Справа № 711/9452/25
Суддя: Скляренко В. М.
Дата ухвалення: 2025-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа №711/9452/25
Провадження № 2-а/711/91/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2025 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді: Скляренко В.М.

при секретарі Півень С.А., Дмитренко О.Ю.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача Ракоїд Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

в с т а н о в и в :

Представник позивача адвокат Ракоїд Л.В., яка діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правничої допомоги №004-2309057 від 29.09.2025, звернулась до суду з позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 №5126/М/2025 від 11.09.2025 у справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що оскаржувана постанова є незаконною, оскільки винесена без належної правової підстави. Підставою притягнення позивача до адміністративної відповідальності стало невиконання ним обов`язку пройти до 05.06.2025 повторно медичного огляду з метою визначення придатності до військової служби. Натомість позивач зазначає, що перебував на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі ІНФОРМАЦІЯ_3 ) і вчасно оновив військово-облікові дані, однак ІНФОРМАЦІЯ_3 не було виконано свого обов`язку щодо направлення позивача для повторного медичного огляду. Обов`язок самостійно звернутися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки з метою отримання направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду у позивача виник лише з 15 лютого 2025 року, але це в свою чергу не звільняє територіальні центри комплектування та соціальної підтримки від їх обов`язку, як передбачає чинне законодавство, направляти військовозобов`язаних, для проходження ВЛК.

В позові наголошується, що аналіз змісту положень діючого нормативно-правового регулювання порядку проходження ВЛК (п. 3.1. глави 3 розділу ІІ Положення про військово- лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402); п. 21, 74 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560) свідчить, що військовозобов`язаний повинен проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби за рішенням керівника ТЦК лише на підставі направлення, і саме недотримання цього обов`язку тягне відповідальність, передбачену законодавством.

Оскільки позивач повістки про виклик до ТЦК та направлень на проходження ВЛК не отримував, то в даному випадку відсутня подія адміністративного правопорушення, за яке позивача притягнуто до відповідальності оскаржуваною постановою.

Окрім того, в оскаржуваній постанові не зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 вживалися заходи щодо отримання персональних відомостей ОСОБА_1 у порядку електронної інформаційної взаємодії і що внаслідок проведених заходів такі відомості отримати не вдалося, а відтак відсутня передумова для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст. 210-1 КУпАП, як то передбачено у примітці до ст. 210 КУпАП.

Позивач зазначає, що норма статті 210-1 КУпАП передбачає відповідальність особи за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, в тому числі в особливий період. Однак, обов`язок «громадян України віком від 25 до 60 років, які були визнані обмежено придатними до військової служби до набрання чинності цим Законом (крім осіб, визнаних в установленому порядку особами з інвалідністю), з дня набрання чинності цим Законом зобов`язані до 5 червня 2025 року пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби» встановлений Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» від 21.03.2024, який не можливо однозначно віднести до законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, адже зазначений вище обов`язок громадян встановлений в законі, який не відноситься до питань мобілізації, а стосується соціального захисту військовослужбовців та поліцейських і судячи з його назви, так і судячи з його змісту до частини перехідних і прикінцевих положень зазначеного закону. Отже обов`язок пройти повторний медичний огляд з метою визначеності придатності до військової служби не встановлений ані Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ані Законом України «Про оборону України», ані Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу». Зазначена невідповідність та неточність диспозиції статті 210-1 КУпАП порушує принцип правової (юридичної) визначеності, а відтак притягнення позивача до адміністративної відповідальності суперечить засадам верховенства права.

Окремо позивач посилається на те, що виходячи з аналізу оскаржуваної постанови, розгляд справи носив формальний характер, будь-якої підготовки до розгляду справи не було, як і не було дослідження жодних доказів вчинення адміністративного правопорушення, чим порушено вимоги статей 278, 279 КУпАП. Вказані порушення процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення та притягнення до адміністративної відповідальності є суттєвими, оскільки фактично обмежили позивача в часі підготовки до розгляду справи, захищати свої права та інтереси, користуватися професійною правничою допомогою тощо.

Від відповідача відзиву проти позову на адресу суду не надходило.

14.10.2025 судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи в порядку позовного провадження з особливостями, встановленими параграфом 2 глави 11 КАС України.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Пояснив, що за результатом проходження ВЛК у 2022 році він визнаний обмежено придатним до військової служби. У серпні 2025 року він самостійно звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_4 , де його повідомили про необхідність повторного проходження ВЛК, але відповідного направлення не давали і не повідомляли про терміни проходження ВЛК. Тоді ж відносно нього був складений протокол про адміністративне правопорушення та винесено постанову про оголошення усного зауваження. Пізніше йому стало відомо, що його було оголошено в розшук за несвоєчасне проходження ВЛК і 10.09.2025 відносно нього був складений протокол, а 11.09.2025 винесено оскаржувану постанову. Зазначив, що ВЛК він пройшов 13.09.2025 і підтвердив наявність статусу обмежено придатного до військової служби у воєнний час. Зауважив, що не мав наміру ухилятись від військової служби, оскільки має право на звільнення від мобілізації через те, що у вересні 2024 року його батько зник безвісти при виконанні бойового завдання.

Представник позивача також підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Додатково пояснила, що позивачу не видавалось направлення на проходження ВЛК, а відтак в його діях відсутній склад правопорушення, за яке його притягнуто до відповідальності оскаржуваною постановою.

25.11.2025 суд перейшов до стадії ухвалення рішення у справі.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши надані учасниками справи суду докази, судом встановлену наступні обставини справи.

Згідно відомостей військово-облікового документу застосунку «Резерв+» позивач є військовозобов`язаним та перебуває на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_5 і на підставі рішення ВЛК від 13.09.2022 мав статус особи, яка не придатна до військової служби у мирний час та обмежена придатна у воєнний час.

10.09.2025 старшим солдатом ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 був складений протокол №5126/М/2025 про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП про те, що 10.09.2025 під час перевірки облікових даних позивача було з`ясовано, що позивач не пройшов ВЛК як обмежено придатний до 05.06.2025 згідно Закону №3621-ІХ (в редакції Закону №4235-ІХ). Зі змісту протоколу вбачається, що відносно позивача було складено постанову №4313/М/2025 від 05.08.2025 з оголошенням йому усного зауваження п. 1 ст. 247 КУпАП, ст. 22 КУпАП, а внаслідок того, що позивач не пройшов ВЛК як обмежено придатний до 05.06.2025, то 16.08.2025 до органів поліції направлено звернення щодо доставлення позивача для складання протоколу про адміністративне правопорушення.

При складанні протоколу позивача було повідомлено про те, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться 11.09.2025 о 10год 30хв.

11.09.2025 начальник Черкаського ОМТЦК Тимошенко О.А. виніс постанову №5126/М/2025 про накладення на позивача штрафу в сумі 17 000 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Згідно вказаної постанови громадянин ОСОБА_1 не пройшов ВЛК, як обмежено придатний до 05.06.2025 згідно Закону №3621-ІХ (в редакції Закону №4235-ІХ), чим порушив вимоги а. 4 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

11.09.2025 позивачем було уточнено військово-облікові дані.

Не погоджуючись з правомірністю винесення постанови №5126/М/2025 від 11.09.2025 позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з вимогами статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Указом Президента України №69/2022 «Про загальну мобілізацію» у зв`язку із військовою агресією РФ проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової та мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань оголошено про загальну мобілізацію.

Період з моменту оголошення рішення про мобілізацію чи з моменту введення воєнного стану в Україні визначається як особливий період (ст. 1 Закону України «Про оборону України»).

Відповідно до а. 3 ч. 1 ст. 22 Закону №3543 громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Процедуру оповіщення військовозобов`язаних та резервістів, їх прибуття до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, військових частин Збройних Сил, інших військових формувань, Центрального управління або регіонального органу СБУ чи відповідного підрозділу розвідувальних органів; організацію медичного огляду військовозобов`язаних та резервістів для визначення придатності до військової служби, тощо визначає Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі Порядок № 560), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560.

За викликом районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (Центрального управління або регіонального органу СБУ, відповідного підрозділу розвідувальних органів) резервісти та військовозобов`язані зобов`язані з`являтися у строк та місце, зазначені в повістці, для взяття на військовий облік, уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки), проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби(пункт 21 Порядку № 560).

Відповідно до пункту 74 Порядку № 560 (в редакції з 09 травня 2025 року), військовозобов`язаним та резервістам, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, в тому числі ті, які були визнані обмежено придатними та не проходили повторний медичний огляд з метою визначення їх придатності до військової служби (за винятком тих, які визнані в установленому порядку особами з інвалідністю), за рішенням керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки видаються направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду, сформовані відповідно до пункту 74-1 цього Порядку.

Пунктом 3.1 глави 3 розділу ІІ Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року N 402, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за №1109/15800, визначено, що медичний огляд військовозобов`язаних проводиться за рішенням керівників ТЦК та СП, командирів військових частин, начальників центрів рекрутингу Збройних Сил України на підставі направлення, яке формується відповідно до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, ВЛК при ТЦК та СП за місцем провадження медичної практики у закладах охорони здоров`я комунальної або державної форми власності, які мають договір із НСЗУ на пакет медичних послуг, включений до програми державних гарантій медичного обслуговування населення на відповідний рік щодо медичного огляду осіб, який організовується ТЦК та СП, лікарями, які входять до складу ВЛК при ТЦК та СП.

Викладене свідчить, що процедурі проходження військовозобов`язаним медичного огляду передує видача керівником районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки направлення на ВЛК для проходження медичного огляду за формою, згідно з додатком 11 Порядку № 560, та реєстрація відповідного направлення в журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію за формою, згідно з додатком 12 Порядку № 560.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» від 21.03.2024 №3621-ІХ (далі - Закон №3621-ІХ) (в редакції Закону України «Про внесення змін до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» від 12.02.2025 №4235-ІХ (далі - Закон № 4235-ІХ) громадяни України віком від 25 до 60 років, які були визнані обмежено придатними до військової служби до набрання чинності цим Законом (крім осіб, визнаних в установленому порядку особами з інвалідністю), з дня набрання чинності цим Законом зобов`язані до 05 червня 2025 року пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби. Такі громадяни зобов`язані самостійно звернутися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста з метою отримання направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду.

Отже, з 15 лютого 2025 року (дати набрання чинності Закону № 4235-ІХ) громадяни зобов`язані самостійно звернутися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста з метою отримання направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду.

В пояснювальній записці до проекту Закону №4235-ІХ зазначено, що метою такого закону є встановлення обов`язковості проходження громадянами України, які були визнані обмежено придатними до військової служби, повторного медичного огляду та визначення кінцевого строку його проведення. Такий закон стосується сфери суспільних відносин, яка регулюється, зокрема, Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Реалізація такого закону зобов`яже громадян України, які визнані обмежено придатними до військової служби, пройти повторний медичний огляд до 5 червня 2025 року. Своєю чергою, у разі невиконання або несвоєчасного виконання громадянином цієї норми, це дасть змогу кваліфікувати його дії як адміністративне правопорушення, передбачене статтею 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Диспозиція ч. 3 ст. 210-1 КУпАП передбачає відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період.

Сукупний аналіз вищезазначених норм законодавства свідчить, що невиконання громадянами України віком від 25 до 60 років, які були визнані обмежено придатними до військової служби до набрання чинності Законом №4235-ІХ (15.02.2025), обов`язку пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби у строк до 05.06.2025 є підставою для кваліфікації таких дій, як адміністративне правопорушення, передбачене статтею 210-1 КУпАП. Натомість процедурі проходження ВЛК передує звернення громадян до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (особисто або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста) з метою отримання направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду та видача керівником ТЦК відповідного направлення після його реєстрації.

За обставинами справи судом встановлено, що підставою позову є заперечення позивачем вчинення ним діянь, за які настає відповідальність за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, оскільки він самостійно звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_4 , але йому не видавалось направлення на проходження ВЛК.

За наявними в матеріалах справи доказами судом встановлено, що 05.08.2025 відносно позивача посадовою особою ІНФОРМАЦІЯ_4 здійснювався розгляд справи про адміністративне правопорушення за результатом якого винесено постанову №4313/М/2025 від 05.08.2025 з оголошенням позивачу усного зауваження. 16.08.2025 ІНФОРМАЦІЯ_3 направлено до органів поліції звернення щодо доставлення позивача для складання протоколу про адміністративне правопорушення за статтею 210-1 КУпАП, оскільки він не пройшов ВЛК, як обмежено придатний до 05.06.2025. Зазначені обставини свідчать про те, що позивач дійсно звернувся самостійно до ІНФОРМАЦІЯ_4 на початку серпня 2025 року, а відтак йому мало бути видане направлення на проходження ВЛК, яке мало бути зареєстровано відповідно до Порядку №560, оскільки без відповідного направлення позивач не мав можливості виконати свого обов`язку із проходження ВЛК. Натомість в оскаржуваній постанові, як і у протоколі про адміністративне правопорушення №5126/М/2025 від 10.09.2025, відсутні будь-які відомості про реєстрацію направлення для позивача на проходження ним ВЛК.

Варто звернути увагу, що правовою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність складу вчиненого адміністративного правопорушення, що має підтверджуватися належними і допустимими доказами. При цьому Кодексом України про адміністративні правопорушення встановлюється чітка стадійність притягнення особи до відповідальності: виявлення правопорушення, фіксація правопорушення, формування доказової бази (матеріалів справи), розгляд справи про адміністративне правопорушення.

Разом з тим, пункт 1 статті 247 КУпАП вказує на те, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово акцентував увагу на тому, що процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності, відповідно до положень діючого на час виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства, покладено на відповідача.

При цьому, відповідно до ч. 1, 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст.ст. 73, 74 КАС України належними та допустимими є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.ст. 75, 76 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо правомірності доказування свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Тобто після виявлення факту вчинення правопорушення посадова особа зобов`язана зібрати належні та допустимі докази такого правопорушення та зафіксувати їх у протоколі чи постанові про адміністративне правопорушення.

В контексті обставин даної справи визначальним є наявність достатніх даних та належних доказів, які підтверджують факт вчинення позивачем правопорушення, за яке його притягнуто до відповідальності оскаржуваної постановою.

За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що позивачем вочевидь було порушено обов`язок пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби у строк до 05.06.2025, який передбачений Законом №4235-ІХ. Натомість про таке порушення посадові особи ІНФОРМАЦІЯ_4 достовірно знали станом на 05.08.2025, а отже мали зафіксувати таке правопорушення шляхом складення протоколу про адміністративне правопорушення не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення позивача (ч. 2 ст. 254 КУпАП) і того ж дня зареєструвати направлення для позивача на проходження ВЛК.

Натомість, всупереч вимог ст. 77 КАС України, відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що позивачу видавалось направлення на проходження ВЛК при його самостійному зверненні до ТЦК у серпні 2025 року. Також суду не надано доказів в обґрунтування причин складання протоколу відносно позивача №5126/М/2025 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП за обставинами порушення позивачем вимог Закону №3621-ІХ саме 10.09.2025, а не протягом 24 годин з моменту, коли позивач самостійно звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_4 (05.08.2025). Не надано відповідачем суду й відомостей щодо обставин події, за вчинення якої позивача було звільнено від адміністративної відповідальності постановою №4313/М/2025 від 05.08.2025.

Аналіз обставин спірних правовідносин дає підстави виснувати наступне:

1) підставою притягнення позивача до відповідальності оскаржуваною постановою є порушення ним вимог Закону №3621-ІХ, оскільки він не пройшов ВЛК до 05.06.2025;

2) станом на 05.08.2025 у посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_4 не було підстав для складання щодо позивача протоколу про адміністративне правопорушення за обставинами порушення ним вимог Закону №3621-ІХ (не пройшов ВЛК до 05.06.2025);

3) за всіма виявленими посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_4 діяннями позивача, які містять ознаки адміністративних правопорушень і були вчинені до 05.08.2025, останнього було звільнено від відповідальності з оголошенням усного зауваження постановою №4313/М/2025 від 05.08.2025;

4) в період з 05.08.2025 і до 10.09.2025 позивачу не видавалось направлення на проходження ВЛК, незважаючи на його самостійне звернення за до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Тож, надаючи оцінку правомірності підстав існування події, за яке позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності, в контексті обставин спірних правовідносин слід зауважити, що провадження у справах про адміністративні правопорушення за своїм змістом подібне кримінальному провадженню і в аспекті застосування принципу верховенства права має ґрунтуватись на тих самих засадах, що і кримінальне переслідування. Статтею 62 Конституції України закріплено дію в Україні презумпції невинуватості, яка складається з наступних елементів: 1) особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду; 2) ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину; 3) обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; 4) усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Аналіз фактичних обставин змісту події, що стала підставою для винесення оскаржуваної постанови, з огляду на обсяг доказів наявних у розпорядженні суду, не дозволяє дійти об`єктивного висновку поза розумним сумнівом, що позивача правомірно було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та з дотриманням належної правової процедури.

Суду не надано належних та допустимих доказів того, що позивачу, після того, як він самостійно звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_4 , видавалось направлення на проходження ВЛК, але він не пройшов відповідного медичного огляду, а відсутність такого направлення унеможливлює проходження позивачем ВЛК. До того ж винесення відповідачем постанови №4313/М/2025 від 05.08.2025 про звільнення позивача від адміністративної відповідальності за вчинення діянь, що передували 05.08.2025, а в подальшому складання щодо позивача 10.09.2025 протоколу за обставинами події, що мала місце до 05.06.2025, і про яку відповідачу достеменно було відомо станом на 05.08.2025, вочевидь свідчить про порушення правової процедури фіксації обставин правопорушення (складення протоколу про адміністративне правопорушення). Натомість в оскаржуваній постанові відсутня оцінка відповідних обставин, а отже і відсутнє обґрунтування наявності вини у вчиненні позивачем діяння, за яке його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Верховний Суд у постанові від 08.07.2020 у справі №463/1352/16-а зазначив, що в силу принципу презумпції невинуватості, яка підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Отже, згідно принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Беручи до уваги викладене вище, суд приходить до висновку, що начальник ІНФОРМАЦІЯ_4 при винесенні оскаржуваної постанови не виконав належним чином вимог, встановлених ст. 280 КУпАП, а оскаржувана постанова не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, внаслідок чого позов належить задовольнити та скасувати оскаржувану постанову, а провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП через відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Що стосується інших доводів позивача, то в контексті обставин спірних правовідносин, які мають значення для правильного вирішення справи за даним позовом, відповідні доводи позивача не мають значення, оскільки не впливають на правильність висновків суду.

Відповідно до статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Також, ухвалюючи дане судове рішення суд також враховує статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (пункт 41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (пункт 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому, у рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, суд прийшов до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 20, 77, 241-246, 271, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.ст. 9, 252, 283-285, 293 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд, -

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 №5126/М/2025 від 11.09.2025 у справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 грн.

Провадження по адміністративній справі закрити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 28 листопада 2025 року.

Головуючий: В.М. Скляренко