Справа № 240/17423/25
Суддя: Леміщак Дмитро Михайлович
Дата ухвалення: 2025-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2025 року м. Житомир справа № 240/17423/25

категорія 111050000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Леміщака Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся фізична особа-підприємець ОСОБА_1 із позовною заявою, в якій просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області № від 07.05.2025.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.03.2021 ФОП ОСОБА_1 уклав зовнішньоекономічний контракт № 2/UA/ES з нерезидентом "Hookah Flame SL" (Іспанія). 25.06.2021 за рахунком-фактурою № 4 позивач поставив чаші для кальяну в асортименті на суму 28959,27 євро (митна декларація № UA700020/2021/003619 від 25.06.2021). 18.10.2021 надійшла оплата за цю поставку. 29.11.2021 позивач направив претензію щодо неякісного товару, поставленого нерезидентом, з актом про приховані недоліки. 01.12.2021 укладено додаткову угоду № 1 до контракту. 03.12.2021 за рахунком-фактурою № 5 позивач експортував товар на суму 28023,30 євро, що оформлено митною декларацією № UA700020/2021/103014 від 03.12.2021 з граничним терміном розрахунків 02.12.2022. У подальшому, 20.01.2022, сторони уклали угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 28023,30 євро, чим припинили зобов`язання. Головне управління ДПС у Житомирській області провело перевірку та склало акт від 10.04.2025 № 7629/06-30-24-05/ НОМЕР_1 , зафіксувавши ненадходження коштів. 16.04.2025 позивач подав заперечення на акт. 05.05.2025 отримано відповідь на заперечення. 07.05.2025 винесено податкове повідомлення-рішення № про застосування штрафних санкцій у розмірі 1070630,18 грн.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 08.07.2025 вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

У відзиві на позовну заяву, поданому до суду 16.07.2025, Головне управління ДПС у Житомирській області зазначило, що з 07.04.2025 по 09.04.2025 проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 за період з 01.03.2021 по 31.03.2025. 10.04.2025 складено акт № 7629/06-30-24-05/ НОМЕР_1 , надісланий позивачу, але повернутий з відміткою про відсутність адресата. Зафіксовано порушення п. 2 ст. 13 Закону № 2473-VIII через ненадходження 28023,30 євро за митною декларацією від 03.12.2021 № UA700020/2021/103014 станом на 31.03.2025 (850 днів прострочення). 20.05.2024 та 18.04.2025 надійшли повідомлення від банку про перевищення строків. 07.06.2024 надіслано запит про пояснення, який повернутий. Зарахування не визнано припиненням зобов`язання, оскільки відсутнє рішення арбітражу чи повернення товару з митним оформленням, що є підставою для зупинення нарахування пені.

За результатами розгляду клопотання представника позивача ухвалою суду від 15.07.2025 вирішено проводити підготовче засідання в режимі відеоконференції.

Позивач 22.07.2025 подав відповідь на відзив, у якій вказав, що відзив не спростовує доводів позову. Зарахування за угодою від 20.01.2022 припинило зобов`язання до 02.12.2022 відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу України. Підтверджено первісне зобов`язання нерезидента на 28023,30 євро, зустрічну заборгованість за дефектний товар претензією та додатковою угодою. Відповідач ігнорує припинення зобов`язань без руху коштів. Пеня нараховується лише за невиконання, а не за зарахування. Посилання на п. 1 та п. 4 пункту 12 розділу III Інструкції № 7 помилкові, оскільки не було перегляду ціни чи повернення товару; у спірному випадку застосовується пункт 10. Оскільки між сторонами відсутній спір, тому не потрібне рішення арбітражу чи митне оформлення.

Ухвалою суду від 05.08.2025, постановленою у порядку статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України без виходу до нарадчої кімнати, суд закрив підготовче засідання та призначив справу до розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Надав пояснення, що повторюють мотивацію позовної заяви та відповіді на відзив.

Представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечив, зазначивши, що перевірка проведена з додержанням положень чинного законодавства, а оскаржене позивачем податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Житомирській області не підлягає скасуванню.

У зв`язку з відсутністю заперечень сторін 16.09.2025 судом постановлено ухвалу про розгляд справи в порядку письмового провадження, яку внесено до протоколу судового засідання.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вивчивши норми матеріального та процесуального права, якими врегульовані спірні правовідносини дійшов таких висновків.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 01.03.2021 між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Продавець) та компанією-нерезидентом "Hookah Flame SL", резидентом Королівства Іспанія (Покупець), було укладено зовнішньоекономічний Контракт № 2/UA/ES. Відповідно умов даного Контракту Продавець взяв на себе зобов`язання передати у власність Покупця товар (керамічні чаші для кальяну), а Покупець зобов`язався прийняти цей товар та сплатити його вартість.

На виконання умов Контракту позивач 25.06.2021 здійснив поставку товару на користь Покупця на загальну суму 28959,27 євро, що підтверджується рахунком-фактурою № 4 та митною декларацією № UA700020/2021/003619. Оплата за вказану поставку була здійснена Покупцем та отримана позивачем у повному обсязі 18.10.2021, що підтверджується меморіальним ордером № 1.

Покупцем було виявлено приховані недоліки продукції, а саме виробничі дефекти у вигляді дрібних тріщин та деформації геометрії виробів, які унеможливлювали їх використання за призначенням. Зазначені обставини були зафіксовані в Акті про приховані недоліки від 29.11.2021, на підставі якого Покупцем було виставлено претензію від 29.11.2021 з вимогою про повернення сплачених коштів у розмірі 28958,27 євро.

01.12.2021 сторони уклали Додаткову угоду № 1 до Контракту № 2/UA/ES, якою погодили механізм компенсації збитків Покупця, у тому числі передбачили можливість зарахування зустрічних однорідних вимог. 03.12.2021 Позивач здійснив поставку товару на користь "Hookah Flame SL" на суму 28023,30 євро згідно з рахунком-фактурою № 5, що було оформлено митною декларацією № UA700020/2021/103014.

Враховуючи існування зустрічних грошових вимог - обов`язку "Hookah Flame SL", сплатити 28023,30 євро за поставку від 03.12.2021 та обов`язку Позивача повернути 28958,27 євро за неякісний товар з попередньої поставки - сторони 20.01.2022 підписали угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 28023,30 євро.

З 07.04.2025 по 09.04.2025 посадовими особами Головного управління ДПС у Житомирській області на підставі інформації про можливе порушення граничних строків розрахунків за зовнішньоекономічним контрактом, що стосувався експорту товару за митною декларацією №UA700020/2021/103014, проведено документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання валютного законодавства за зовнішньоекономічним контрактом № 2/UA/ES від 01.03.2021.

За наслідками перевірки 10.04.2025 було складено Акт перевірки № 7629/06-30-24-05/ НОМЕР_1 , яким констатовано порушення платником податків вимог пункту 2 статті 13 Закону України "Про валюту і валютні операції" через факт ненадходження валютної виручки у сумі 28023,30 євро станом на 31.03.2025, що кваліфіковано як прострочення строку розрахунків на 850 днів (граничний термін розрахунків 02.12.2022).

Позивач 16.04.2025 реалізував своє право на подання заперечень, проте 05.05.2025 отримав відповідь, у якій контролюючий орган своїх висновків не змінив.

За наслідками встановлених порушень Головним управлінням ДПС у Житомирській області прийнято податкове повідомлення-рішення № від 07.05.2025, яким до позивача застосовано штрафну санкцію у розмірі 1070630,18 гривень.

Вважаючи податкове повідомлення-рішення протиправним, позивач звернувся до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Вирішуючи спір по суті, суд ураховує, що згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При цьому суд відмічає, що "на підставі" означає, що суб`єкт владних повноважень: 1) повинен бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України; 2) зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним; "у межах повноважень" означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх; "у спосіб" означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби; "з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано", тобто використання наданих суб`єкту владних повноважень повинно відповідати меті та завданням діяльності суб`єкта, які визначені нормативним актом, на підставі якого він діє; "обґрунтовано", тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Рішення повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Податковим кодексом України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України "Про валюту і валютні операції", Законом України "Про зовнішньоекономічну діяльність", а також підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема Інструкцією про порядок валютного нагляду банків за дотриманням резидентами граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 02.01.2019 № 7.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (стаття 1 ПК України).

Підпунктом 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 ПК України визначено, що документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків. Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом. Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, що проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Правові засади здійснення валютних операцій, валютного регулювання та валютного нагляду, права та обов`язки суб`єктів валютних операцій і уповноважених установ та відповідальність за порушення ними валютного законодавства регламентовано приписами Закону України від 21.06.2018 № 2473-VIII "Про валюту і валютні операції" (далі - Закон № 2473-VIII).

Відповідно до частини 1 ст. 13 Закону № 2473-VIII Національний банк України має право встановлювати граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів.

Рішення про застосування до уповноважених установ, суб`єктів валютних операцій заходів впливу приймається органами валютного нагляду відповідно до компетенції, визначеної частинами п`ятою і шостою статті 11 цього Закону, у порядку, визначеному законодавством, що діє на день прийняття відповідного рішення (ч. 8 ст. 16 Закону № 2473-VIII).

За правилами частини 2 ст. 13 Закону № 2473-VIII у разі встановлення Національним банком України граничного строку розрахунків за операціями резидентів з імпорту товарів їх поставка має здійснюватися у строки, зазначені в договорах, але не пізніше встановленого Національним банком України граничного строку розрахунків з дня здійснення авансового платежу (попередньої оплати).

Отже, за порушення граничних строків розрахунків, що встановлюються Національним банком України встановлено відповідальність у вигляді пені.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону № 2473-VIII валютний нагляд в Україні здійснюється органами валютного нагляду та агентами валютного нагляду.

Органами валютного нагляду відповідно до цього Закону є Національний банк України та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику. Органи валютного нагляду в межах своєї компетенції здійснюють нагляд за дотриманням резидентами та нерезидентами валютного законодавства (частина четверта статті 11 Закону № 2473-VIII).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, здійснює валютний нагляд за дотриманням резидентами (крім уповноважених установ) та нерезидентами вимог валютного законодавства (частина шоста статті 11 Закону № 2473-VIII).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, за результатами перевірки стягує у встановленому законом порядку з резидентів пеню, передбачену частиною п`ятою цієї статті (часина восьма статті 13 Закону № 2473-VIII).

Підпунктом 19-1.1.4 пункту 19-1.1 статті 19-1 Податкового кодексу України встановлено, що на контролюючі органи покладено функцію зі здійснення контролю за встановленими законом строками проведення розрахунків в іноземній валюті.

Відповідно до підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, або зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, застосування штрафних (фінансових) санкцій та нарахування пені, у тому числі за порушення, у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Отже, контролюючий (податковий) орган здійснює контроль за встановленими законом строками проведення розрахунків в іноземній валюті та у разі встановлення порушень таких строків нараховує пеню у визначених розмірах.

Пунктом 21 розділу II Положення про заходи захисту та визначення порядку здійснення окремих операцій в іноземній валюті, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 02.01.2019 № 5, визначено, що граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів становлять 365 календарних днів.

Відповідно до пункту 14-2 постанови Національного банку України від 24.02.2022 № 18 "Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану" граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів становлять 180 календарних днів та застосовуються до операцій, здійснених з 05.04.2022.

Згідно з пунктом 7 розділу ІІ Інструкції про порядок валютного нагляду банків за дотриманням резидентами граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 02.01.2019 № 7 (далі - Інструкція № 7), банк розпочинає відлік установлених Національним банком граничних строків розрахунків з дати оформлення митної декларації на продукцію, що експортується, або підписання акта або іншого документа, що засвідчує поставку нерезиденту товару відповідно до умов експортного договору, за операціями з експорту товарів.

Відповідно до частини 5 ст. 13 Закону № 2473-VIII порушення резидентами строку розрахунків, встановленого згідно з цією статтею, тягне за собою нарахування пені за кожний день прострочення в розмірі 0,3 відсотка суми неодержаних грошових коштів за договором (вартості недопоставленого товару) у національній валюті (у разі здійснення розрахунків за зовнішньоекономічним договором (контрактом) у національній валюті) або в іноземній валюті, перерахованій у національну валюту за курсом Національного банку України, встановленим на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаних грошових коштів за договором (вартості недопоставленого товару).

Водночас, суд наголошує на необхідності системного тлумачення норм валютного законодавства у взаємозв`язку з нормами цивільного та господарського права, які регулюють питання припинення зобов`язань.

Метою валютного регулювання та нагляду є забезпечення дотримання резидентами граничних строків розрахунків, однак це не означає заборону на використання інших, передбачених законом, способів припинення зобов`язань, окрім як виконання у грошовій формі.

Згідно зі статтею 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Аналогічні положення закріплені у статті 203 Господарського кодексу України, чинного на час виникнення спірних правовідносин.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог є законним способом припинення господарських зобов`язань, який не заборонений чинним валютним законодавством. Закон України "Про валюту і валютні операції" не містить імперативних норм, які б забороняли резидентам та нерезидентам припиняти зобов`язання за зовнішньоекономічними контрактами шляхом зарахування зустрічних вимог.

Позиція відповідача ґрунтується на твердженні, що позивач порушив вимоги Інструкції про порядок валютного нагляду банків за дотриманням резидентами граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів № 7, оскільки не надав документів, передбачених підпунктами 1 та 4 пункту 12 розділу ІІІ цієї Інструкції. Зокрема, податковий орган наполягає на необхідності надання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду або належним чином оформлених митних декларацій на повернення товару.

Суд вважає такі доводи помилковими та такими, що ґрунтуються на неправильному застосуванні норм права до фактичних обставин справи.

Так, пункт 12 розділу ІІІ Інструкції № 7 регулює випадки зменшення суми грошових коштів, які мають надійти на користь резидента, внаслідок перегляду ціни товарів (підпункт 1) або повернення товару (підпункт 4). Однак у даній справі не відбувалося ані перегляду ціни товару за поточною поставкою, ані фізичного повернення товару з перетином митного кордону. Відносини сторін полягали у припиненні грошового зобов`язання шляхом зарахування зустрічної грошової вимоги, що підпадає під регулювання пункту 10 розділу ІІІ Інструкції № 7.

Пункт 10 розділу ІІІ Інструкції № 7 прямо передбачає можливість завершення валютного нагляду у разі припинення зобов`язань за операціями з експорту товарів шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. При цьому, необхідною умовою для такого зарахування є наявність зустрічних, однорідних вимог, строк виконання яких настав або не встановлений, або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Як встановлено судом, між позивачем та нерезидентом існували саме такі вимоги: грошова вимога позивача щодо оплати товару та грошова вимога нерезидента щодо повернення коштів за попередню поставку неякісного товару. Обидві вимоги є грошовими, а отже однорідними; строк виконання за обома вимогами на момент укладення угоди про зарахування настав.

Твердження податкового органу про обов`язковість наявності рішення арбітражу є безпідставним втручанням у дискреційні повноваження суб`єктів господарювання. Стаття 627 Цивільного кодексу України гарантує свободу договору, а стаття 6 Господарського кодексу України - свободу підприємницької діяльності. Сторони зовнішньоекономічного контракту мають право самостійно, без звернення до суду, врегулювати свої розбіжності та погодити наявність дефектів у товарі, склавши відповідні акти та претензії. Вимога Відповідача про необхідність судового підтвердження дефектів товару за умови відсутності спору між сторонами суперечить принципам розумності та добросовісності, а також покладає на платника податків надмірний та невиправданий тягар.

Суд також враховує сталу практику Верховного Суду, зокрема викладену в постановах від 07.01.2023 у справі № 813/1342/16, від 29.07.2021 у справі № 817/1200/15 та інших, згідно з якою припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог є складовою конституційного права на свободу підприємницької діяльності і не може бути обмежене підзаконними актами, а факт припинення зобов`язання зарахуванням унеможливлює застосування штрафних санкцій за порушення строків розрахунків. Судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в постанов від 31.01.2020 у справі № 1340/3649/18 також висловила правову позицію про правомірність дій платника у подібних правовідносинах.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що пріоритет мають норми законів (Цивільного та Господарського кодексів) над нормами інструкцій НБУ. Якщо закон дозволяє припинення зобов`язання зарахуванням, то відсутність прямої вказівки на це в підзаконному акті або наявність додаткових бюрократичних вимог в інструкції не може скасовувати дію закону.

Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідальність у вигляді пені, передбачена частиною п`ятою статті 13 Закону України "Про валюту і валютні операції", настає за порушення строків розрахунків, тобто за ненадходження коштів у визначений строк. Однак якщо зобов`язання з оплати товару припинилося внаслідок зарахування до закінчення граничного строку, то з юридичної точки зору відсутній борг, який мав би бути погашений грошовими коштами. Відповідно, відсутній об`єкт правопорушення, оскільки неможливо прострочити виконання зобов`язання, яке вже припинилося належним чином відповідно до статті 598 Цивільного кодексу України. Факт припинення зобов`язання 20.01.2022 підтверджується Угодою про зарахування, яка є чинною та не визнана недійсною.

Чинним законодавством не заборонено та не обмежено законні форми розрахунків за зовнішньоекономічними операціями, що не передбачають, власне, надходження іноземної валюти на рахунок резидента. Так само чинне законодавство не обмежує застосування інституту зарахування однорідних зустрічних вимог з певними видами договорів як обов`язковою умовою припинення зобов`язання у такий спосіб, крім випадків, коли зарахування не допускається.

Посилання відповідача на те, що позивач не надав необхідних документів під час перевірки, спростовуються матеріалами справи. Позивач надав податковому органу разом із запереченнями на акт перевірки копії всіх документів, що підтверджують реальність господарських операцій та підстави для зарахування (претензію, акти, угоду про зарахування). Відповідач, розглянувши ці документи, надав їм неправильну правову оцінку, безпідставно відмовившись визнати факт припинення зобов`язань.

Принцип належного урядування зобов`язує суб`єктів владних повноважень діяти добросовісно та враховувати всі обставини справи, однак у даному випадку податковий орган проявив формалізм, проігнорувавши сутність господарських операцій.

Також суд бере до уваги, що Акт перевірки містить посилання на відсутність інформації про звернення позивача до суду або МКАС, що, на думку податкового органу, є підставою для нарахування пені, проте як вже було зазначено, звернення до суду є правом, а не обов`язком суб`єкта господарювання, і таке звернення доцільне лише за наявності спору, а в умовах досягнення домовленості про припинення зобов`язань шляхом зарахування примушування до штучного створення судового спору є неприпустимим.

Доводи відповідача про те, що сума заборгованості перевищує незначний розмір, визначений законом про фінансовий моніторинг, і тому на операцію поширюються граничні строки розрахунків, є слушними лише в тій частині, що операція дійсно підлягає валютному нагляду, однак це жодним чином не спростовує права сторін на припинення зобов`язань за цією операцією шляхом зарахування, оскільки законодавство не встановлює заборони на залік вимог залежно від суми операції, якщо дотримані інші вимоги цивільного законодавства.

Щодо посилань податкового органу на те, що банківська установа не зняла операцію з валютного нагляду та надсилала повідомлення про порушення строків, суд зазначає, що дії або бездіяльність обслуговуючого банку, а також інформація, надана банком до Національного банку України, є лише підставою для проведення перевірки податковим органом, але не є беззаперечним доказом вчинення порушення, оскільки податковий орган зобов`язаний самостійно встановити всі обставини справи, дослідити первинні документи та надати їм правову оцінку, а не автоматично переносити інформацію з банківських повідомлень до акту перевірки без урахування наданих платником податків пояснень та доказів припинення зобов`язань.

Таким чином, суд дійшов висновку, що висновки Акту перевірки № 7629/06-30-24-05/ від 10.04.2025 про порушення ФОП ОСОБА_1 вимог пункту 2 статті 13 Закону України "Про валюту і валютні операції" є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки грошові зобов`язання за зовнішньоекономічним контрактом були припинені у повній відповідності до вимог чинного законодавства України шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог до настання граничних строків розрахунків, а отже, у податкового органу були відсутні правові підстави для нарахування пені за порушення строків розрахунків.

Оскільки податкове повідомлення-рішення № від 07.05.2025 прийняте на підставі необґрунтованих висновків акту перевірки та з порушенням норм матеріального права, воно є протиправним та підлягає скасуванню у повному обсязі, що є належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача у даній справі.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01, рішення від 06.09.2005, пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00, рішення від 18.06.2006, пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04, рішення від 10.02.2010, пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Відповідачем не доказано правомірності спірних рішень, проте позивачем належними та допустимими доказами доведена їх протиправність, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Щодо вимоги про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 25000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.

Згідно зі ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Відповідно до положень частини 5 статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зазначені вимоги кореспондуються з положеннями частини 3 статті 143 КАС України, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України" заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.09.2019 (справа № 810/3806/18), від 22.11.2019 (справа № 810/1502/18).

Судом встановлено, що на момент вирішення питання про розподіл судових витрат представником позивача надано суду копію ордера на надання правничої (правової) допомоги серії АЕ № 1402088 від 03.07.2025, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та копію договору про надання правової (правничої) допомоги № 364 від 08.05.2025 укладений між позивачем та адвокатським об`єднанням "Смарт Юрист" в особі Соколова Д.І.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутній акт прийому передачі послуг до договору про надання професійної правничої допомоги, а також представником позивача не надано суду доказів сплати судових витрат на правничу допомогу (квитанція, платіжне доручення тощо).

У наданих представником позивача до матеріалів справи документах не відображено, кількості витраченого адвокатом на виконання робіт (надання послуг) часу (годин), вартості години за певний вид послуги, детального опису робіт проведених адвокатом (наданих послуг), позивачем не конкретизовано та необґрунтовано витрачений час на правничу допомогу, не деталізовано, які роботи проведені адвокатом в рамках надання послуг.

У питанні надання доказів суд звертає увагу на позицію Верховного Суду у справі № 922/2604/20, де вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

За таких обставин, оскільки стороною позивача не додержані приписи ч. 4 ст. 134 КАС України, підстави для стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу відсутні.

Суд зазначає, що вимога подання детального опису є обов`язковою і пов`язана з тим, що розмір гонорару та розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, не є тотожними. Особа може сплатити адвокату в якості гонорару будь-яку суму, але відшкодуванню за нормами КАС України підлягають лише ті витрати на професійну правничу допомогу, які доведені належними доказами, зокрема детальним описом робіт (наданих послуг) і ті, які були реально необхідними.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення витрат на правничу допомогу.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 139, 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Житомирській області (вул. Юрка Тютюнника, 7, м. Житомир, Житомирська обл., Житомирський р-н, 10003, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Житомирській області від 07.05.2025 № .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Житомирській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 8565,05 грн (вісім тисяч п`ятсот шістдесят п`ять гривень 05 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.М. Леміщак

Повний текст складено: 04 грудня 2025 р.

04.12.25