Справа № 461/9211/25
Суддя: Стрельбицький В. В.
Дата ухвалення: 2025-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №461/9211/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2025 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Герман М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за адміністративним позовом

ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 ;

РНОКПП: НОМЕР_1 ),

в інтересах якого діє Яцук Галина Михайлівна

(Львівська обл., м. Миколаїв; РНОКПП: НОМЕР_2 ),

до

Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби

(79007, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11; )

про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

I. Позиції сторін та учасників справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Адвокат Яцук Галина Михайлівна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до суду з адміністративним позовом у якому просить:

- визнати протиправним і скасувати рішення 30.10.2025 № 019839 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства;

- визнати протиправним та скасувати рішення від 30.10.2025 №106/2025 про примусове повернення, визнати протиправною та скасувати заборону в`їзду на територію України строком на 3 роки до 30 жовтня 2028 року;

- визнати протиправною і скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення від 30.10.2025 року серія ПН МЛВ № 003220 про накладення адміністративного стягнення на громадянина гр. Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 в сумі 3400 грн.

В обґрунтування позову покликається на те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Азербайджану (Азербайджанської Республіки). 29.10.2025 складено протокол про адміністративне правопорушення серія ПР МЛВ № 003230 відносно громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серія від 30.10.2025 ПН МЛВ № 003220, якою на ОСОБА_2 , накладено штраф за ч.1 ст. 203 КУпАП в розмірі 3400,00 грн. У протоколі про адміністративне правопорушення та постанові про накладення адміністративного стягнення міститься відмітка про те, що позивача ознайомлено з протоколом та постановою, про що свідчить його підпис в цих документах. У протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що гр. Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 ознайомлено з його правами, зокрема, роз`яснено зміст ст. 63 Конституції України, що підтверджується наявністю на другому аркуші протоколу власноручного підпису позивача. В протоколі складеному головним спеціалістом ОСОБА_3 друкованими літерами українською мовою зазначено про те , що :

«Я, гр. гр. Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 , вчасно не залишив межі України з особистих обставин, перекладача не потребую».

В протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що позивач послуг перекладача не потребує. Також у протоколі зазначено, що розгляд справи позивач просить проводити без його участі. Постановою про накладення адміністративного стягнення від 30.10.2025 серія ПН МЛВ № 003220 громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400,00 грн. У постанові, зазначено про те, що 29.10.2024 о 17.48 год. за адресою: 79005, м. Львів, вул. Руданського, 3, встановлено перевищення встановленого строку перебування в Україні не більш як на 30 днів гр. Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 . Місце скоєння правопорушення: 79005, м. Львів, вул. Руданського, 3. При розгляді справи додатково встановлено, що гр. Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 прибув на територію України 06.07.2025 через ПП «Маяки-Удобне» та до цього часу межі України не залишив, чим перевищив встановлений строк перебування в Україні не більш як на 30 днів, чим порушив п.2 Порядку, затвердженого ПКМУ №150 від 15.02.2012, за що передбачено відповідальність за ч.1 ст.203 КУпАП.

30.10.2025 першим заступником начальника Західного міжрегіонального управління державної міграційної служби було винесено рішення № 019839 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, гр. Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 та зобов`язано його покинути територію України у термін до 09.11.2025 року.

Згідно змісту рішення від 30.10.2025, гр. Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 прибув на територію України 06.07.2025 через ПП «Маяки-Удобне» та до цього часу межі України не залишив, чим перевищив встановлений строк перебування в Україні не більш як на 30 днів та порушив положення ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

У паспорті гр. Азербайджанської Республіки штамп ОСОБА_2 поставлено рішення від 30.10.2025№ 106/2025 про примусове повернення, штамп про заборону в`їзду в Україну станом на три роки до 30 жовтня 2028 року.

Вказує, що позивача було затримано працівниками міграційної служби у селі Керниця Львівського району Львівської області 29.10.2025 о 08 год. 30 хв., у нього був паспорт який він надав працівникам міграційної служби. Також, у нього був документ, а саме дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства виданий 26.09.2025 № 8015. Він намагався пояснити, що з метою працевлаштування та отримання дозволу затримався на території України. Паспорт у позивача було вилучено та його доставлено до міста Львова, де він надавав пояснення у декількох установах. Остання установа де позивач перебував це м. Львів, вул. Руданського, 3, де він підписував документи надані працівниками установи. Приблизно о 18 год. позивача відпустили та йому не пропонували перекладача та захисника. 04.11.2025 у м. Львів, вул. Руданського, 3, позивачу надали копії протоколу та постанови про адміністративне правопорушення, рішення від 30.10.2024 № 019839 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, а також паспорт де було проставлено відмітку про прийняття рішення про примусове повернення від 30.10.2025 №106/2025, встановлено строк для виїзду 10 діб, зобов`язано залишити територію України до 09.11.2025 року. Вказує, що рішення про примусове повернення від 30.10.2025 №106/2025 зазначене у паспорті у позивача на момент звернення до суду немає, зі слів позивача йому не надавалось. Позивач стверджує, що не відмовлявся від захисника, однак такого йому не було запропоновано, він був доставлений до підрозділу ДМС України та затриманий більше трьох годин. Працівники, відповідно, мали скласти протокол про адміністративне затримання та здійснити інформування Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги про випадок затримання, чого зроблено не було. Позивач не визнає, що йому були роз`яснені права, надруковані українського мовою на другому аркуші протоколу про адміністративне правопорушення, у тому числі право користуватися послугами адвоката і перекладача. Підпис позивача під цим друкованим переліком прав українською мовою без перекладу не свідчить, що йому вони були дійсно роз`яснені і зрозумілі.

Позивач намагався пояснити, що у нього наявний дозвіл на роботу, він має намір працювати на будівельних, монтажних роботах у ТОВ «РЕСПЕКТ БУД ПРОЕКТ» та з цією метою виготовляв документи, отримав ідентифікаційний номер платника податку і дозвіл на працю. Однак, ці пояснення було проігноровано працівником міграційної служби. Згідно протоколу про адміністративне правопорушення, позивач засвідчив, що послуг перекладача не потребує, розгляд справи здійснювався без його участі. Він взагалі не розумів того, що йому говорив і що було написано посадовою особою міграційної служби у відповідних процесуальних документах.

Відтак, вважає неправомірним незабезпечення його адвокатом і перекладачем при розгляді матеріалів про адміністративне правопорушення та прийнятті оскаржуваного рішення, вважає неправомірним не складання відносно нього протоколу про адміністративне затримання.

Позивач не визнає, що ним заявлялося клопотання про розгляд справи про адміністративне правопорушення без його участі керівником підрозділу міграційної служби, як то надруковано українською мовою в протоколі про адміністративне правопорушення Позивач, не будучи належним чином проінформованим про його права, взагалі не знав, що його справа розглядатиметься керівником підрозділу і він може бути присутнім при такому розгляді.

Вказує, що дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права, відтак просить адміністративний позов задовольнити.

Ухвалою суду від 11.11.2025 відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи за правилами розгляду окремих категорій адміністративних справ, відповідно до ст. 288 КАС України.

Представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву відповідно до якого, відповідач заперечує проти задоволення заявлених вимог, зокрема вказує, що про адміністративне затримання іноземця та/або особи без громадянства уповноважені посадові особи органу ДМС негайно інформують відповідний Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги, відповідно до Порядку інформування центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги про випадки затримання, адміністративного арешту або застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 року № 1363, крім випадків якщо особа захищає себе особисто чи запросила захисника. У разі добровільної згоди іноземця та/або особи без громадянства прибути до територіального органу/підрозділу ДМС протокол про адміністративне затримання іноземця та/або особи без громадянства може не складатись.

Зазначає, що під час складання протоколу про адміністративне правопорушення № ПР МЛВ 003230 відносно громадянина Азербайджану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 1 ст. 203 КУпАП позивача було ознайомлено, з правами, зокрема, роз`яснено зміст ст. 63 Конституції України, а також права та обов`язки, передбачені ст. 268 КУпАП. Факт роз`яснення прав та обов`язків підтверджується наявністю на другому аркуші протоколу власноручного підпису позивача. З протоколом про адміністративне правопорушення та постановою про накладення адміністративного стягнення позивач був ознайомлений, копії отримав, про що свідчать особисті підписи ОСОБА_1 в цих документах.

Крім того вказує, що в протоколі зафіксовані пояснення ОСОБА_1 щодо адміністративного правопорушення: «своєчасно не залишив територію України з особистих обставин, розумію що порушив міграційне законодавство, зміст протоколу мені зрозумілий, перекладача не потребую.» та додаткових заяв, клопотань від правопорушника під час складання протоколу про адміністративне правопорушення та розгляду справи з подальшим винесенням постанови, не надходило.

Зазначає, що недотримання правил законного перебування іноземця або особи без громадянства на території України є прямим наслідком для визнання цих осіб нелегальними мігрантами та вжиття заходів щодо їх притягнення до адміністративної відповідальності з подальшим прийняття органом міграційної служби рішення про їх примусове повернення та аргументи позивача не спростовують та не скасовують порушення законодавства України про правовий статус іноземців, оскільки чинним законодавством не передбачено виключень чи винятків із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і особисті обставини не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України, та не звільняють від обов`язку доводити законність свого перебування. Позивач повинен був звернутись до закінчення 90-денного терміну легального перебування за продовження строків перебування згідно п. 4 Порядку №150 за наявності обґрунтованих підстав, проте цього не зробив.

Вказує, що доводи та аргументи сторони позивача ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин справи та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Доводи сторони позивача не підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, натомість оскаржувані рішення ЗМУ ДМС були прийняті в межах повноважень, на підставі та на виконання законодавства України з питань незаконного перебування іноземців на території України та протидії нелегальній міграції. Враховуючи все вищезазначене, рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця №019839 від 30.10.2025 та рішення про заборону в`їзду в Україну строком на 3 роки, як і постанова про накладення адміністративного стягнення на позивача є законними та обґрунтованими. Позивачем вчинено адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 203 КУпАП. Позивач не має документів, які дозволяють законно перебувати на території України. Докази, надані представником позивача не є належним підтвердженням законності перебування на території України ОСОБА_1 . Встановлена частиною другою статтею 26 Закону 3773-VI можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну, свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень.

В судовому засіданні представник позивача та позивач, кожен окремо, заявлені вимоги підтримали, з підстав наведених у позові.

В судовому засіданні представник Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби заперечила проти задоволення зачвлених вимог, з підстав викладених у відзиві наявному у матеріалах справи.

II. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Статтею 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначаються Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі - Закон № 3773), а також міжнародними нормами.

Частиною першою, третьою статті 3 Закону № 3773 визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено статтею 4 Закону № 3773.

Положеннями частини 1 статті 4 Закону № 3773 визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Згідно ч. 16 ст. 4 Закону № 3773, іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Відповідно до статті 9 Закону № 3773, іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Іноземці та особи без громадянства під час проходження прикордонного контролю у пунктах пропуску через державний кордон зобов`язані подати свої біометричні дані для їх фіксації. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Суд, дослідивши наявні у справі документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, виходить з наступних доводів та мотивів.

Як встановлено із матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Азербайджану (Азербайджанської Республіки), що підтверджується паспортом номер НОМЕР_3 , тип: РC, код держави: AZE, дата видачі: 30.11.2024, дійсний до ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження: Азербайджан.

Згідно відміток паспорту, ОСОБА_2 в`їхав на територію України 06.07.2025, пункт пропуску Маяки-Удобне.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МЛВ №003230 від 29.10.2025, 29.10.2025 о 17 годині 48 хвилин за адресою: 79005, м. Львів, вул. Руданського, 3, встановлено перевищення встановленого строку перебування в Україні не більш як на 30 днів гр. Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 , місце скоєння правопорушення: 79005, м. Львів, вул. Руданського, 3., за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону № 3773, іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, а також порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України регламентує Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі Закон № 3773).

Відповідно до ст. 1 Угоди між КМУ та Урядом Азербайджанської Республіки про безвізові поїздки громадян, затвердженого постановою КМУ № 1565 від 24.10.2002, громадяни держави однієї Сторони, незалежно від місця їх постійного проживання, можуть в`їжджати, прямувати транзитом, виїжджати та перебувати на території держави іншої Сторони без віз з дотриманням правил перебування і реєстрації, що діють в цій державі, по документах, зазначених у Додатках 1 та 2 до цієї Угоди.

Згідно пп. 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ від 15.02.2012 № 150 (далі Порядок №150), іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території, зокрема, не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено законодавством та міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Відтак, з огляду на в`їзд позивача на територію України 06.07.2025, граничний термін перебування ОСОБА_4 06.10.2025, тобто 90 днів.

Відповідно до п. 2.2. Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення Державною міграційною службою України, затвердженої наказом МВС України 28.08.2013 № 825, протокол про правопорушення (у разі його оформлення) складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, на бланку, який містить серію та номер, наскрізну нумерацію в межах відповідного органу ДМС, у двох примірниках, один з яких під підпис вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності; викладається державною мовою; заповнюється розбірливим почерком або за допомогою друкованих засобів.

Після заповнення за допомогою друкованих засобів протокол про правопорушення надається уповноваженою посадовою особою, яка його заповнювала, особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, для перевірки правильності внесених до нього відомостей. У разі виявлення у протоколі про правопорушення помилок уповноважена посадова особа, яка його заповнювала, вносить до нього відповідні виправлення.

Після перевірки внесених до протоколу про правопорушення відомостей особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, підтверджує правильність таких відомостей власним підписом.

Відповідно до п.2.3. Порядку №150, при складанні протоколу про правопорушення особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються її права і обов`язки, передбачені статтею 63 Конституції України та статтею 268 КУпАП, про що робиться відмітка у протоколі про правопорушення.

Згідно п. 2.6. Порядку №150, у разі коли особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, не володіє мовою, якою ведеться провадження, протокол про правопорушення складається за участю перекладача.

Перекладачем може бути особа, яка вільно володіє мовою, якою здійснюється провадження у справі про адміністративне правопорушення, та іншою мовою, знання якої необхідне для усного або письмового перекладу з однієї мови на іншу, а також особа, яка володіє технікою жестової мови (для спілкування з особами з вадами слуху).

Перекладачами також можуть бути залучені особи, відомості про яких унесено до Довідково-інформаційного реєстру перекладачів відповідно до Порядку ведення Державною міграційною службою України Довідково-інформаційного реєстру перекладачів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 березня 2013 року № 228, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 травня 2013 року за № 801/23333.

Згідно п. 3.6. цієї ж Інструкції, справа про адміністративне правопорушення розглядається у присутності особи, стосовно якої складено протокол про правопорушення, або її законного представника (адвоката), перекладача (у разі їх наявності).

Так, відповідно до ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Частиною 2 статті 277 КУпАП встановлено, що справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 203 розглядаються протягом доби.

За ч. 1 ст. 203 КУпАП передбачена відповідальність за перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні не більш як на 30 днів, а так само недодержання ними встановлених законодавством вимог транзитного проїзду через територію України або вимог декларування чи реєстрації місця проживання (перебування).

Постановою про накладення адміністративного стягнення серії ПН МЛВ №003220 від 30.10.2025, за ч. 1 ст. 203 КУпАП, встановлено перевищення встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів гр. Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 , місце скоєння: АДРЕСА_2 . Додатково встановлено, що ОСОБА_2 прибув на територію України 06.07.2025 через ПП «Маяки-Удобне» та до цього часу територію України не залишив, чим перевищив встановлений строк перебування більш як на 30 днів, що є порушенням п. 2 Порядку ПКМУ №150 від 15.02.2012, відповідальність за яке передбачено частиною 1 статті 203 КУпАП та накладено на ОСОБА_2 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн.

Натомість, уповноваженим представником Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби наведені вимоги та положення щодо забезпечення права на перекладача при складанні протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МЛВ №003230 від 29.10.2025 та постанови серії ПН МЛВ №003220 від 30.10.2025 виконано не було.

У розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі -Конвенція), притягнення особи до адміністративної відповідальності розцінюється як «кримінальне обвинувачення», оскільки адміністративні правопорушення мають ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції. Таку позицію, зокрема висловив Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Надточій проти України" від 15.05.2008.

Згідно ст.6 даної Конвенції:

«Кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права:

а) бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього;

b)мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту;

c)захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагати інтереси правосуддя;

d)допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що йсвідків обвинувачення;

е) якщо він не розуміє мови, яка використовується в суді, або не розмовляє нею-одержувати безоплатну допомогу перекладача».

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосуванні практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з протоколу ПР МЛВ №003230 від 29.10.2025, такий складено головним спеціалістом ОСОБА_3 в присутності гр. Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 . При цьому, докази належного роз`яснення прав особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, в матеріалах справи відсутні, а на сторінці 2 даного протоколу навпроти графи про роз`яснення прав з місцем для відповідного підпису особи яка притягується до відповідальності наявний підпис. При цьому в графі переклад протоколу зроблено усно за участі перекладача (у разі наявності) наявна відмітка друкованими літерами «не потрібно» та підпис.

Більше того, в ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_2 не володіє українською мовою, а отже останній не міг розуміти суть протоколу та його зміст, зокрема в частині яка стосується його прав.

Вказане свідчить про те, що протокол про притягнення до адміністративної відповідальності складено з грубими порушеннями законодавчих вимог до процедури його оформлення та складання і не може слугувати допустимим й достатнім доказом винуватості у вчиненні адміністративних правопорушень.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 є громадянином Азербайджанської Республіки, який до того ж і не володіє українською мовою, незалучення до наведених процесуальних дій професійного перекладача прямо вказує на недопустимість вказаного доказу.

В ході розгляду справи встановлено, що працівниками Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби для перекладу було залучено гр. Азербайджану ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .. Проте, критерії визначення працівниками відповідних органів рівня володіння даною особою українською мовою, достатнього для здійснення належного перекладу, у справі не зазначені, так само як відсутні будь-які правові підстави, в тому числі процесуальні рішення, на підставі яких ОСОБА_5 залучався до справи в якості перекладача. Також, до матеріалів справи не долучено жодного документу, який встановлює факт володіння ОСОБА_5 українською мовою на належному рівні, а його участь у провадженні не зафіксовано жодним процесуальним рішенням чи документом.

Відповідно до ст. 274 КУпАП, перекладач призначається органом (посадовою особою), в провадженні якого перебуває справа про адміністративне правопорушення. Перекладач зобов`язаний з`явитися на виклик органу (посадової особи) і зробити повно й точно доручений йому переклад.

Згідно ст. 286 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право, зокрема виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження.

Водночас, всупереч наведеним положенням в ході судового розгляду не встановлено, що ОСОБА_5 , який, за твердженням представника відповідача, залучений до справи в якості перекладача, відповідає наведеним вище встановленим законом критеріям.

Більше того, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 вказав, що управлінням проводилась операція «Мігрант» по виявленню осіб, які незаконно перебувають на території України, під час проведення якої у селі Керниця було виявлено гр. Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 без документів при собі, який прострочив строк перебування на території України. Позивач самостійно прибув до управління, в подальшому при складанні протоколу був залучений прораб ОСОБА_5 , який виконував функції перекладача, та після складання протоколу ОСОБА_2 самостійно покинув управління, що також підтверджується листом першого заступника начальника Управління СБУ у Львівській області Голобородька О. від 21.11.2025 щодо міжвідомчої взаємодії при прийнятті участі в судових процесах по оскарженню рішень про примусові повернення іноземців до країни походження.

Відтак, суд приходить до висновку, що представниками Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби було грубо порушена процедура адміністративного провадження, оскільки переклад який здійснювався ОСОБА_5 не може вважатися належним, адже в ході розгляду справи не встановлено, що дана особа володіє українською мовою, а отже вона не могла бути залучена у справі в якості перекладача. Більше того, в ході розгляду справи суду не надано належних процесуальних рішень щодо залучення перекладача для участі у провадженні.

Особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, в провадженні у справі про адміністративне правопорушення мають бути забезпечені права, передбачені ст.268 КУпАП, в тому числі право користуватись юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця в галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод право кожного обвинуваченого на переклад мовою, якою володіє особа, розглядається як невід`ємна складова права на захист. Так, згідно п. e ч.3 ст.6 Конвенції, якщо обвинувачений не розуміє мови, яка використовується в суді, або не розмовляє нею, він має щонайменше, серед іншого, одержувати безоплатну допомогу перекладача.

Як вбачається з матеріалів справи протокол про адміністративне правопорушення викладено українською мовою, якою не володіє ОСОБА_2 , а переклад такого зроблений не був, що є грубим порушенням національного законодавства та Конвенції в частині забезпечення дотримання гарантій особи, яка притягується до відповідальності.

Про важливість забезпечення права особи на перекладача неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення у справі "Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН" від 28.11.78, у справі "Камазінскі проти Австрії" від 19.12.89, у справі "Артіко проти Італії" від 30.05.80).

Права іноземця на допомогу перекладача регламентовано і внутрішнім законодавством України.

Дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права.

Верховний Суд у постанові від 07.08.2020 у справі №522/14605/17 зауважив, що дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права.

Аналіз законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства дає підстави для висновку, що правовий статус іноземця передбачає обов`язок суб`єктів владних повноважень забезпечити йому реальну можливість реалізувати свої права, зокрема право на перекладача, яке перебуває у взаємозв`язку з правом знати за що він притягається до адміністративної відповідальності і яка саме санкція до нього застосовується, оскільки від цього безпосередньо залежить наявність у нього чіткої практичної можливості оскаржити дії, які становлять втручання в його права. До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у свої постановах від 08.07.2018 року у справі № 750/8187/16-а та від 04.03.2020 року у справі № 813/2417/18.

Відтак, доказів того, що при складанні протоколу та ухваленні оскарженого рішення був присутнім перекладач або доказів того, що позивач відмовився від перекладача або про те, що він його не потребує, ні протокол, ні рішення не містить, тому вказане викликає у суду обґрунтований сумнів у дотриманні права позивача на залучення перекладача, що прямо впливає на реалізацію права на захист, вказує на формальний підхід з боку суб`єкта владних повноважень та незабезпечення реалізації прав особи - іноземця в ході адміністративної процедури, недотримання вимог ст. 274 КУпАП.

Суд вважає, що оскільки позивач не був забезпечений перекладачем з мови, якою він вільно володіє, він не мав змоги розуміти зміст дій та рішень, що приймалися відносно нього службовими особами та не міг отримати належне роз`яснення його прав, зокрема права на отримання правової допомоги.

Частиною 1 статті 26 Закону № 3773 визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Так, відповідно до рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №019839 від 30.10.2025, встановлено, що гр. Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 прибув на територію України 06.07.2025 через ПП «Маяки-Удобне» та до цього часу територію України не залишив, чим перевищив встановлений строк перебування в Україні не більш як на 30 днів та вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язати його покинути територію України у термін до 09.11.2025. Згідно відмітки наявної у зазначеному документі, перекладача не потрібно «підпис».

Частиною 2 статті 26 Закону № 3773 визначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Так, відповідно до рішення про заборону в`їзду в Україну №017992 від 30.10.2025, гр. Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 прибув на територію України 06.07.2025 через ПП «Маяки-Удобне» та до цього часу територію України не залишив, чим перевищив встановлений строк перебування в Україні не більш як на 30 днів та вирішено заборонити громадянину Азербайджан, ОСОБА_2 ю ІНФОРМАЦІЯ_1 , в`їзд в Україну строком на 3 роки.

Згідно відмітки паспорта позивача, заборонено в`їзд в Україну строком на 3 (три) роки до 30.10.2028.

Судом встановлено, що позивачу, який прибув на територію України 06.07.2025 було видано дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства серії АА № 083931, виданого Львівським обласним центром зайнятості, на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посада арматурник (будівельні, монтажні й ремонтно-будівельні роботи), роботодавець ТОВ «РЕСПЕКТ БУД ПРОЕКТ», дата видачі 26.09.2025, дійсний до 26.09.2027. Також, позивачем оформлено картка платника податків з реєстраційним номером .

Вищенаведене підтверджує доводи позивача про те, що він має намір на законних підставах працювати на території України.

Відповідно до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи доводи учасників провадження, дотримуючись стандартів мотивування судами своїх рішень, суд у даній справі враховує позиції Європейського суду з прав людини неодноразово висловленої у відповідних рішеннях про те, що не можна тлумачити п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень.

Суд вважає, що здобуті та досліджені в ході розгляду у суді даної справи докази є достатніми для ухвалення законного рішення у справі та належної перевірки доводів учасників процесу, а також доказів у справі.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинено і обвинувачена особа є винною у його вчиненні.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих суду доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення (в даному випадку суть правопорушення наведена у постанові) має пояснювати усі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення, тобто в даному випадку версії відповідача. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за інкримінованим обвинуваченням.

Крім того, у п. 2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону. У розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, притягнення особи до адміністративної відповідальності розцінюється як «кримінальне обвинувачення», оскільки адміністративні правопорушення мають ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції.

Зважаючи на суть правопорушення, його характер, санкцію, наведені положення можуть бути застосовані і у даній справі.

Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Так, з досліджених під час судового розгляду матеріалів справи, зокрема оскаржуваної постанови, встановлено те, що така не відповідає вимогам чинного законодавства, винесена без дотриманням встановленої процедури.

При цьому суд наголошує, що окремі дефекти рішення контролюючого органу не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, про його скасування. Якщо спірне рішення прийнято контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту можна чітко встановити зміст цього рішення (зокрема, порушення законодавства, за які застосовуються відповідні санкції, та розмір останніх), таке рішення може бути визнане правомірним навіть у разі, коли не дотримано окремих елементів форми спірного рішення. Вказані позивачем недоліки оформлення оскаржуваної постанови не можуть бути самостійною підставою для визнання протиправним такого рішення за умови, якщо позивачем вчинено порушення вимог чинного законодавства, оскільки при розгляді спорів перевага надається змісту документа порівняно з його зовнішньою формою.

Аналогічний за своєю суттю і змістом правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 753/4366/17, від 11.09.2018 у справі № 826/11623/16, від 14.08.2018 у справі №826/15341/15.

Суд також виходить з того, що розглядаючи скаргу на постанову у справі про адміністративне правопорушення, він повинен перевірити: чи накладено адміністративне стягнення правомочним органом; чи є в діях даної особи ознаки проступку, за який законом передбачена адміністративна відповідальність, і вина у його вчиненні; чи не сплив строк давності для притягнення до адміністративної відповідальності; чи правильні висновки органу (посадової особи), який виніс постанову, про тяжкість вчиненого проступку і обтяжуючі обставини; чи враховані пом`якшуючі обставини, майновий стан винного.

Ухвалюючи рішення у справі, суд також враховує наступне.

Принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає насамперед в активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставини справи, щоб суд ухвалив справедливе та об`єктивне рішення. Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує, якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази.

За змістом статті 210 КАС України, до процесуальних обов`язків адміністративного суду віднесено з`ясування обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, і дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. У такий спосіб проявляється інформування учасників адміністративного процесу щодо порядку реалізації судового розгляду та змісту адміністративної справи. Ознайомлення зі змістом джерел доказів (засобів доказування) дає змогу належно встановити обставини адміністративної справи. Зміст наведених норм дає підстави дійти висновку, що обов`язок встановлення фактичних обставин у конкретній справі законодавцем покладається саме на адміністративний суд, який насамперед має з`ясувати предмет спору та відповідно визначити обставини, які необхідно встановити для правильного його вирішення.

Підсумовуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що провадження у справах пов`язаних з вирішенням питань притягнення позивача до адміністративної відповідальності та ухвалення рішень щодо його подальшого перебування на території України і права на в`їзд до неї відбулось з грубим порушенням права на захист, що свідчить про неправомірність оскаржених рішень.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про те, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ПН МЛВ №003220 від 30.10.2025 про притягнення позивача до відповідальності, рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №019839 від 30.10.2025 та рішення про заборону в`їзду в Україну, які винесені т.в.о. першого заступника Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби Куценка Я.М. не відповідають критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, викладеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому є неправомірними та підлягають скасуванню.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Суд у даній справі також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на викладене, з врахуванням з`ясованих фактичних обставин по справі та досліджених доказів, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 241-246, 286, 288 КАС України,

ухвалив:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ПН МЛВ №003220 від 30.10.2025, яка винесена т.в.о. першого заступника Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби Куценком Я.М. про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

Визнати протиправним та скасувати рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №019839 від 30.10.2025, яке винесене т.в.о. першого заступника Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби Куценком Я.М.

Визнати протиправним та скасувати рішення про заборону в`їзду в Україну №017992 від 30.10.2025, яке винесене т.в.о. першого заступника Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби Куценком Я.М.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Галицький районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня складення судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_2

(адреса: АДРЕСА_1 ;

ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ),

представник позивача Яцук Галина Михайлівна

( АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_2 )

відповідач Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби

представник відповідача Горбонос Інна Костянтинівна

(79007, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11; РНОКПП: НОМЕР_4 ),

Повний текст судового рішення складений 04.12.2025 року.

Головуючий суддя В.В. Стрельбицький