про зазначення позивачем неправдивих відомостей в заяві в частині місця проживання ґрунтується на припущеннях, за відсутності будь-яких конкретних фактів та доказів на підтвердження цього, що свідчить про необґрунтованість та незаконність оскаржуваного рішення.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області внаслідок отримання інформації від Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області встановлено, що позивач, при поданні заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну свідомо надав неправдиві відомості щодо місця свого проживання. Таким чином діючи на підставі пунктів 4, 6 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію», відповідач правомірно прийняв рішення №3817/346 від 25.11.2024 про відмову у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспортний документ Республіки Таджикистан № НОМЕР_1 виданий 07.12.2019, терміном дії до 06.12.2029), перебуваючи в Україні на законних підставах, 05.06.2024 звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» як особа, яка є батьком громадянина України - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (довідка №937/2024 про реєстрацію особи громадянином України видана 17.05.2024 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 01.05.2024).

У вказаній заяві позивач зазначив, що адресою його фактичного місця проживання є: АДРЕСА_1 , на підтвердження чого ним було додано нотаріальну заяву ОСОБА_3 , якою він надав згоду на постійне проживання та реєстрацію позивача у належній йому на праві особистої приватної власності квартирі АДРЕСА_2 .

За надісланим ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області запитом до Святошинського управління поліції ГУНП у м. Києві від 06.06.2024 №8010.6.1- 25614/8010.6-24 отримано відповідь про те, що при перевірці був здійснений вихід за вказаною адресою проживання, де в бесіді з сусідами встановлено, що громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , у квартирі АДРЕСА_2 , не проживає.

Водночас, позивач звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області із поясненням, де повідомив, що 10.04.2024 він разом із дружиною орендували квартиру за адресою: АДРЕСА_3 де проживали до народження сина. В кінці травня із-за обстрілів в Дарницькому районі переїхали до друга жити за адресою: АДРЕСА_1 . Адресу вказали при подачі документів, як фактичне місце проживання. Але в серпні він разом із дружиною та сином повернулись знову до орендованої квартири та по сьогоднішній день там проживають.

До поданого пояснення позивачем було долучено копію договору оренди житлового приміщення від 10.04.2024.

За результатами розгляду запиту ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області щодо перевірки наявності чи відсутності підстав для надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_1 від Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області відповідачу надійшла відповідь, оформлена листом від 07.08.2024 № 51/1-11/121-266, відповідно до якої повідомляється, що Головним управлінням Служби безпеки України у м. Києві та Київській області встановлено, що за заявленою адресою: АДРЕСА_1 , іноземець не проживає, що може свідчити про свідоме зазначення неправдивих відомостей.

25.11.2024 рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області №3817/346 позивачу відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пунків 4, 6 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Вважаючи рішення ЦМУ ДМС м. Києві та Київській області щодо відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну протиправним, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон 3773-VI).

Відповідно до статті 1 Закону № 3773-VI іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно зі статтею 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Частиною 1 статті 4 Закону № 3773 встановлено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ (далі - Закон № 2491-ІІІ).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону № 2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

- іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

- посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця на постійне проживання в Україні;

- дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з частиною 1 ст. 4 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію надається іммігрантам, категорії яких визначені в частинах другій і третій цієї статті. У разі масового прибуття іммігрантів в Україну для державного регулювання процесу імміграції за поданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Кабінетом Міністрів України встановлюється квота імміграції у визначеному ним порядку.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Згідно зі ст. 6 Закону № 2491-ІІІ Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів:

- організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах;

- організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні;

- організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються;

- організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання;

- забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 2491-ІІІ заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Згідно з ч.ч. 2, 5 ст. 9 Закону № 2491-ІІІ заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до п. 6 ч. 7 ст. 9 Закону № 2491-ІІІ крім зазначених документів подаються для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

Згідно з ч.ч. 10, 11 ст. 9 Закону № 2491-ІІІ у разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію встановлено статтею 10 Закону № 2491-ІІІ.

Так, відповідно до п.п. 4, 6 ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію не надається:

- особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

- в інших випадках, передбачених законами України.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (далі - Порядок № 1983).

Відповідно до пп. 3 п. 2 Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи Державної міграційної служби - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім тих, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків громадян України.

Пунктом 9 Порядку № 1983 передбачено, що МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Згідно з п. 12 Порядку № 1983 Територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, інформацію, зазначену ними у заяві про надання дозволу на імміграцію, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- проводять перевірку законності перебування в Україні іммігранта з використанням інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система Аркан), або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби;

- проводять перевірку даних іммігранта за банками даних Інтерполу з метою отримання інформації, яка є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 10 Закону України Про імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Відповідно до п. 13 Порядку № 1983 закордонні дипломатичні установи України, до яких подано заяви разом з визначеними цим Порядком документами від осіб, які постійно проживають за межами України, про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства;

- надсилають через МЗС до ДМС разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду не пізніше ніж у місячний термін після надходження документів із своїми пропозиціями.

Зазначені справи, за винятком тих, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС, надсилаються ним територіальним органам для прийняття відповідного рішення.

Згідно з п. 14 Порядку № 1983 територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 Порядку № 1983 органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до регіональних органів Служби безпеки України, Робочого апарату Українського бюро Інтерполу та Державної прикордонної служби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Таким чином, прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваним рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №3817/346 від 25.11.2024 відмовлено позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Так, підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення стала інформація, надана листом Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 07.08.2024 №51/1-11/121-266, згідно з якою позивач за адресою АДРЕСА_4 не проживає, що може свідчити про свідоме зазначення неправдивих відомостей.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (далі - Закон № 1382-IV) свобода пересування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.

Місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги.

Місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи.

Як вже було зазначено раніше, згідно з ч. 5 ст. 9 Закону № 2491-ІІІ для надання дозволу на імміграцію до заяви додається, зокрема документ про місце проживання особи.

Позивачем на підтвердження обставин проживання станом на момент звернення до міграційної служби з відповідною заявою (05.06.2024) надано нотаріальну заяву ОСОБА_3 , якою він надав згоду на постійне проживання та реєстрацію позивача у належній йому на праві особистої приватної власності квартирі АДРЕСА_2 .

Таким чином, суд дійшов висновку, що оскільки під час подачі заяви про надання дозволу на імміграцію позивач надав правдиві відомості щодо місця свого проживання, оскаржуване рішення відповідача про відмову позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну є протиправним та підлягає скасуванню.

Як убачається з Висновку за результатами розгляду заяви громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну, затвердженого Першим заступником начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Олексієм Пустовітом 25 листопада 2024 року, підставою для рекомендації відмовити позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну є лист Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 07.08.2024 №51/1-11/121-266, в якому зазначено, що за адресою: АДРЕСА_4 , позивач не проживає, що може свідчити при свідоме зазначення ним неправдивих відомостей.

На підставі вищевикладеного висновку, відповідачем прийнято оскаржуване рішення про відмову у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Інших підстав відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення наведено не було.

Суд, також, звертає увагу на те, що заява ОСОБА_3 , якою він надав згоду на постійне проживання та реєстрацію позивача у належній йому на праві особистої приватної власності квартирі АДРЕСА_2 нотаріально засвідчена 04.06.2024, з відповідною заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» як особа, яка є батьком громадянина України позивач звернувся до відповідача 05.06.2024, лист Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області №51/1-11/121-266 датовано 07.08.2024, а оскаржуване рішення прийнято відповідачем 25.11.2024.

При цьому, з матеріалів доданих до відзиву судом встановлено, що позивач 25.10.2024 звертався до відповідача з письмовими пояснення, в яких зазначив, що 10.04.2024 він разом із дружиною орендували квартиру за адресою: АДРЕСА_3 де проживали до народження сина. В кінці травня із-за обстрілів в Дарницькому районі переїхали до друга жити за адресою: АДРЕСА_1 . Адресу вказали при подачі документів, як фактичне місце проживання. Але в серпні він разом із дружиною та сином повернулись знову до орендованої квартири та по сьогоднішній день там проживають.

Ураховуючи вищенаведене у сукупності суд констатує, що відповідачем, як станом на час прийняття оскаржуваного рішення (25.11.2024), так і станом на день звернення (05.06.2024) про надання дозволу на імміграцію в Україну не перевірено інформацію щодо місця проживання позивача.

Крім того, приписами Закону України «Про імміграцію» та Порядку № 1983 регламентовано перелік документів та порядок їх розгляду. Разом з тим, оскільки відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, тому перелік документів не є вичерпним та може бути розширений на розсуд відповідного суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, відповідач не витребував інші документи, в тому числі в позивача, що підтверджують наявність/відсутність підстав для надання дозволу на імміграцію в Україну, тобто не вжив всіх заходів щодо прийняття обґрунтованого оскаржуваного рішення.

З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну, з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 620/1055/21.

Відповідно до статей 9, 77 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Водночас, відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів суду правомірності своїх доводів.

Отже, адміністративний позов підлягає задоволенню.

Оцінюючи інші доводи учасників справи суд зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За наслідками вирішення справи, суд також зазначає, що за правилами статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає сплачений судовий збір у відповідній сумі.

Керуючись статтями 243-246, 250, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області №3817/346 від 25.11.2024 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 .

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у місті Києві та Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 05.06.2024 про надання дозволу на імміграцію в Україну, з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір на суму 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області ().

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Василенко Г.Ю.