Справа № 916/1559/24
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2025-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 916/1559/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2025 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Стефанова С.О.,

за участю секретаря судового засідання Крилова Я.А.,

представника заступника Генерального прокурора Коломійчук І.О.,

представниці позивача Пільчевської Ю.В., (на підставі виписки з ЄДРПОУ),

представника відповідача адвоката Усачук О.І. (на підставі ордеру),

розглянувши у підготовчому судовому засіданні заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Актеон» про закриття провадження у справі за позовом заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі Державного агентства України ПлейСіті до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Актеон» про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 р. заступник Генерального прокурора в інтересах держави в особі Комісії з регулювання азартних ігор та лотерей звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр Актеон", в якому просив стягнути з відповідача до державного бюджету України борг у загальному розмірі 207735422,01 грн, з яких: 195870000 грн заборгованості зі сплати за ліценції на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор, 6732046,70 грн інфляційних втрат та 5133375,31 грн 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю ухилення відповідача від виконання свого обов`язку щодо перерахування до спеціального фонду Державного бюджету України щорічних платежів за другий та третій роки дії ліцензій у сфері діяльності з організації та проведення азартних ігор.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 12.04.2024 відкрито провадження у справі №916/1559/24.

30.04.2024 до місцевого господарського суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр Актеон" б/н від 29.04.2024 (вх.№17438/24 від 30.04.2024) про закриття провадження у справі №916/1559/24 у зв`язку з тим, що даний спір, з огляду на суб`єктний склад учасників спору, предмет і підстави позову, а також характер спірних правовідносин, містить критерії адміністративної юрисдикції, а тому розгляд справи про стягнення плати за ліцензії слід здійснювати за правилами адміністративного судочинства.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.06.2024 закрито провадження у справі №916/1559/24.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.09.2024 частково задоволено апеляційну скаргу заступника Генерального прокурора; змінено ухвалу Господарського суду Одеської області від 12.06.2024 у справі №916/1559/24 шляхом викладення її мотивувальної частини в редакції цієї постанови; в іншій частині ухвалу Господарського суду Одеської області від 12.06.2024 у справі №916/1559/24 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 27.02.2025 касаційну скаргу першого заступника Генерального прокурора залишено без задоволення, а постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.09.2024 та ухвалу Господарського суду Одеської області від 12.06.2024 у справі № 916/1559/24 залишено без змін.

В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.04.2025 відмовлено заступнику Генерального прокурора у задоволенні заяви про направлення справи №916/1559/24 за встановленою юрисдикцією, оскільки судове рішення щодо закриття провадження у цій справі було прийнято судом першої інстанції.

02.05.2025 до суду першої інстанції від заступника Генерального прокурора надійшла заява №15/1/1-38396вих-25 від 02.05.2025 (вх.№14166/25 від 02.05.2025), в якій останній просив визнати поважними причини пропуску строку на подання заяви про направлення справи за встановленою юрисдикцією та поновити строк для її подачі Офісу Генерального прокурора, а також передати справу №916/1559/24 за встановленою юрисдикцією до Одеського окружного адміністративного суду.

В обґрунтування вказаної заяви прокурор послався на те, що за результатами розгляду справи №916/1559/24 судами всіх інстанцій зроблено висновок про непідвідомчість цього спору господарському суду і необхідність його розгляду за правилами адміністративного судочинства. При цьому, з огляду на те, що Південно-західним апеляційним господарським судом змінено мотивувальну частину ухвали суду першої інстанції про закриття провадження у справі, Офісом Генерального прокурора до суду апеляційної інстанції було подано заяву про направлення цієї справи за встановленою юрисдикцією, проте у задоволенні такої заяви було відмовлено, адже рішення щодо закриття провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України прийнято саме місцевим господарським судом.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.05.2025 (суддя Петров В.С.) відмовлено у поновленні строку на подання заяви про направлення справи за встановленою юрисдикцією (вх.№14166/25 від 02.05.2025); задоволено заяву Офісу Генерального прокурора про направлення справи за встановленою юрисдикцією (вх.№14166/25 від 02.05.2025); передано справу №916/1559/24 за позовом заступника Генерального прокурора в особі Комісії з регулювання азартних ігор та лотерей до Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр Актеон" про стягнення заборгованості з плати за ліцензії на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор у сумі 195870000 грн, інфляційних втрат та 3% річних у загальній сумі 11865422,01 грн за встановленою юрисдикцією до Одеського окружного адміністративного суду.

Дана ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що прокурором не пропущено строк для звернення до Господарського суду Одеської області з вищенаведеною заявою, а також тим, що ця справа підлягає передачі за встановленою юрисдикцією до Одеського окружного адміністративного суду, що сприятиме реалізації права на доступ до правосуддя.

Не погодившись з постановленою ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю "Центр Актеон" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 12.05.2025 у справі №916/1559/24 та відмовити у задоволенні заяви заступника Генерального прокурора про передання справи за встановленою юрисдикцією.

Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.08.2025 року, адміністративну справу за №916/1559/24 передано на розгляд судді Одеського окружного адміністративного суду Стефанову С.О., з наступними позовними вимогами в яких позивач просить:

- стягнути з ТОВ «ЦЕНТР АКТЕОН» до Державного бюджету України заборгованість з плати за ліцензії на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор у сумі 195 870 000 (сто дев`яносто п`ять мільйонів вісімсот сімдесят тисяч) гривень;

- стягнути з ТОВ «ЦЕНТР АКТЕОН» до Державного бюджету України внаслідок невиконання грошового зобов`язання за законом інфляційні втрати у сумі 6 732 046,70 (шість мільйонів сімсот тридцять дві тисячі сорок шість) грн 70 копійок;

- стягнути з ТОВ «ЦЕНТР АКТЕОН» до Державного бюджету України внаслідок невиконання грошового зобов`язання за законом 3 % річних у сумі 5 133 375,31 (п`ять мільйонів сто тридцять три тисячі триста сімдесят п`ять) грн 31 копійок;

- покласти на відповідача обов`язок здійснити всі судові витрати, пов`язані з розглядом цієї справи в суді.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Призначено підготовче засідання на 01 вересня 2025 року о 11 год. 00 хв. в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду за адресою: 65062, м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 14, зала судових засідань №30.

26 серпня 2025 року від Державного агентства України ПлейСіті надійшло клопотання про заміну сторони у справі (вхід. № ЕС/87803/25), в якому заявник просить суд замінити сторону позивача у справі № 916/1559/24 з Комісії з регулювання азартних ігор та лотерей (, вул. Бориса Грінченка, буд. 3, м. Київ, 01001) на Державне агентство України ПлейСіті (, вул. Б. Грінченка, 3, м. Київ, 01001).

Ухвалою суду від 09 вересня 2025 року замінено у справі №916/1559/24 позивача Комісію з регулювання азартних ігор та лотерей (, вул. Бориса Грінченка, буд. 3, м. Київ, 01001) на правонаступника: Державне агентство України ПлейСіті (, вул. Б. Грінченка, 3, м. Київ, 01001).

26 листопада 2025 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Актеон» до суду надійшла заява про закриття провадження у справі (вхід. № ЕС/124784/25).

Вказана заява була обґрунтована тим, що відповідач вважає, що в позовній заяві та інших процесуальних документах по суті справи Позивачем не було наведено закону, положення якого надавали б Комісії з регулювання азартних ігор та лотерей (надалі по тексту КРАІЛ) повноваження звертатись до суду саме з позовом про стягнення з організаторів азартних ігор заборгованості із внесення щорічної плати за ліцензії. Як вже було зазначено раніше, спеціальний закон що регулює господарську діяльність у сфері азартних ігор (ЗУ «Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор») не містив норм, що надавали б КРАІЛ відповідні повноваження. Визначена законодавством функція КРАІЛ щодо контролю за господарською діяльністю у сфері організації та проведення азартних ігор не надавала вказаному органу державної влади повноважень для стягнення з організаторів азартних ігор плати за ліцензії в судовому порядку. Положення Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» також не є законом, що визначає повноваження КРАІЛ на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості зі сплати за ліцензії, оскільки в цьому нормативно-правовому акті взагалі не визначались повноваження КРАІЛ. Положення про Комісію з регулювання азартних ігор та лотерей, затверджене постановою Кабінету Міністрів України № 891 від 23.09.2020, взагалі не є законом. Більш того, у вказаному Положенні також відсутні конкретні випадки, в яких КРАІЛ має право на звернення до суду. Відсутність повноважень зі стягнення плати за ліцензії в судовому порядку визнавалась й самою КРАІЛ. Зокрема, до позовної заяви долучено лист КРАІЛ на адресу Офісу Генерального прокурора від 14.08.2023, де зазначено, що «законом та іншими законодавчими актами, якими керується у своїй діяльності КРАІЛ, не визначені повноваження звернення КРАІЛ до суду щодо стягнення заборгованості, що утворилась у зв`язку з несплатою організаторами азартних ігор чергової плати за ліцензію у сфері діяльності з організації та проведення азартних ігор». Аналогічне зазначено також і у листі КРАІЛ на адресу Офісу Генерального прокурора від 24.11.2023 року, який долучений до позовної заяви. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, на рівні Основного Закону України визнано, що за межами компетенції, визначеної Конституцією та законодавством, органи державної влади діяти не можуть. Вказані норми спрямовані на убезпечення від свавільної діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, в тому числі й від неправомірного втручання в господарську діяльність юридичних осіб.

Якщо суб`єкт владних повноважень звернувся до суду без передбачених законом підстав, і це з`ясовано судом на стадії відкриття провадження, то суд відмовляє у відкритті провадження, оскільки спір не може розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо ці обставини були з`ясовані судом після відкриття провадження, суд закриває провадження у справі. Розгляд таких спорів перебуває поза межами не лише адміністративної юрисдикції адміністративних судів, він не належить до юрисдикції жодного іншого суду.

01 грудня 2025 року заступником Генерального прокурора Офісу Генерального прокурора до суду подані заперечення на заяву про закриття провадження у справі, обґрунтовані в цілому тим, що положеннями Закону № 768-ІХ п. 1 та п. 18 ч. 1 ст. 15, ч. ч. 4, 6 ст. 49, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин та які є незмінними після набуття чинності вимогами Закон України від 04.12.2024 № 4116-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з метою боротьби з ігровою залежністю (лудоманією) та вдосконалення державного регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор та лотерей» (далі Закон № 4116-ІХ), встановлений імперативний обов`язок організатора азартних ігор щодо внесення плати за ліцензії. Вказані приписи мають імперативний характер та визначають публічно правовий обов`язок, який виникає безпосередньо із закону та не може бути скасований фактом анулювання ліцензії. Крім того, Закон № 768-ІХ не звільняє ТОВ «ЦЕНТР АКТЕОН» від виконання обов`язку щодо внесення щорічної плати за ліцензії, за час їх використання, після прийняття рішень про їх анулювання, що встановлює гарантії для держави з метою захисту її майнових інтересів у вигляді надходження коштів до державного бюджету і стягнення заборгованості в разі невиконання обов`язку організатором азартних ігор.

Таким чином, обов`язок ТОВ «ЦЕНТР АКТЕОН» щодо внесення щорічної плати за ліцензії є безумовним і не припиняється внаслідок їх анулювання. Відсутність у первинній редакції Закону № 768-ІХ спеціальної процедури стягнення не усувала обов`язку як такого, що підтверджено подальшими змінами законодавства. Закон № 4116 лише деталізував порядок реалізації вже існуючого обов`язку організатора сплачувати ліцензійні платежі та деталізував механізм його стягнення. Це доводить правильність позиції прокурора про обов`язковість виникнення заборгованості, у разі невиконання обов`язку зі сплати щорічних платежів, та необхідність її стягнення до Державного бюджету України.

Разом з тим, відповідно до норм Закону№ 768-ІХ на момент подання позову КРАІЛ наділена повноваженнями щодо правового регулювання господарської діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор, здійснення контролю за нею та звернення до суду, якщо це необхідно для здійснення її повноважень.

Оскільки відповідач отримав вигоду від користування ліцензіями, то обов`язок сплачувати платежі за ці ліцензії є справедливим, передбачуваним і пропорційним. Навпаки, звільнення організатора азартних ігор від сплати заборгованості за несплачені ним щорічні платежі за ліцензії є несправедливим щодо держави та суспільства та порушених публічних інтересів. Так, норми Закону № 768-ІХ, Положення про Комісію з регулювання азартних ігор та лотерей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 № 891 (далі Положення № 891), Постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2011 № 106 «Деякі питання ведення обліку податків, зборів, платежів та інших доходів бюджету» (далі Постанова КМУ № 106) передбачають для КРАІЛ контрольні повноваження, які повинні забезпечити надходження до державного бюджету щорічних платежів за ліцензії, сплату яких вона контролює, як спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади. Контрольна функція КРАІЛ за своєю природою включає обов`язок забезпечити реальне надходження до бюджету обов`язкових платежів, передбачених законом. Держава уповноважила КРАІЛ діяти у спосіб, який забезпечить стягнення до державного бюджету несплачених щорічних платежів за ліцензії для досягнення результату та надходження коштів до бюджету, а не лише фіксацію порушення без реагування на них. Відсутність прямої норми Закону № 768-ІХ, що прямо закріплює право КРАІЛ на звернення до суду з позовом саме щодо стягнення заборгованості не може тлумачитись як законодавча заборона звернення до суду.

Необґрунтоване звуження права державного органу на звернення до суду через необхідність наявності окремої норми з конкретним предметом позову суперечить принципу судового захисту, закріпленому в Конституції України. Недоцільність застосування обмежувального принципу щодо можливості звернення суб`єкта владних повноважень з позовом до адміністративного суду, на який посилається відповідач, вказана Великою Палата Верховного Суду у постанові від 13.02.2019 у справі № 810/2763/17, де суд виснував про необхідність дослідження питання щодо наявності «публічного інтересу» такого спору, який переважає над формальним тлумаченням норм чинного законодавства.

Дослідивши зміст та обґрунтованість поданої заяви та наданих до неї документів суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлені такі обставини по справі.

Комісією з регулювання азартних ігор та лотерей (надалі по тексту КРАІЛ) прийнято рішення про видачу ліцензій організатору азартних ігор ТОВ «ШТОРМ ЮКРЕЙН» та на їх підставі видано такі ліцензії: 1) ліцензія на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор у гральних закладах казино за місцем провадження діяльності: м. Київ, вул. Набережно-Хрещатицька, 1, перший поверх готелю «FAIRMONT GRANT HOTEL KYIV», за рішенням від 09.04.2021 № 149; 2) ліцензії на гральні столи з кільцем рулетки у кількості 8 одиниць за рішенням від 13.05.2021 № 257; 3) ліцензія на гральний стіл з кільцем рулетки за рішенням від 03.09.2021 № 538; 4) ліцензії на гральні столи у кількості 12 одиниць за рішенням від 13.05.2021 № 256; 5) ліцензії на гральні столи у кількості 2 одиниці за рішенням від 22.07.2021 № 443; 6) ліцензії на гральні столи у кількості 4 одиниці за рішенням від 03.09.2021 № 537; 7) ліцензія на гральний стіл за рішенням від 13.09.2021 № 555; 8) ліцензії на гральні автомати у кількості 6 одиниць за рішенням від 07.05.2021 № 238; 9) ліцензії на гральні автомати у кількості 44 одиниці за рішенням від 13.05.2021 № 252; 10) ліцензії на гральні автомати у кількості 11 одиниць за рішенням від 31.05.2021 № 303; 11) ліцензія на гральний автомат за рішенням від 03.06.2021 № 335; 12) ліцензії на гральні автомати у кількості 11 одиниць за рішенням від 07.07.2021 № 425; 13) ліцензії на гральні автомати у кількості 2 одиниці за рішенням від 22.07.2021 № 451.

Як вказує прокурор, відповідно до вимог п. 2 постанови КМУ № 173 в організаторів азартних ігор 04.04.2023 року закінчився строк на внесення щорічних платежів за 2022 рік за ліцензії у сфері діяльності з організації та проведення азартних ігор.

Проте організатором азартних ігор ТОВ «ШТОРМ ЮКРЕЙН» вимог п. 2 постанови КМУ № 173 та ч. ч. 4, 6 ст. 49 Закону не виконано, щорічної плати за ліцензії не внесено.

На підставі п. 6 ч. 1 ст. 51 Закону КРАІЛ прийнято рішення від 08.08.2023 року № 105 «Про анулювання ТОВ «ШТОРМ ЮКРЕЙН» ліцензії на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор у гральних закладах казино та ліцензій на гральні автомати, на гральні столи, на гральні столи з кільцем рулетки».

Згідно з указаним рішенням КРАІЛ анулювала ТОВ «ШТОРМ ЮКРЕЙН» ліцензію на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор у гральних закладах казино, видану на підставі рішення КРАІЛ від 09.04.2021 № 149; ліцензії на гральні столи з кільцем рулетки, видані на підставі рішень КРАІЛ від 13.05.2021 № 257, від 03.09.2021 № 538; ліцензії на гральні столи, видані на підставі рішень КРАІЛ від 13.05.2021 № 256, від 22.07.2021 № 443, від 03.09.2021 № 537, від 13.09.2021 № 555; ліцензії на гральні автомати, видані на підставі рішень КРАІЛ від 07.05.2021 № 238, від 13.05.2021 № 252, від 31.05.2021 № 303, від 03.06.2021 № 335, від 07.07.2021 № 425, від 27.07.2021 № 451.

У зв`язку із невнесенням до спеціального фонду Державного бюджету України щорічних платежів за другий та третій роки дії ліцензій у сфері діяльності з організації та проведення азартних ігор, строк сплати за які настав на день анулювання ліцензії, у ТОВ «ШТОРМ ЮКРЕЙН» наявна заборгованість на загальну суму 195 870 000,00 гривень.

Позивачем здійснені також нарахування на суму простроченої заборгованості інфляційних втрат на загальну суму 5 133 375,31 грн. і трьох відсотків річних на загальну суму 5 133 375,31 грн.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, юридичною особою за кодом змінено назву з ТОВ «ШТОРМ ЮКРЕЙН» на ТОВ «ЦЕНТР АКТЕОН», у зв`язку з чим відповідачем у цій справі визначено ТОВ «ЦЕНТР АКТЕОН».

Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази по справі та приписи діючого законодавства, суд приходить до висновку, що провадження по справі підлягає закриттю виходячи з наступного.

Як встановлено судом, прокурором подано даний позов у зв`язку із тим, що уповноважений державою на захист її порушених інтересів орган КРАІЛ, на момент виникнення спірних правовідносин, не здійснив відповідного захисту, а саме не пред`явив до суду позову на захист інтересів держави про стягнення з ТОВ «ЦЕНТР АКТЕОН» до державного бюджету України відповідних сум у зв`язку з невиконанням організатором азартних ігор зобов`язань щодо своєчасного внесення плати за ліцензії на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор.

При цьому, прокурор посилається на приписи частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», Закон України «Про центральні органи виконавчої влади», Закон України «Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор» від 14.07.2020 року, №768-ІХ (далі Закон №768-ІХ), Положення про Комісію з регулювання азартних ігор та лотерей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 № 891, Положення про Державне агентство України ПлейСіті, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 02.05.2025 №505 (далі Положення № 505), Закон України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 р. №3166-VІ за змістом яких вважає, що КРАІЛ, на час звернення до суду з цим позовом та в подальшому правонаступник Державне Агенство України ПлейСіті мають право звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості щорічних платежів з плати за ліцензіями.

Суд не погоджується з такими висновками прокурора та зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З аналізу зазначеної норми Основного Закону України вбачається, що діяльність органів державної влади (у цьому випадку КРАІЛ) здійснюється відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом». Застосування такого принципу забезпечує введення владних функцій у законні рамки і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Отже, можливість звернення суб`єкта владних повноважень до суду адміністративної юрисдикції має бути пов`язана з виконанням ним владних управлінських функцій у межах повноважень та за умови, що право на таке звернення прямо передбачене законом.

Подібна за змістом правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 800/414/17 та від 27 червня 2019 року у справі № 9901/920/18, 05 березня 2020 року у справі 9901/511/19.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1311 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Консультативна рада європейських прокурорів, створена Комітетом міністрів Ради Європи 13 липня 2005 року, у Висновку № 3 (2008) «Про роль прокуратури за межами сфери кримінального права» наголосила, що держави, у яких прокурорські служби виконують функції за межами сфери кримінального права, мають забезпечувати реалізацію цих функцій згідно з такими, зокрема, принципами: діючи за межами сфери кримінального права, прокурори мають користуватися тими ж правами й обов`язками, що й будь-яка інша сторона, і не повинні мати привілейоване становище у ході судових проваджень (рівність сторін); обов`язок прокурорів обґрунтовувати свої дії та розкривати ці причини особам або інститутам, задіяним або зацікавленим у справі, має бути встановлений законом.

Згідно з Рекомендацією Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27 травня 2003 року № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, важливо забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені й ефективні органи.

Згідно з пунктом 2 Рекомендації CM/Rec (2012)11 щодо ролі державних прокурорів за межами системи кримінального судочинства, прийнятої Комітетом міністрів Ради Європи 19 вересня 2012 року, обов`язками та повноваженнями прокурора за межами системи кримінального провадження є представництво загальних та громадських інтересів, захист прав людини та основоположних свобод, а також підтримка верховенства права. При цьому обов`язки та повноваження прокурорів за межами кримінального судочинства мають завжди встановлюватися та чітко визначатися у законодавстві (пункт 3 цієї Рекомендації).

У контексті викладеного, ураховуючи роль прокуратури в демократичному суспільстві та необхідність дотримання справедливого балансу в питанні рівноправності сторін судового провадження, суд наголошує, що підстави та порядок звернення прокурора до адміністративного суду в порядку його представництва інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено та відмінно від реалізації права на звернення до суду самого суб`єкта владних повноважень.

Прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини першої статті 1311 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон № 1697-VII «Про прокуратуру».

За змістом частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

Суд зазначає, що перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У такому разі прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

Відповідно до частин третьої - четвертої статті 53 КАС України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Системне тлумачення вищевказаних приписів дозволяє суду дійти висновку, що стаття 53 КАС України вимагає вказувати в адміністративному позові, скарзі чи іншому процесуальному документі докази на підтвердження підстав заявлених позовних вимог із зазначенням, не тільки того в чому саме полягає порушення інтересів держави, обставини, що зумовили необхідність їх захисту прокурором, але і закон який наділяє позивача процесуальною дієздатністю, тобто надає йому право звернення до суду.

При цьому, суд зазначає, що КАС України, Закон України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 р. №3166-VІ не є тими законами що визначають право звернення суб`єкта владних повноважень до суду та передбачають конкретні випадки, оскільки право звернення до суду повинно бути передбачено окремим законом який врегульовує спірні правовідносини, що віднесенні до компетенції цього суб`єкта владних повноважень та визначені цим же законом.

Тобто, КАС України визначає юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, встановлює порядок здійснення судочинства в адміністративних судах (стаття 1 КАСУ), а не визначає процесуальну дієздатність сторін, оскільки така визначається окремими законами, що врегульовують відповідні правовідносини. Аналогічні висновки суду стосуються і Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 р. №3166-VІ.

Інше тлумачення приписів вказаних законів слід розглядати як розширення повноважень суб`єкта владних повноважень, яке буде відмінним від реалізації права на звернення до суду цього суб`єкта владних повноважень передбаченого законом.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 69 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, підпункті 8.19 постанови від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 та пункті 40 постанови від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia (суд знає закони) під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, зокрема, замінює відповідного суб`єкта владних повноважень в судовому провадженні у разі, якщо той всупереч закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити, причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.

За відсутності такого органу, або відсутності у органу повноважень на звернення до суду, прокурор набуває самостійного права подання позову до суду в інтересах держави і виступає у такій справі позивачем.

Таким чином, діючим законодавством при любих обставинах інтереси держави можуть бути захищені прокурором як при наявності органу до компетенції якого віднесений контроль у відповідній сфері правовідносин так і за якого відсутності, або неналежному здійсненні владних управлінських функцій цим органом, або за відсутності у такого органу права звернення до суду.

Спосіб захисту інтересів держави визначає саме прокурор, шляхом подання позову в особі органу, або як самостійний позивач за його відсутності.

Таким чином, у цій справі підлягає з`ясуванню питання чи були наявні у позивача - Комісії з регулювання азартних ігор та лотерей (КРАІЛ), на момент подання цього позову, передбачені Законом України «Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор» від 14.07.2020 р. №768-ІХ повноваження на звернення до суду із вимогами про стягнення заборгованості щодо щорічних платежів з плати за ліцензіями, оскільки відповідно до частини четвертої статті 5 КАС України суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Такий обмежувальний принцип щодо можливості звернення суб`єкта владних повноважень з позовом до суду адміністративною юрисдикції продубльований і в пункті 5 частини першої статті 19 КАС України, яким передбачено можливість звернення суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.

Правові засади здійснення державного регулювання господарської діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор в Україні визначені Законом України «Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор» № 768-ІХ від 17.07.2020 року (далі Закон № 768-ІХ), Положенням про Комісію з регулювання азартних ігор та лотерей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 № 891, Положенням про Державне агентство України ПлейСіті, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 02.05.2025 №505 (далі Положення № 505),

Відповідно до ст. 6 Закону № 768-IX в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, державне регулювання у сфері організації та проведення азартних ігор здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Комісією з регулювання азартних ігор та лотерей (КРАІЛ, Уповноважений орган) та іншими органами державної влади в межах їх повноважень, визначених Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 8 Закону № 768-IX під час реалізації державної політики у сфері організації та проведення азартних ігор Уповноважений орган має повноваження, серед інших також - у випадках, визначених законом, звертається до суду.

Фінансова відповідальність за порушення вимог Закону № 768-IX встановлена статтею 58 Закону № 768-IX.

Фінансові санкції, передбачені цією статтею, застосовуються за рішенням Уповноваженого органу, що набирає чинності з дня його прийняття. (ч. 8 ст. 58 Закону № 768-IX).

Рішення Уповноваженого органу про застосування до організатора азартних ігор фінансових санкцій, передбачених цією статтею, може бути оскаржене у судовому порядку відповідно до законодавства протягом трьох місяців з дня набрання ним чинності. (ч. 11 ст. 58 Закону № 768-IX).

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 р. № 891 (в редакції, яка діяла на момент спірних правовідносин та втратила чинність на момент розгляду справи) затверджено Положення про Комісію з регулювання азартних ігор та лотерей яким визначені основні завдання КРАІЛ, які співпадають з повноваженнями викладеними у Законі № 768.

Системний аналіз приписів Закону № 768 та Положення № 891 дає підстави для висновку, що цими актами було передбачено, що КРАІЛ «у випадках, визначених законом, звертається до суду», але не визначено ці конкретні випадки, з якими вказаний суб`єкт владних повноважень має право звертатися до суду, з яких правових підстав та щодо якого предмету позову.

У Законі № 768-IX відсутні також норми які б визначали підстави та порядок формування заборгованості із щорічної плати за ліцензії, а також повноваження щодо стягнення Уповноваженим органом з організаторів азартних ігор такої заборгованості в судовому порядку.

Відповідно до норм Закону № 768-IX та Положення № 891, КРАІЛ має повноваження на притягнення організаторів азартних ігор до фінансової відповідальності шляхом прийняття рішення про накладення фінансових санкцій відповідно до статті 58 Закону № 768-IX, яке примусово виконується відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, КРАІЛ, а в подальшому правонаступник Державне агентство України ПлейСіті має повноваження на притягнення організаторів азартних ігор до спеціальної юридичної відповідальності шляхом прийняття рішення про анулювання ліцензій за невиконання обов`язку із здійснення щорічної плати або прострочення її сплати понад два місяці за ліцензії відповідно до статті 51 Закону № 768-IX.

Таким чином, суд зазначає, що з урахуванням змісту норм ст.ст. 6, 8, 51, 58 Закону № 768-IX та п. 1-4 Положення № 891 повноваження щодо формування та стягнення заборгованості за користування виданими ліцензіями на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор та ліцензіями на гральні автомати, які були анульовані у суб`єкта господарювання, у КРАІЛ відсутні.

Системний аналіз всіх норм Закону № 768-IX, дає підстави стверджувати, що він не передбачає право звернення КРАІЛ до суду з позовними вимогами, що заявлені у цій справі, окрім застосування відповідних фінансових санкцій та рішення про анулювання ліцензій.

А тому, суд приходить до висновку, що прокурором у цій позовній заяві визначено орган, в особі якого він звернувся до суду, який не має права на звернення до суду з таким позовом. Зазначене свідчить про відсутність процесуальної дієздатності у позивача на подачу цього позову, оскільки конкретного прямого визначення випадків з якими він має право звернутись до суду в законі не зазначено.

Таким чином, у спірних правовідносинах відсутній суб`єкт владних повноважень, який уповноважений здійснювати захист інтересів держави у обраний прокурором спосіб - шляхом звернення до суду з вищевказаним позовом.

За таких обставин, тобто відсутності процесуальної дієздатності у КРАІЛ на подачу позову, але наявності порушених інтересів держави у вигляді несплати коштів за ліцензії, у прокурора виникає право самостійного звернення до суду з таким позовом та набуття у зв`язку з цим статусу позивача.

Прокурор не скористався таким правом подання позову, але він з урахуванням вищенаведених висновків не позбавлений його на теперішній час.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2025 №336 «Про ліквідацію Комісії з регулювання азартних ігор та лотерей» ліквідовано Комісію з регулювання азартних ігор та лотерей, встановлено що правонаступником майна, прав і обов`язків Комісії, що ліквідується є Державне агентство ПлейСіті. Постанову Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 № 891 «Про Комісію з регулювання азартних ігор та лотерей» визнано такою, що втратила чинність.

Відповідно до Положення № 505 Державне агентство України ПлейСіті є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр міністра України з інновацій, розвитку освіти, науки та технологій - Міністра цифрової трансформації і який реалізує державну політику у сфері організації та проведення азартних ігор та лотерейній сфері.

Пунктом 3 Положення про Державне агентство України ПлейСіті зокрема передбачено, що основними завданнями Агентства ПлейСіті є: 1) реалізація державної політики у сфері організації та проведення азартних ігор та лотерейній сфері; 2) здійснення державного нагляду (контролю) за ринком азартних ігор, а також за проведенням лотерей в Україні.

Відповідно до п. 4 Положення про Державне агентство України ПлейСіті Агентство ПлейСіті відповідно до покладених на нього завдань виконує функції органу ліцензування господарської діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор, приймає рішення про залишення заяви про отримання ліцензії без руху або без розгляду, видачу ліцензії або відмову у видачі ліцензії, припинення дії ліцензій, а також здійснює інші повноваження органу ліцензування в межах та порядку, встановлених Законом України «Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор».

П.п. 8 п. 5. Агентство ПлейСіті з метою організації своєї діяльності забезпечує в установленому порядку самопредставництво Агентства ПлейСіті в судах та інших органах через осіб, уповноважених діяти від його імені, зокрема через посадових осіб юридичної служби апарату Агентства ПлейСіті або інших уповноважених осіб, а також забезпечує представництво інтересів Агентства ПлейСіті в судах та інших органах через представників.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з метою боротьби з ігровою залежністю (лудоманією) та вдосконалення державного регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор та лотерей» від 4.12.2024 р. № 4116 до ч.1 ст. 8 Закону № 768 внесені зміни і вона викладена у новій редакції, яка взагалі не передбачає права звернення Уповноваженого органу до суду.

Таким чином, відповідно до повноважень Агентства ПлейСіті, визначених ч. 1 ст. 8 Закону № 768-IX в чинній редакції, та п. 4 Положення № 505 у вказаного органу взагалі відсутні повноваження щодо звернення до суду у визначених законом випадках.

Тобто, урахуванням відповідних змін у чинному законодавстві, право звернення до суду не перейшло від КРАІЛ до його правонаступника Агентства ПлейСіті, що також є підтвердженням висновків суду про відсутність процесуальної дієздатності у позивача не тільки на момент звернення з цим адміністративним позовом, але і їх відсутність станом на час розгляду справи по суті. Фактично законодавець, шляхом внесення змін до Закону № 768-IX змінив повноваження Уповноваженого органу та виключив із них право звернення до суду. Відповідно, на думку суду, правонаступник Державна агенція ПлейСіті не має процесуальної дієздатності, не може бути позивачем у цій справі. та не має повноважень підтримувати позовні вимоги заявлені КРАІЛ.

Суд відхиляє посилання Агентства ПлейСіті та прокурора на приписи ЗУ Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», оскільки він визначає правові засади здійснення державного регулювання господарської діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор в Україні, визначає правові, економічні, соціальні та організаційні умови проведення азартних ігор, повноваження органів які здійснюють такий контроль, та не є спеціальним законом який визначає повноваження цього органу щодо права звернення до суду у випадках визначених законом.

Таких випадків «визначених законом» не визначав і Закон № 768-IX у старій редакції. Тобто законом не визначений предмет позову з яким може звертатись до суду орган - позивач у цій справі.

У новій редакції Закону № 768-IX взагалі відсутні повноваження у Уповноваженого органу звертатись до суду у випадках визначних законом.

За усталеним підходом, сформованим у судовій практиці, предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (див. висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17).

Крім того, суд відхиляє посилання прокурора на пп. 8 п. 5 Положення про Державне агенство ПлейСіті № 505, яким передбачено, що з метою організації своєї діяльності забезпечує в установленому порядку самопредставництво Агентства ПлейСіті в судах та інших органах через осіб, уповноважених діяти від його імені, зокрема через посадових осіб юридичної служби апарату Агентства ПлейСіті або інших уповноважених осіб, а також забезпечує представництво інтересів Агентства ПлейСіті в судах та інших органах через представників, виходячи з наступного.

По-перше, Положення №505 не є законом, а є підзаконним нормативним актом, що не відповідає приписам «у випадках визначених законом».

По-друге, поняття «самопредставництво в судах» та «право звернення до суду у випадках визначених законом» є різними не тільки за змістом, але і за обсягом повноважень, оскільки право звернення до суду є значно ширшим і передбачає визначення в законі не тільки самого права звернення до суду, а і зазначення з якими вимогами, до кого, та щодо якого предмета позову. Термін «самопредставництво в судах» не є підтвердженням наділення суб`єкта владних повноважень правом подання позову та не є тотожним «право звернення до суду у випадках визначених законом».

Щодо посилань прокурора на Постанову ВС КАС від 02.10.2025 року у справі № 922/2158/24 де суд визнав, що відповідно до приписів Закону України «Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор», Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», КРАІЛ наділена повноваженнями щодо правового регулювання господарської діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор, здійсненням контролю за нею, та звернення до суду, суд не погоджується з висновками Верховного суду виходячи з наступного.

У вказаній справі, суддя Харківського ОАС ухвалою від 02.05.2025 року повернув адміністративний позов Харківської обласної прокуратури в інтересах держави, в особі Комісії з регулювання азартних ігор та лотерей до ТОВ "Харків Палас Клуб" про стягнення 62306017,40 грн, оскільки не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку про невиконання або неналежне виконання КРАІЛ своїх функцій щодо захисту інтересів держави.

Таким чином, питання наявності чи відсутності процесуальної дієздатності у позивача (КРАІЛ) на подачу такого позову не було предметом розгляду у вказаній справі взагалі, оскільки суддя в ухвалі лише визнав те, що прокурор не довів нездійснення чи неналежне здійснення захисту інтересів держави відповідним суб`єктом владних повноважень, наданих йому законодавством функцій. Справа не розглядалась судом по суті спору.

Окрім того, суд зазначає, що питання процесуальної дієздатності суб`єктів владних повноважень та права звернення до суду неодноразово було предметом розгляду ВС КАС протягом 2023-2025 років у подібних спорах за участю Державної служби України з надзвичайних ситуацій.

Так, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного суду в постановах від 03 березня 2025 року у справі № 260/4199/22, від 23 січня 2025 року у справі № 520/16197/23, від 24 січня 2025 року у справах № 520/30126/23, № 520/13228/23 та № 400/9970/23, від 30 січня 2025 року у справах № 400/10777/23, № 520/28873/23, № 400/4928/22, № 420/22304/23, № 560/17801/23, № 560/17369/23, від 31 січня 2025 року у справах № 140/25901/23, № 240/28363/23 та інших дійшов висновку, що прокурор не має права на звернення до суду у подібній категорії спорів щодо зобов`язання приведення в належний технічний стан та готовність до укриття населення захисних споруд цивільного захисту з огляду на те, що ДСНС не має таких повноважень, хоча й проводить планові або позапланові перевірки цих споруд.

Ухвалою від 24 березня 2025 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду задовольнив клопотання заступника Генерального прокурора та передав на розгляд Великої Палати на підставі частини п`ятої статті 346 КАС України, справу №420/22303/23, для визначення питання повноважень ДСНС на самостійне звернення до суду не вирішувалося.

Велика Палата Верховного Суду в Ухвалі від 05.06.2025 року зазначила наступне.

«Проаналізувавши рішення Касаційного адміністративного суду у подібній категорії спорів, що містяться у Єдиному державному реєстрі судових рішень, встановила, що правова позиція Верховного Суду у справах зазначеної категорії є усталеною. Натомість в ухвалі Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24 березня 2025 року не наведено правових висновків суду касаційної інстанції, які суперечать один одному. У зв`язку із цим немає підстав стверджувати про наявність глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з подібними правовідносинами.

Щодо посилання Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду на висновки Великої Палати, що викладені в постанові від 15 травня 2019 року у справі № 820/4717/16, якими визнано право прокурора звертатися до суду в інтересах ДСНС для усунення порушень у сфері цивільного захисту, то Велика Палата зазначає, що такі висновки не є застосовними до спірних правовідносин.

Велика Палата у цій справі погодилася з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки виник за участю суб`єкта владних повноважень, який реалізовує у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції. Питання щодо наявності у прокурора повноважень для звернення до суду в інтересах держави в особі ДСНС Велика Палата не вирішувала, оскільки це питання не було предметом касаційного оскарження.

На це Велика Палата Верховного Суду звернула увагу й в ухвалі від 02 листопада 2023 року у справі № 260/4199/22, в якій зазначила, що, вказуючи на публічно-правовий характер спору за участю прокурора, який звернувся до суду на реалізацію повноважень щодо захисту інтересів держави, пов`язаного з усуненням порушень законодавства у сфері обороноздатності держави, у тому числі із забезпеченням захисту мирного населення, вона у справі № 820/4717/16 не вирішувала питання щодо наявності в ДСНС повноважень на самостійне подання до суду відповідного позову, зокрема й у розумінні пункту 48 частини другої статті 17-1 КЦЗ України.»

Велика Палата Верховного Суду, справу № 420/22303/23 повернула до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду у відповідній колегії.

Постановою ВС КАС від 09.10.2025 року, у справі № 420/22303/23 касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення. Постанову П`ятого ААС від 07 січня 2025 року, якою скасовано рішення суду першої інстанції, а позовну заяву заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі ГУ ДСНС в Одеській області, Одеської ОВА до КП «Сервісний центр», за участю третьої особи - Одеської міської ради, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишено без розгляду, у зв`язку з відсутністю підстав для здійснення представництва інтересів держави залишено без змін.

Таким чином, суд приходить до висновку, що Постанова ВС КАС від 02.10.2025 року у справі №922/2158/24 не може бути застосована у цій справі, оскільки викладена у ній правова позиція є протилежною практиці ВП Верховного суду та стабільній практиці ВС КАС у подібних справах.

Крім того, суд зазначає, що принциповим у наведених справах є повноваження будь-якого суб`єкта владних повноважень, а тому співпадіння за суб`єктним складом цієї справи та наведеної прокурором №922/2158/24 не є визначальним для застосування наведеної практики.

Суд зазначає, що якщо суб`єкт владних повноважень звернувся до суду без передбачених законом підстав, і це з`ясовано судом на стадії відкриття провадження, то суд відмовляє у відкритті провадження, оскільки спір не може розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо ці обставини були з`ясовані судом після відкриття провадження, суд закриває провадження у справі. Розгляд таких спорів перебуває поза межами не лише адміністративної юрисдикції адміністративних судів, він не належить до юрисдикції жодного іншого суду.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 818/1735/17, від 07 вересня 2018 року у справі № 824/2473/15-а, від 24 вересня 2018 року у справі № 813/562/15, від 06 червня 2019 року у справі № 814/2764/16, від 23 квітня 2020 року у справі № 820/6416/16, від 18 листопада 2022 року у справі № 813/2243/17, від 01 лютого 2022 року у справі № 480/4055/18 та від 30 травня 2023 року у справі № 813/4992/17, від 24.02.2025 р. № 420/28679/23.

У вказаних вище постановах колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що у такому випадку провадження у справі належить закривати з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме - якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Такий підхід до застосування норм процесуального права у подібних випадках продемонстровано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2024 року у справі № 560/177/23.

Проте поняття спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Правова позиція такого змісту міститься й у постанові Верховного Суду від 08 вересня 2022 року у справі № 300/1263/22.

Враховуючи, що у КРАІЛ та Державного Агенства України ПлейСіті відсутнє право на звернення до суду з таким позовом, то таке право відсутнє й у прокурора, який діє в інтересах держави в особі вказаного органу. Тобто цей спір у наявному суб`єктному складі не може бути вирішено судом будь-якої юрисдикції.

З огляду на це, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Така позиція викладена ВС КАС у постанові від 24 лютого 2025 року у справі № 420/28679/23.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 46, 53, 238, 240, 248, 256, 293 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Актеон» про закриття провадження у справі за позовом заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі Державного агентства України ПлейСіті до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Актеон» про стягнення заборгованості задовольнити.

Закрити провадження у справі за позовом заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі Державного агентства України ПлейСіті до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Актеон» про стягнення заборгованості.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали суду.

Повний текст ухвали складений та підпианий суддею 04 грудня 2025 року.

Суддя С.О. Стефанов