Справа № 160/20748/25
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2025-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Озерянської С.І.
за участі секретаря судового засідання Буснюк В.В.
представників позивача Трегуб П.П., Усенко А.О.
представників відповідача Скляренко О.Г., Сліпець С.С., Фіцай Я.П.
17.07.2025 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішень про застосування штрафних санкцій, вимоги.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області були прийняті податкові повідомлення-рішення, рішення про застосування штрафних санкцій та вимогу, які на переконання позивача, є протиправними, оскільки не відповідають чітким вимогам та принципам, встановленим податковим законодавством, грунтуються на довільному тлумаченні норм права, не підтверджені належними доказами, містять внутрішні суперечності та не відображають об`єктивний стан речей у доказовому порядку. В матерілах перевірки спостерігається очевидне прагнення штучного узгодження фактів під заздалегідь сформований фіскальний результат, зокрема, для необгрунтованого збільшення бази оподаткування та подальшого донарахування податків і штрафних санкцій. Викладена в рішеннях інформація суперечить офіційним документам, не базується на достовірних даних і викликає сумнів у неупередженості контролюючого органу. Спірні рішення вважає юридично необгрунтованими, прийнятими з перевищенням повноважень та такими, що підлягають скасуванню.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.07.2025 року позовну заяву було залишено без руху, оскільки вона була подана без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.
18.08.2025 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області подано відзив на позовну заяву, в якому воно просить в задоволенні позову відмовити та зазначає, що ФОП ОСОБА_1 не надав до перевірки первинні документи пов`язані з господарською діяльністю. Внаслідок неподання ФОП ОСОБА_1 до контролюючого органу повідомлення за формою №20-ОПП, в реєстраційних даних ІКС «Податковий блок» відсутня інформація щодо рухомого та нерухомого майна, що використовувалось платником податків у господарській діяльності. Також, позивачем не було подано декларацію про майновий стан та доходи за період 2018 рік, занижено чистий оподатковуваний дохід, податок з доходів фізичних осіб, військовий збір та єдиний соціальний внесок.
21.08.2025 року до суду позивачем надано відповідь на відзив, в якій підтримано позицію, викладену в позовній заяві.
17.09.2025 року позивчем надано додаткові пояснення, в якіх підтримано позицію, викладену в позовній заяві.
01.10.2025 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області подано пояснення, в яких воно просить в задоволенні позову відмовити з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву.
31.10.2025 року позивачем надано додаткові пояснення, в якіх підтримано позицію, викладену в позовній заяві.
В судовому засіданні 07.11.2025 року представники позивача позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити повністю.
В судовому засіданні 07.11.2025 року представники відповідача проти задоволення позовних вимог заперечували та просилі відмовити в їх задоволенні.
Дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив та зазначає наступне.
З матеріалів справи вбачається, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у період з 09.04.2025 року по 15.04.2025 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .
За результатами перевірки складено акт від 22.04.2025 року №1814/04-36-24-08/ НОМЕР_1 «Про результати документальної невиїзної позапланової перевірки Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2018 року по 31.12.2019 року.
Документальною позаплановою невиїзною перевіркою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 встановлено порушення:
1. п. 44.1 ст. 44, п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України внаслідок заниження чистого оподатковуваного доходу донараховано податок з доходів фізичних осіб у перевіряємому періоді всього на 8489229,37 грн., у т.ч. за 2018 рік на 4177365,58 грн., за 2019 рік на 4311863,79 грн.;
2. пп.1.2 п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України внаслідок заниження чистого оподатковуваного доходу донараховано суму військового збору, який підлягає сплаті до бюджету всього на суму 715833,79 грн., у т.ч. за 2018 рік на 348113,80 грн., за 2019 рік на 367719,99 грн.;
3. пп.16.1.3 п. 16.1 ст. 16, п. 49.2, п.п.49.18.5 п. 49.18 ст. 49, п. 176.1 ст. 176, п. 179.1 ст. 179 Податкового кодексу України, а саме: неподання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2018 рік;
4. п. 2 част. 1 ст. 7, част. 3 ст. 9 розділу ІІІ Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» внаслідок заниження чистого оподатковуваного доходу, в результаті занижено суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування всього на 257435,64 грн., у т.ч. за 2018 рік на 103201,56 грн., за 2019 рік на 154234,08 грн.
5. част. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в частині несвоєчасної сплати (несвоєчасного перерахування) сум єдиного внеску, нарахованого у березні 2017 року, у жовтні 2018 року;
7. пп.16.1.3 п. 16.1 ст. 16, п. 63.3 ст. 63 Податкового кодексу України, Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 09.12.2021 року №1588 в частині неподання інформації щодо об`єктів через які провадиться діяльність (надані в оренду нежитлові приміщення), за формою №20-ОПП;
Вважаючи дані податкові повідомлення-рішення, рішення та вимогу про сплату недоїмки протиправними позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюється Податковим кодексом України.
Статтею 15 Податкового кодексу України надано визначення платника податку якими визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.
Згідно з підпунктом 16.1.3 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України, платник податків зобов`язаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.
Відповідно пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, інформації, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Пунктом 44.3 статті 44 Податкового кодексу України встановлено, що платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів та інформації, визначених пунктом 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом визначених законодавством строків, але не менше: 2555 днів - для документів та інформації, необхідних для здійснення податкового контролю, відповідно до статей 39 і 39-2, пункту 141.4 статті 141 цього Кодексу; 1825 днів - для первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством, що складаються особами, визначеними пунктом 133.1 статті 133, підпунктом 133.2.2 пункту 133.2 та пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, а також юридичними особами, які обрали спрощену систему оподаткування, за винятком документів, до яких застосовується більш тривалий строк зберігання згідно з підпунктом 44.3.1 цього пункту; 1095 днів - для інших документів, на які не поширюються вимоги підпунктів 44.3.1 та 44.3.2 цього пункту; 1095 днів - для документів, пов`язаних з виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, включаючи дозвільні документи. Строки зберігання документів та інформації, визначені цим пунктом, розраховуються з дня подання податкової звітності чи іншої звітності, передбаченої цим Кодексом, для складення якої використовуються зазначені документи та/або інформація, а в разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного строку подання такої звітності, а для документів, пов`язаних з виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, - з дня здійснення відповідної господарської операції (для відповідних дозвільних документів - з дня завершення строку їх дії). У разі ліквідації платника податків документи, визначені пунктом 44.1 цієї статті, за період діяльності платника податків не менш як 1825 днів (2555 днів - для документів та інформації, необхідних для здійснення податкового контролю відповідно до статей 39 і 39-2, пункту 141.4 статті 141 цього Кодексу), що передували даті ліквідації платника податків, у встановленому законодавством порядку передаються до архіву. Передбачені цим пунктом строки зберігання документів та інформації продовжуються на період зупинення відліку строку давності у випадках, передбачених пунктом 102.3 статті 102 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 63.3 статті 63 Податкового кодексу України, з метою проведення податкового контролю платники податків підлягають реєстрації або взяттю на облік у контролюючих органах за місцезнаходженням юридичних осіб, відокремлених підрозділів юридичних осіб, місцем проживання особи (основне місце обліку), а також за місцем розташування (реєстрації) їх підрозділів, рухомого та нерухомого майна, об`єктів оподаткування або об`єктів, які пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (неосновне місце обліку).
Відповідно до Податкового кодексу України з метою використання єдиної раціональної методики обліку платників податків і зборів у контролюючих органах розроблено Порядок обліку платників податків і зборів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 09.12.2021 року №1588.
Пунктами 8.1 та 8.2 цього Порядку передбачено, що платник податків зобов`язаний повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, контролюючий орган за основним місцем обліку у порядку, встановленому цим розділом. Об`єктами оподаткування і об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (далі - об`єкти оподаткування), є майно та дії, у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідними розділами Податкового кодексу України.
Відповідно пункту 8.4 Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 09.12.2021 року №1588 заява про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою № 20-ОПП подається протягом 10 робочих днів після їх реєстрації, створення чи відкриття до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків.
Згідно з пунктом 85.5 статті 85 Податкового кодексу України, платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.
Стаття 177 Податкового кодексу України встановлює порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно пункту 177.1 статті 177 цього Кодексу, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Пунктом 177.4 статті 177 Податкового кодексу України передбачено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат; витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством; суми податків, зборів, пов`язаних з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з об`єктів житлової нерухомості); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, роялті на користь правовласників, як винагорода за використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав чи як відрахування на користь правовласників на підставі договорів, укладених таким платником податку з організаціями колективного управління відповідно до Закону України "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав", одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, пов`язаних з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.
Відповідно змісту пункту 176.1 статті 176 Податкового кодексу України платники податку зобов`язані вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов`язаний відповідно до цього Кодексу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку; отримувати та зберігати протягом строку давності, встановленого цим Кодексом, документи первинного обліку, в тому числі на підставі яких визначаються витрати при розрахунку інвестиційного прибутку та формується податкова знижка платника податку; подавати податкову декларацію за встановленою формою у визначені строки у випадках, коли згідно з нормами цього Кодексу таке подання є обов`язковим. На вимогу контролюючого органу та в межах його повноважень, визначених законодавством, платники податку зобов`язані пред`являти документи і відомості, пов`язані з виникненням доходу або права на отримання податкової знижки, обчисленням і сплатою податку, та підтверджувати необхідними документами достовірність відомостей, зазначених у податковій декларації з цього податку.
Пунктом 179.1 статті 179 Податкового кодексу України, встановлено, що платник податку зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу.
Стаття 181 Податкового кодексу України встановлює вимоги щодо реєстрації осіб як платників податку.
Згідно з пунктом 181.1 статті 181 Податкового кодексу України, у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі операцій з постачання товарів/послуг з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі (зокрема, але не виключно шляхом встановлення спеціального застосунку або додатку на смартфонах, планшетах чи інших цифрових пристроях), нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1000000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку першої - третьої групи.
Відповідно пункту 183.4 статті 183 Податкового кодексу України, у разі переходу осіб із спрощеної системи оподаткування, що не передбачає сплати податку, на сплату інших податків і зборів, встановлених цим Кодексом, у випадках, визначених главою 1 розділу XIV цього Кодексу, за умови, що такі особи відповідають вимогам, визначеним пунктом 181.1 статті 181 цього Кодексу, реєстраційна заява подається не пізніше 10 числа першого календарного місяця, в якому здійснено перехід на сплату інших податків і зборів, встановлених цим Кодексом. Якщо такі особи відповідають вимогам, визначеним пунктом 182.1 статті 182 цього Кодексу, реєстраційна заява подається у строк, визначений пунктом 183.3 цієї статті.
Частиною 1 статті 187 Податкового кодексу України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
В даному випадку, відповідачем при перевірці встановлено порушення позивачем наведених норм податкового законодавства, які полягають у наступному.
При перевірці встановлено, що платник податку фізична особа ОСОБА_1 систематично здійснював продаж об`єктів нерухомості житлових будинків, згідно договорів будівництва нерухомості.
Контролюючим органом зроблено висновок що будівництво та систематичний продаж фізичною особою нерухомого майна, в тому числі власного, з метою отримання прибутку є підприємницькою діяльністю.
Так, відповідачем на підставі отриманої інформації зазначено, що у періоді з 01.04.2018 року по 31.12.2019 року ОСОБА_1 отримано грошові кошти для здійснення будівництва, від операцій з реалізації земельних ділянок, житлових будинків фізичним особам, всього у сумі 47787867,25 грн. в тому числі у періоді: з 01.04.2018 року по 31.12.2018 року у сумі 23236081,25 грн.; з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року у сумі 24551786 грн.
Перевіркою правильності визначення сум оподатковуваного доходу встановлено заниження ФОП ОСОБА_1 суми загального оподатковуваного доходу в порушення пункту 44.1 пункту 44.3 статті 44, пунктів 177.1 та 177.2 статті 177 Податкового кодексу України всього на суму 45772345,40 грн., в тому числі за 2018 рік на 23236081,25 грн., за 2019 рік на 22536264,15 грн. та чистого оподатковуваного доходу на суму 45706730,70 грн., в тому числі за 2018 рік на 23207586,53 грн., за 2019 рік на 22499144,17 грн.
Таким чином, за результатами перевірки вналідок встановлених порушень занижено податок з доходів фізичних осіб у перевіряємому періоді на 8489229,37 грн., у тому числі за 2018 рік на 4177365,58 грн., за 2019 рік на 4311863,79 грн.
Суд вважає такі висновки податкового органу необгрунтованими та передчасними, з наступних підстав.
Так, як при перевірці так і судом встановлено, що 21.06.2017 року фізичною особою ОСОБА_1 було придбано 7 земельних ділянок за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 0,47 га та загальною вартістю 704497,38 грн.
Податковим органом при перевірці було встановлено складання технічної документації щодо поділу цієї земельної ділянки на 22 земельні ділянки.
У 2018-2019 роках фізичною особою ОСОБА_1 було укладено 18 договорів з фізичними особами про участь у будівництві об`єкта нерухомості, зокрема від 19.01.2018 року №5 з ОСОБА_2 , від 13.03.2018 року №10 з ОСОБА_3 , від 02.04.2018 року №4 з ОСОБА_4 , від 16.05.2018 року №7 з ОСОБА_5 , від 15.06.2018 року №2 з ОСОБА_6 , від 06.07.2018 року №6 з ОСОБА_7 від 09.07.2018 рокум №1 з ОСОБА_8 , від 09.07.2018 року №11 з ОСОБА_9 , від 31.07.2018 року №3 з ОСОБА_10 , від 16.08.2018 року №19 з ОСОБА_11 , від 16.08.2018 року №8 з ОСОБА_12 , від 30.11.2018 року №12с з ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , від 17.01.2019 року №13 з ОСОБА_15 , від 18.01.2019 року №14 з ОСОБА_16 , від 21.01.2019 року №18 з ОСОБА_17 , від 22.01.2019 року №17 з ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , від 25.01.2019 року №16 з ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , від 28.01.2019 року №15 з ОСОБА_22 .
Відповідно умов договорів про участь у будівництві об`єкта нерухомості, які є ідентичними, ОСОБА_1 зобов`язувався побудувати, ввести в експлуатацію і передати у власність об`єкт нерухомості та має право отримати від іншої сторони грошові кошти на будівництво вказаного об`єкту, які та зобов`язується йому передати.
ОСОБА_1 , як сторона 1, приймає на себе зобов`язання здійснити будівництво об`єкта у відповідності до проекту і дозвільної документації; ввести об`єкт в експлуатацію; після завершення будівництва і введення в експлуатацію об`єкта, за умови повного розрахунку, передати іншій стороні по акту приймання-передаваання об`єкт у власність.
Отже, зміт всіх договорів про участь у будівництві має ознаки договору доручення.
Також, в акті зазначено що окрім грошових коштів, суми надходжень яких зазначено у договорах про участь у будівництві об`єкта нерухомості, позивачем отримані 11.07.2019 року грошові кошти на рахунок АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_2 від ОСОБА_23 завдаток за будинок АДРЕСА_2 у сумі 2575000 грн.
Таким чином, відповідачем при перевірці встановлено, що з урахуванням всіх джерел надходжень грошових коштів для здійснення будівництва, від операцій з реалізації земельних ділянок, житлових будинків фізичним особам, позивачем отримано грошові кошти всього у сумі 50102867,25 грн., в тому числі у періоді з 01.01.2018 року по 31.03.2018 року у сумі 2315000 грн., з 01.04.2018 року по 31.12.2018 року у сумі 23236081,25 грн., з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року у сумі24551786 грн.
В акті перевірки перевіряючими зазначено що будівництво здійснювалось ОСОБА_1 з 2018 року господарським способом відповідно до повідомлень про початок виконання будівельних робіт та було завершено у 209 році на підставі декларацій про готовність об`єктів до експлуатації, а відповідно до актів прийому передачі до договорів про участь у будівництві об`єкта нерухомості ОСОБА_1 передав, а фізичні особи прийняли одноквартирні житлові будинки садибного типу загальною площею 205,3 кв.м кожний.
Перелік об`єктів нерухомого майна, яке реалізовано фізичною особою-платником податків ОСОБА_1 протягом 2018-2019 років відображено в додаку №2 акту перевірки від 22.04.2025 року.
Враховуючи встановлені при перевірці обставини відповідач дійшов висновку про здійснення позивачем, як фізичною особою-підприємцем господарської діяльності, що полягала у будівництві та наступному продажу об`єктів нерухомого майна за видом діяльності, який не зазначено в реєстрі платників єдиного податку.
При цьому, з досліджених матеріалів справи судом встановлено, що передачі житлових будинків за договорами купівлі-продажу не було здійснено, оскільки всі об`єкти нерухомості було передано не в результаті продажу, а на підставі актів приймання-передачі, оформлених на виконання зобов`язань за договорами фінансового будівництва і саме ці акти були підставою для державної реєстрації права власності на такі об`єкти нерухомості за замовниками.
Відсутність договорів купівлі-продажу та наявність укладених договорів про участь у будівництві, що мають ознаки договору фінансування/доручення, а також актів приймання-передачі, унеможливлюють кваліфікацію таких операцій як купівлі-продажу майна, адже фактично забудовник діяв не як продавець, а як виконавець, який здійснив будівництво житлових будинків за рахунок замовників.
Отже, доходи, які відповідачем визначено як прибуток від прожу нерухомості, є коштами, що надходили від фінансування будівництва за договорами доручення. Такі кошти є фінансуванням будівництва та направлені на оплату матарілів, робіт, послуг та оримання необхідної дозвільної документації.
Отримані кошти не можуть бути віднесені до оподатковуваного доходу позивача, оскільки, на відміну від договору купівлі-продажу, направлені на виконання договору доручення.
При перевірці у податкового органу були наявні всі договори про участь у будівництві об`єктів нерухомості, акти приймання-передачі та була можливість дослідити їх зміст та відмінність умов від договору купівлі-продажу, однак зроблено помилковий висновок про укладання договорів купілі-продажу та отримання від їх укладення прибутку.
Також, позивачем на підтвердження своїх доводів надано договори доручення з вказаними вище фізичними особами які є ідентичними та полягають в тому, що доручитель доручає, а повірений зобов`язується здійснити від імені та за рахунок довірителя всі юридичні дії по організації будівництва житлового будинку.
Судом досліджено договори доручення та акти приймання-передачі до договорів доручення, відповідно яких повірений за рахунокм довірителя виконав всі юридичні дії по організації будівництва, а саме: укладання письмових або усних договорів з третіми особами з метою організації будівництва об`єкту згідно проекту, організацію виготовлення проектно-кошторисної документації, організацію здачі житлового будинку в експлуатацію. Доручення виконано в повному обсязі згідно з умовами договорів доручення.
В свою чергу, норми частини 164.2 статті 164 Податкового кодексу України не містять положень про включення до загального оподатковуваного доходу коштів від довірителя для виконання доручення.
Встановлені обставини справи свідчать про необгрунтованість висновків податкового органу та протиправність оскаржуваних позивачем податкових повідомлень-рішень, рішень та вимоги.
Окрему увагу суд звертає на завищення відповідачем в акті перевірки суми грошових коштів отриманих позивачем на рахунок № НОМЕР_2 за 2019 рік, що підтверджується банківськими виписками.
Так, відповідачем було надано виписку по рахунках ОСОБА_1 з відображенням коштів що на нього надійшли, зокрема: 20.04.2019 року 210 000 грн., 08.05.2019 року 300 000 грн., 11.07.2019 року 2 570 000 грн.
При цьому позивачем було надано довідки АТ КБ «Приватбанк» від 30.10.2025 року щодо руху коштів на відповідні дати 20.04.2019 року, 08.05.2019 року та 11.07.2019 року.
Відповідно довідки АТ КБ «Приватбанк» від 30.10.2025 року про рух коштів за 20.04.2019 року завіксовано дві операції: витрата 215,10 грн. - покупка в супемаркеті, надходження 2 100 грн. поповнення картки.
Відповідно довідки АТ КБ «Приватбанк» від 30.10.2025 року про рух коштів 08.05.2019 року зафіксовано одну операцію: надходження 3 000 грн. поповнення картки.
Відповідно довідки АТ КБ «Приватбанк» від 30.10.2025 року про рух коштів 11.07.2019 року зафіксовано одну операцію: надходження 25 750 грн. поповнення картки.
Завищення складає 207900 грн., 297000 грн. та 2549250 грн. відповідно.
Отже, надана відповідачем виписка по рахунку № НОМЕР_2 протирічить банківським випискам по цьому рахунку, наданим АТ КБ «Приватбанк» від 30.10.2025 року.
Також суд враховує те, що надано відповідачем виписка не містить жодної інформації про те хто та коли її надав, на якій підставі та не завірена жодним чином.
Враховуючи зазначене та встановлені обставини справи, суд зазначає про непідтвердження належним чином факту надходження коштів на рахунки позивача, наявність суттєвих протирічь в сумах та їх завищення, що свідчить про недоведеність та передчасність висновків в частині суми отриманих коштів на рахунки.
Вважаючи протиправними податкові повідомлення- рішення, рішення, вимогу та заявляючи позовні вимоги про їх скасування позивач в якості підстави також зазначає, те що оскаржувані податкові повідомлення-рішення, рішення про застосування санкцій та вимога винесені стосовно фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 , в той час коли передача нерухомості була здійснена ОСОБА_1 як фізичною особою.
Надаючи оцінку вказаним позивачем підставам суд враховує наступне.
Відповідно положень частини 1 статті 1 та частини 1 статті Цивільного кодексу України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи).
Статтями 24 та 25, 34 Цивільного кодексу України надано визначення поняття фізичної особи та її цивільної правоздатності. Так, людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. Здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).
Відповідно положень статей 50 та 51 цього Кодексу, право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. До підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Отже, кожна фізична особа з повною цивільною дієздатністю має право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом.
На момент виникнення спірних правовідносин був чинним Господарський кодекс України, який визначав основні засади господарювання в Україні і регулював господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а також між цими суб`єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.
Відповідно частини 2 статті 3 Господарського кодексу України, господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).
Згідно положень статей 42 та 43 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.
Стаття 44 Господарського кодексу України встановлює принципи підприємницької діяльності. Так, підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільного найму підприємцем працівників; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд.
Відповідно частин 1 та 5 статті 128 Господарського кодексу України, громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Громадянин-підприємець здійснює свою діяльність на засадах свободи підприємництва та відповідно до принципів, передбачених у статті 44 цього Кодексу.
Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що здійснення підприємницької діяльності є правом фізичної особи та здійснюється за її вільним волевиявенням, зокрема і у виборі видів підприємницької діяльності. Чинним законодавством не передбачено підстав для зобов`язання фізичної особи займатися як самим підприємництвом так і окремими його видами.
В свою чергу, відсутність здійснення підприємницької діяльності не свідчить про неможливість фізичної особи приймати участь у цивільно-правових відносинах. Така особа має право здійснювати діяльність як підприємницьку, маючи статус підприємця, так і як фізична особа.
Фізична особа не може бути примушена здійснювати підприємницьку діяльність чи якийсь з її видів і вона самостійно обирає спосіб реалізації своїх цивільних прав, отже вирішує питання щодо здійснення тієї або іншої діяльності чи то від імені фізичної особи, чи то від імені підприємця.
Отримання фізичною особою доходу не є свідченням здійснення нею підприємницької діяльності, тому кваліфікація правочинів, в результаті реалізації яких отримано грошові кошти як таких що вчинені в рамках підприємницької діяльності є помилковими.
Також, чинне законодавство не містить критеріїв віднесення до підприємницької діяльності правочини в залежності від рівня оплати за ними, частоти укладання, не забороняє фізичній особі поза підприємницькою діяльністю отримувати дохід та не зобов`язує фізичну особу за таких умов провадити підприємницьку діяльність.
Отже, висновок про те що продаж будинків є підприємницькою діяльністю з огляду на отримання доходу є помилковим, оскільки дохід отримується за будь яким договором купівлі-продажу та саме по собі отримання доходу за наслідком певних операцій не свідчить про їх підприємницький характер. Неодноразове відчуження фізичною особою ОСОБА_1 об`єктів нерухомості за оплатними правочинами не свідчить про підприємницьку діяльність, оскільки законодавство не забороняє фізичній особі вчиняти такі правочини саме від імені фізичної особи.
В даному випадку, всі угоди було укладено від імені фізичної особи ОСОБА_1 , в той час коли оскаржувані податкові повідомлення-рішення, рішення та вимога винесені у відношенні до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , що свідчить про їх протиправність та є окремою підставою для їх скасування.
У зв`язку з задоволенням позовних вимог відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений позивачем судовий збір слід стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 243, 245-247, 250, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 15 140 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст судового рішення складено 17.11.2025 року.

Суддя С.І. Озерянська