Справа № 160/15869/25
Суддя: Луніна Олена Станіславівна
Дата ухвалення: 2025-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Луніної О.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-
29.05.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі-позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі-відповідач-1), ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі-відповідач-2), в якій позивач, з урахуванням уточнень від 05.06.2025 року, просить:
-визнати протиправним та скасувати Наказ №42 від 16.01.2025, виданий командуванням Військової частини НОМЕР_2 ;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 відновити виплату грошового забезпечення з 01.01.2025 р. та вилучити з особової справи запис про самовільне залишення частини;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 оновити облікові відомості позивача щодо встановлення інвалідності, направити військовій частині офіційне повідомлення про медичні обставини, надалі забезпечити належну координацію з частиною.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що про факт проведення службового розслідування позивач не був обізнаним з огляду на те, що його не ознайомлено з наказом про визнання позивача таким, що самовільно залишив територію військової частини НОМЕР_2 , призупинення виплати грошового забезпечення та внесення відповідного запису до особової справи військовослужбовця.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.06.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху.
Цією ж ухвалою надано відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідачів.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
08.07.2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому представник позивача заперечує щодо доводів відповідача-1 та підтримує позовні вимоги в повному обсязі та зазначає наступне. На момент залишення військової частини позивач перебував у тяжкому психоемоційному стані. На підставі Наказу Міністерства оборони України №402 від 14.08.2008 командир військової частини був зобов`язаний направити мене на військово-лікарську комісію для оцінки стану позивача, однак таких дій вжито не було. Замість цього, після самостійного вибуття у зв`язку з критичним самопочуттям, командир частини одразу ініціював службове розслідування, зміст якого свідчить не про об`єктивне з`ясування причин вчинку, а про формальну спробу притягнення до відповідальності будь-якою ціною. Військова частина не враховує, що ще 15.12.2024 р. позивач подав рапорт із проханням направити його на лікування у зв`язку з психічним виснаженням. Начальник медичної служби військової частини НОМЕР_2 16.12.2024 р. надав направлення на стаціонарне лікування, а факт постійного звернення позивача до лікарів підтверджується медичними довідками. Крім того, Наказ №42 не був вручений позивачу під підпис. Про існування цього наказу позивач дізнався вже постфактум, із матеріалів справи. Це прямо суперечить вимогам ст. 11 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, згідно з якими дисциплінарне стягнення підлягає обов`язковому доведенню до відома військовослужбовця. Таким чином, без належного повідомлення, наказ не створює для мене жодних юридичних наслідків. Відповідно до ст. 214 КПК України, досудове розслідування розпочинається виключно після внесення відомостей до ЄРДР. Як підтверджується довідкою Офісу Генпрокурора від 09.03.2025 р., станом на момент видання наказу №42 будь-яке провадження за ч. 4 ст. 408 ККУ не було розпочате. Відомості до ЄРДР було внесено лише 12.04.2025 р., тобто майже через 3 місяці після видання наказу №42.
29.07.2025 року через систему «Електронний суд» представником військової частини НОМЕР_2 було надано клопотання про заміну сторони в справі її правонаступником, а саме: замінити неналежного відповідача у справі з Військова частина НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) на його правонаступника - Військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ).
04.08.2025 року через систему «Електронний суд» представником військової частини НОМЕР_1 було надано клопотання про заміну сторони в справі її правонаступником, а саме: замінити неналежного відповідача у справі з Військова частина НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) на його правонаступника - Військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ).
Відповідно до частини першої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За приписами частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
За викладених обставин, у відповідності до вимог статей 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд приходить до наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно з відомостями з військового квитка серії НОМЕР_5 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , позивач на підставі Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», призваний на військову службу та з 13.03.2022 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 (правонаступник- військова частина НОМЕР_1 ).
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №46 від 13.03.2022 року старший сержант ОСОБА_1 був прийнятий за мобілізаційною потребою - старшим стрільцем 2 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 . 13 березня 2022 року останній справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №173 від 14.06.2024 року старший сержант ОСОБА_1 був призначений на посаду стрільця 3 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 . 14.06.2024 року справи та посаду стрільця 3 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
15.12.2024 позивачем було подано рапорт «за командою», щодо направлення його на стаціонарне лікування до психіатра, який підписаний ТВО начальника медичної служби старшим сержантом ОСОБА_4 , однак не завізований командиром 1 стрілецької роти капітаном ОСОБА_5
16.12.2024 виписано Направлення на стаціонарне лікування (діагноз: ПТСР. Органічний розлад особистості. Виражений психоорганічний синдром, декомпенсація), однак направлення не зареєстроване.
Як вбачається з медичної характеристики військовослужбовця №619 від 25.02.2025 року, виданої начальником медичної служби військової частини НОМЕР_2 , позивач неодноразово звертався до медичної служби військової частини НОМЕР_2 та проходив лікування, а саме:
«-у період 30.01.2024 по 02.02.2024 проходив лікування в пункті психологічної підтримки ВЧ НОМЕР_1 з діагнозом: Розлади адаптації та поведінки.
22.11.2023 пройшов ВЖ у КНП КМР МЛШМД з приводу психічних захворювань
у період 08.02.2024 по 22.02.2024 проходив лікування у психіатричному відділені ВЧ НОМЕР_6 з діагнозом: Розлади адаптації та поведінки
22.05.2024 пройшов ВЖ у КНП КМР МЛШМД з приводу психічних захворювань.
10.06.2024 був на консультації психіатра у ВЧ НОМЕР_6
У період з 24.08.2024 по 20.09.2024 проходив лікування в психіатричному відділені КНП КМР «МЛ №1» з діагнозом: ПТСР. Органічні розлади особистості. Розлади адаптації та поведінки.
У період з 21.09.2024 по 05.10.2024 проходив лікування в психіатричному відділені КНП КМР «МЛ №1» з діагнозом: ПТСР. Органічні розлади особистості. Розлади адаптації та поведінки.
У період з 16.12.2024 по 03.01.2025 проходив лікування в психіатричному відділені КП ДБКЛПД ДОР з діагнозом: ПТСР. Органічні розлади особистості. Розлади адаптації та поведінки».
Згідно Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 12.02.2025 року № 152/25/335/ВТ, позивачу встановлено третю групу інвалідності, причина - поранення, контузія, отримані під час проходження військової служби.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №2 від 01.01.2025 року старшого сержанта ОСОБА_1 , було виключено з усіх видів забезпечення у зв`язку з самовільним залишенням військової частини НОМЕР_2 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно господарської діяльності) №3 від 01.01.2025 року було призначено службове розслідування по факту самовільного залишення військової частини позивачем.
По результатам проведеного службового розслідування було складено відповідний акт, у п. 3 якого зазначено наступне:
« 01.01.2025 року під час ранкової перевірки особового складу 1 стрілецької роти яку проводив командир роти капітан ОСОБА_6 було виявлено відсутність кулеметника 3 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти старшого сержанта ОСОБА_1 у розташуванні підрозділу, на що одразу був складений відповідний рапорт.
Особиста зброя та 4 магазини до неї перебувають на КСП 1 стрілецької роти.
Стало відомо, що приблизно о 09.00 ранку 01.01.2025 року старший сержант ОСОБА_1 , не ховаючись від військовослужбовців з якими перебував в одному приміщені, зібрав свої речі та документи у сумки та покинув розташування свого підрозділу. Останній пояснив свій вчинок тим, що морально-психологічно втомився та більше немає бажання служити у ЗСУ. Відповідні пояснення свідків додані до матеріалів службового розслідування.
Пізніше у той же день командир 1 стрілецької роти капітан ОСОБА_7 у розмові по телефону з старшим сержантом ОСОБА_1 пояснюючи наслідки кримінальної відповідальності за скоєння самовільного залишення військової частини дізнався, що наміру повертатись до військової частини з його слів поки не має, про наслідки кримінальної відповідальності розуміє. Пояснює скоєне правопорушення морально-психологічною втомою.»
На підставі акта службового розслідування командир військової частини НОМЕР_2 видав наказ (з адміністративно-господарської діяльності) №42 від 16 січня 2025 року "По результатам службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини старшим сержантом ОСОБА_1 ", у якому зокрема зазначено:
« 1. Службове розслідування вважати закінченим.
2. Керуючись ч.4 ст. 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України капітану ОСОБА_8 направити повідомлення та матеріали службового розслідування до органу досудового розслідування про виявлений факт, що містить ознаки кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.408 Карного кодексу України.
3. Начальнику фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_2 :
3.1 У відповідності до пункту 5 розділу XVI «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, не виплачувати премію старшому сержанту ОСОБА_1 за січень місяць 2025 року в повному обсязі.
3.2 У відповідності до абзацу 2 пункту 15 розділу XXXIV «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, не виплачувати додаткову винагороду старшому сержанту ОСОБА_1 за січень місяць 2025 року.
4. Заступнику командира батальйону з психологічної підтримки персоналу капітану ОСОБА_8 провести з особовим складом військової частини НОМЕР_2 додаткове заняття, на якому довести положення Статуту внутрішньої служби, Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та положень ст. 408 КК України: "Дизертирство, тобто самовільне залишення військової частини або місця служби з метою ухилитися від військової служби, а також нез`явлення з тією самою метою на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу".
5. За порушення вимог ст. ст. 11, 16, Розділу І Статуту- внутрішньої, служби Збройних Сил України, ст. 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України,- при повернені до військової частини НОМЕР_2 старшому сержанту ОСОБА_1 за порушення правил поведінки військовослужбовця, притягнути до дисциплінарної відповідальності та накласти дисциплінарне стягнення «СУВОРА ДОГАНА».
6. Наказ довести до осіб в частині, що їх стосується .
7. Контроль за виконанням наказу покласти на начальника штабу - заступника командира військової частини НОМЕР_2 майора ОСОБА_9 .»
На виконання вказаного наказу до правоохоронних органів було направлено відповідне повідомлення про вчинення кримінального правопорушення (в порядку ст.214 КПК України) за ознаками складу злочину передбаченого ч.4 ст.408 КК України «Дезертирство».
З 12.03.2025 року відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно господарської діяльності) №87 від 14.03.2025 року позивач був звільнений з займаної посади, зарахований у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 та продовжив утримуватися в списках військової частини НОМЕР_2 .
Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся з позовом до суду.
Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає про таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
У силу вимог частини четвертої вказаної статті порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
При цьому, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються законами України, положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами, зокрема Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-ХІV (далі - Статут внутрішньої служби).
Статтею 9 Статуту встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини другої статті 3 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від24.03.1999 №548-ХІV (далі Статут внутрішньої служби), порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються законами України, положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до статті 11 Статуту внутрішньої служби необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців, зокрема, обов`язок свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.
В силу статті 16 Статуту внутрішньої служби кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Положеннями ст.ст. 26, 27 Статуту визначено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення злочину військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
При цьому, притягнення військовослужбовців Збройних Сил України до дисциплінарної відповідальності за невиконання (неналежного виконання) своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку регулюються Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, який затверджено Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24.03.1999 № 551-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин - надалі Дисциплінарний статут).
Відповідно до вимог п.п. 1, 2 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Пунктом 4 Дисциплінарного статуту передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Положеннями п.45 Дисциплінарного статуту встановлено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення.
Відповідно до статті 83 Дисциплінарного статуту на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
За правилами статті 84 Дисциплінарного статуту прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Отже, призначення та проведення службового розслідування за загальним правилом не є обов`язковою передумовою прийняття компетентною військовою посадовою особою рішення про накладення дисциплінарного покарання, позаяк метою службового розслідування є виключно: уточнення причин, що сприяли вчиненню правопорушення, уточнення умов, що сприяли вчиненню правопорушення, уточнення ступеня вини, а не з`ясування події та складу дисциплінарного проступку, характеру протиправного діяння, обставини вчинення правопорушення, наслідків правопорушення.
Як зазначено у статті 86 Дисциплінарного статуту якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Статтею 87 Дисциплінарного статуту передбачено, що дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого.
Дисциплінарне стягнення не може бути накладено після шести місяців з дня виявлення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час проведення службового розслідування, перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, під вартою, а також час відсутності на службі без поважних причин.
Відтак, присічним строком притягнення винного військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є шість місяців з дня виявлення факту вчинення правопорушення за виключенням тривалості службового розслідування, лікування винного військовослужбовця, відпустки винного військовослужбовця, знаходження винного військовослужбовця під вартою, відсутності винного військовослужбовця на службі без поважних причин.
Відповідно, процедура проведення службового розслідування відносно військовослужбовців передбачена статтями 47, 84 - 88 Дисциплінарного статуту і деталізована нормами Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 21.11.2017 №608 (далі за текстом Порядок №608).
Пунктом 7 Розділу І Порядку №608 встановлено, що службове розслідування за фактами завданої шкоди державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, проводиться з дотриманням вимог даного Порядку та положень Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі».
Згідно з пунктом 1 Розділу ІІ Порядку №608 службове розслідування може призначатися у разі невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду.
Як передбачено пунктом 1 Розділу VII Порядку №608 з метою перевірки інформації про факт правопорушення, з`ясування наявності підстав для призначення службового розслідування, обставин порушення виконавської дисципліни, а також якщо особу правопорушника не встановлено, але виявлено факт правопорушення, проводиться службова перевірка.
За приписами пункту 2 Розділу VII Порядку №608 під час службової перевірки встановлюються: особа, яка вчинила дисциплінарне правопорушення або порушення виконавської дисципліни; обставини (час, місце, спосіб, наслідки тощо) правопорушення або порушення виконавської дисципліни; не виконані або неналежно виконані військовослужбовцем розпорядження, доручення, вказівки начальників, службові обов`язки; наявність чи відсутність події, з приводу якої призначалась перевірка.
Отже, підставою для прийняття рішення про призначення службового розслідування є виявлення підтверджених результатами службової перевірки або явних та очевидних ознак неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків поєднане із фактом смерті людини або із фактом загрози життю та здоров`ю людини, або із фактом існування матеріальної (моральної) шкоди.
Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ Порядку №608 службове розслідування не призначається якщо причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення, ступінь вини, розмір заподіяної матеріальної шкоди та інші обставини, які мають значення для прийняття рішення командиром (начальником) про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення, не потребують додаткового встановлення (уточнення) або їх встановлено під час проведення інспектування, інвентаризації, аудиту, за рішенням суду.
За змістом пункту 3 Розділу ІІ Порядку №608 службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).
Відповідно до пункту 1 Розділу V Порядку №608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
Згідно з пунктом 1 Розділу V Порядку №608 в описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення.
Пунктом 1 розділу VI Порядку №608 визначено, що за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу. Вид дисциплінарного стягнення визначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування або безпосередньо в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
У силу вимог пункт 2 розділу VI Порядку дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.
Наказ (витяг з наказу) про притягнення до відповідальності доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується, під підпис із зазначенням дати доведення. Доведення здійснює безпосередній командир (начальник) військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення, або старший (за підпорядкуванням) командир (начальник).
У разі відмови військовослужбовця поставити свій підпис про ознайомлення з наказом (витягом з наказу) про притягнення його до відповідальності складається акт про відмову. Зміст акта про відмову засвідчується підписами не менше двох свідків цього факту.
Згідно з пунктом 4 розділу VI Порядку якщо військовослужбовець вважає, що не вчинив правопорушення, він має право протягом місяця з дня накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командиру (начальнику) або звернутися до суду у визначений законом строк.
Таким чином, з аналізу вищевикладених норм вбачається чіткий порядок проведення службового розслідування, за результатами проведення якого командир (начальник) приймається рішення (наказ), який доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується.
Як свідчать матеріали справи, наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №2 від 01.01.2025 року старшого сержанта ОСОБА_1 , було виключено з усіх видів забезпечення у зв`язку з самовільним залишенням військової частини НОМЕР_2 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно господарської діяльності) №3 від 01.01.2025 року було призначено службове розслідування по факту самовільного залишення військової частини позивачем.
У свою чергу, службовим розслідуванням встановлено, що стрілець 3 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 старший сержант ОСОБА_1 самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_2 01.01.2025 року та був відсутній на місці служби без поважних причин у період з 01.01.2025.
Як наслідок, наказом командира військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно-господарської діяльності) №42 від 16 січня 2025 року "По результатам службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини старшим сержантом ОСОБА_1 ", було зазначено:
« 1. Службове розслідування вважати закінченим.
2. Керуючись ч.4 ст. 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України капітану ОСОБА_8 направити повідомлення та матеріали службового розслідування до органу досудового розслідування про виявлений факт, що містить ознаки кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.408 Карного кодексу України.
3. Начальнику фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_2 :
3.1 У відповідності до пункту 5 розділу XVI «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, не виплачувати премію старшому сержанту ОСОБА_1 за січень місяць 2025 року в повному обсязі.
3.2 У відповідності до абзацу 2 пункту 15 розділу XXXIV «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, не виплачувати додаткову винагороду старшому сержанту ОСОБА_1 за січень місяць 2025 року.
4. Заступнику командира батальйону з психологічної підтримки персоналу капітану ОСОБА_8 провести з особовим складом військової частини НОМЕР_2 додаткове заняття, на якому довести положення Статуту внутрішньої служби, Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та положень ст. 408 КК України: "Дизертирство, тобто самовільне залишення військової частини або місця служби з метою ухилитися від військової служби, а також нез`явлення з тією самою метою на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу".
5. За порушення вимог ст. ст. 11, 16, Розділу І Статуту- внутрішньої, служби Збройних Сил України, ст. 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України,- при повернені до військової частини НОМЕР_2 старшому сержанту ОСОБА_1 за порушення правил поведінки військовослужбовця, притягнути до дисциплінарної відповідальності та накласти дисциплінарне стягнення «СУВОРА ДОГАНА».»
На виконання вказаного наказу до правоохоронних органів було направлено відповідне повідомлення про вчинення кримінального правопорушення (в порядку ст.214 КПК України) за ознаками складу злочину передбаченого ч.4 ст.408 КК України «Дезертирство».
З 12.03.2025 року відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно господарської діяльності) №87 від 14.03.2025 року позивач був звільнений з займаної посади, зарахований у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 та продовжив утримуватися в списках військової частини НОМЕР_2 .
У свою чергу, позивач зазначає, що він не був обізнаний про наказ про призначення службового розслідування №3 від 01.01.2025, не був обізнаний і про проведення відносно нього службового розслідування, тому останній не зміг скористатись правом надання пояснень, та взагалі не отримував наказ про результати такого розслідування.
При цьому, копію такого наказу не було отримано позивачем.
Доказів ознайомлення позивача з наказами відповідачем до суду надано не було. Також відсутні докази відібрання у позивача пояснень або доказів відмови від їх надання.
Таким чином, суд зауважує на те, що з огляду на недотримання відповідачем процедури проведення службового розслідування в частині, що стосується позивача шляхом не вжиття всіх заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення, у тому числі, наявності вини військовослужбовця, тому оскаржуваний наказ від 16.01.2025 №42 «По результатам службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини старшим сержантом ОСОБА_1 » є протиправним та підлягає скасуванню.
Частиною першою статті 40 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військову службу і військовий обов`язок» (зі змінами) визначено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «;Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «;Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.
При цьому, згідно з положеннями частини другої статті 24 Закону України «Про військову службу і військовий обов`язок» військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби.
Виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії.
На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, підлягають звільненню з військової служби відповідно до пункту «г» частини другої, пункту «г» частини третьої, підпункту «д» пункту 1, підпункту «в» пункту 2 частини четвертої, підпунктів «е» пунктів 1 і 2, підпункту «в» пункту 3 частини п`ятої та підпункту «е» пункту 1, підпункту «д» пункту 2, підпункту «в» пункту 3 частини шостої статті 26 цього Закону, крім військовослужбовців, яким вироком суду визначено міру покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні.
Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.
Тобто, саме день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про військовослужбовця обумовлено як можливість початку призупинення військової служби особи, що самовільно залишила військову частину.
У свою чергу, Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок №260), пунктом 15 розділу І якого визначено, що грошове забезпечення не виплачується за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Як свідчать матеріали справи, станом на день звернення до суду з цим позовом позивач жодного разу не викликався працівниками правоохоронних органів (Державного бюро розслідувань) для надання пояснень, проведення слідчих (процесуальних) дій, проведення допиту тощо. ОСОБА_1 не повідомлялось про підозру у вчиненні кримінального правопорушення з підстав самовільного залишення останнім військової частини.
Однак, як вбачається з матеріалів службового розслідування, на підставі якого прийнято оскаржуваний наказ, датою самовільного залишення військової частини НОМЕР_2 позивачем є дата - 01.01.2025 року, але матеріалами справи підтверджено знаходження позивача на лікуванні у період з 16.12.2024 по 03.01.2025 проходив лікування в психіатричному відділені КП ДБКЛПД ДОР з діагнозом: ПТСР. Органічні розлади особистості. Розлади адаптації та поведінки.
Тобто, факт самовільного залишення позивачем військової частини НОМЕР_2 підтверджується з 03.01.2025 року, а не з 01.01.2025 року, як помилково зазначено в наказі командира військової частини НОМЕР_2 видав №42 від 16 січня 2025 року "По результатам службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини старшим сержантом ОСОБА_1 ".
З огляду на викладене, суд вважає, що оскаржуваний наказ прийнято без врахування всіх обставин та з зазначенням недостовірної інформації, що вимагає повторного проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення частини НОМЕР_2 старшим сержантом ОСОБА_1 з 03.01.2025 року.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача Військову частину НОМЕР_2 Міністерства оборони України нарахувати відновити виплату грошового забезпечення з 01.01.2025 р. та вилучити з особової справи запис про самовільне залишення частини, суд зазначає про таке.
Так, принцип правової визначеності є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права. Про це у низці своїх рішень зазначає зокрема Європейський Суд з прав людини. У своїх рішеннях Конституційний Суд України також посилається на принцип правової визначеності, наголошуючи на тому, що він є необхідним компонентом принципу верховенства права.
Принцип правової визначеності (певності) загальний принцип права, який гарантує забезпечення легкості з`ясування змісту права і можливість скористатися цим правом у разі необхідності.
Так, Конституційний Суд України сформулював у Рішенні від 22.09.2005 №5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками, в якому зазначається, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини) [14]. Цим Конституційний Суд України наголосив, що невизначеність, нечіткість правової норми призводить до її неоднакового розуміння та тлумачення, що в практичній площині призводить до різного застосування.
У справі «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» має на увазі не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія (ЄСПЛ аналогічної позиції дотримується у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).
Також у рішенні в справі «The Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд зазначив, що закон повинен бути досить доступним, він повинен служити для громадянина відповідним орієнтиром, достатнім у контексті, в якому застосовуються певні правові норми у відповідній справі; норма не може вважатися законом, якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, яка дає можливість громадянинові регулювати свою поведінку.
При цьому ЄСПЛ у пунктах 52, 56 рішення від14.10.2010 у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.
Отже, національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції.
Судовий захист повинен сприяти відновленню порушеного права особи, яка звернулася за таким захистом. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. При встановленні порушення права позивача у спірних правовідносинах суд має вирішити питання про відновлення такого права.
В силу статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Приймаючи рішення в зазначеній частині позовних вимог, суд приймає до уваги, що матеріалами справи підтверджено факт самовільного залишення військової частини НОМЕР_2 позивачем, з огляду на викладене, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_3 оновити облікові відомості позивача щодо встановлення інвалідності, направити військовій частині офіційне повідомлення про медичні обставини, надалі забезпечити належну координацію з частиною, суд зазначає наступне.
Згідно із частиною 1 статті 33 Закону №2232-ХІІ військовий облік громадян України поділяється на облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Відповідно до частини 1 статті 34 Закону №2232-ХІІ персонально-якісний облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів передбачає облік відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які узагальнюються в облікових документах та вносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Ведення персонально-якісного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів покладається на відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
На підтвердження позовних вимог в цій частині позивачем не надано до суду доказів встановлення йому інвалідності, доказів звернення до відповідача-2 з заявою з проханням вчинити певні дії.
З огляду на викладене, суд вважає про відсутність обґрунтування позовних вимог в цій частині та, відповідно, наявність підстав для відмови в задоволенні цій частини позовних вимог.
Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи все вищевикладене, позов слід задовольнити частково.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. 139, 227, 229, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати Наказ №42 від 16.01.2025, виданий командуванням Військової частини НОМЕР_2 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Луніна