Справа № 160/19298/25
Суддя: Савченко Артур Владиславович
Дата ухвалення: 2025-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Суд, у складі судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Савченка А.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними та скасування наказу,
02 липня 2025 року позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій заявлені вимоги:
- визнати протиправним Наказ Військової частини НОМЕР_2 №939 від 14.03.2025 року щодо ненарахування та невиплати позивачу, ОСОБА_1 , частки грошового забезпечення та додаткової грошової винагороди в розмірі до 100 000 гривень, належних як сестрі зниклого безвісти старшого солдата ОСОБА_2 , відповідно до Закону України № 3995-ІХ від 08.10.2024 та інших нормативних актів.
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу, ОСОБА_1 , частку грошового забезпечення (до 20% місячного розміру) та додаткову грошову винагороду в розмірі 100 000 гривень (за наявності підстав), пропорційно періоду з 21.02.2025 до моменту вирішення справи, з урахуванням фактично виплачених сум.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона звернулась до відповідача із заявою про виплату їй грошового забезпечення як сестрі зниклого безвісти військовослужбовця. Військовою частиною НОМЕР_2 відмовлено у виплаті грошового забезпечення, у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду з цим позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.07.2025р. відкрито провадження в цій справі.
Крім того, цією ухвалою зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 надати всі документи, які були враховані при винесенні наказу Військової частини НОМЕР_2 №939 від 14.03.2025 року.
21 липня 2025 року від відповідача надійшло клопотання, в якому він просить продовжити строк для подання відзиву у справі.
21 липня 2025 року від відповідача надійшла заява про долучення доказів у справі.
21 липня 2025 року від Військової частини НОМЕР_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що відповідно до п. 6 розділу XXІІІ «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом МОУ від 07.06.2018 №260, розмір грошового забезпечення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право. В той же час, виплати грошового забезпечення військовополонених та зниклих безвісти врегульовано ст. 9 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та урядовою Постановою № 884. Так, відповідно до п. 6 ст. 9 зазначеного Закону: За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення. Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону). Порядок підтвердження справжності підпису військовослужбовця на особистому розпорядженні на випадок полону, оформлення та зберігання такого розпорядження та його скасування здійснюються у порядку, передбаченому пунктом 4 статті 16 цього Закону. У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань. У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці четвертому цього пункту, грошове забезпечення виплачується повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець. Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 20 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань. Слід зазначити, що такого особистого розпорядження щодо виплати грошового забезпечення саме позивачу, рівно як і даних про відсутність особистого розпорядження військовослужбовця, до позовної заяви не додано, та не зазначено, чи робилось таке особисте розпорядження зазначеним військовослужбовцем. Підсумовуючи вищевикладене, слід дійти висновку, що будь-якої вини чи протиправних дій з боку Військової частини НОМЕР_2 стосовно позивача допущено не було, а позовна заява сформульована без надання необхідних даних щодо наявності чи відсутності особистого розпорядження військовослужбовця.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.07.2025р. клопотання Військової частини НОМЕР_2 про поновлення строку для надання відзиву по справі задоволено. Продовжено Військовій частині НОМЕР_4 строк для подачі відзиву по справі та прийняти відзив по справі.
Справа розглядається судом в порядку спрощеного провадження за приписами статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
Суд встановив, що ОСОБА_1 є сестрою зниклого безвісти ОСОБА_2 .
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 06.12.2024р. №5352 військовослужбовця ОСОБА_2 визнано безвісті зниклим з 20 листопада 2024 року.
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно господарської діяльності) від 14.03.2025р. №939 позивачці відмовлено у виплаті частки грошового забезпечення та додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 гривень та інших належних коштів, що в загальній сумі не перевищує 20% членам сімей захоплених у полон або заручників, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (безвісті зниклих) військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 у зв?язку з відсутністю підтвердження, що військовослужбовець є законним представником заявника або заявник є отримувачем аліментів відповідно до додатку 2 цього наказу.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діють на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела прав.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
На підставі статті 2 Закону № 2011-XII, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Частиною 1 статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
У відповідності до частин 2-4 статті 9 Закону № 2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини 6 статті 9 Закону № 2011-XII (у редакції, чинній на час спірних правовідносин) за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.
Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону).
Порядок підтвердження справжності підпису військовослужбовця на особистому розпорядженні на випадок полону, оформлення та зберігання такого розпорядження та його скасування здійснюються у порядку, передбаченому пунктом 4 статті 16 цього Закону.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці четвертому цього пункту, грошове забезпечення виплачується повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець. Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 20 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
Суд встановив, що жодна із сторін не надала особистого розпорядження військовослужбовця, який визнаний безвісти відсутнім.
Отже, відповідно до частини 6 статті 9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення мало б виплачуватись дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені).
У разі відсутності зазначених осіб грошове забезпечення мало б виплачуватись повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець.
Отже, за змістом вказаної норми, її дія поширюється на сестер лише, якщо військовослужбовець є її законним представником.
Стаття 242 Цивільного кодексу України (представництво за законом) передбачає, що батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Опікун є законним представником малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною. Законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа.
Разом з тим, позивачка не надала доказів, що військовослужбовець є її законним представником, а тому підстав для виплат згідно частини 6 статті 9 Закону № 2011-XII немає.
Беручи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.
Керуючись статтями 246-247, 249, 255, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
У позові ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними та скасування наказу відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.В. Савченко