Справа № 320/6297/20
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2025-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2025 року справа №320/6297/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у місті Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі відповідач) та просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з березня 2017 року по жовтень 2017 року, та не сплати суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку;

зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з березня 2017 року по жовтень 2017 року;

зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку належних сум індексації грошового забезпечення по день ухвалення рішення суду з урахуванням середньоденного заробітку у розмірі 566 гривень 82 копійки;

зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області подати звіт про виконання судового рішення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 29.08.2018 №366о/с позивача звільнено з Національної поліції України на підставі пункту 7 частини одинадцятої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». Проте, під час здійснення розрахунку при звільненні, позивачу не виплачена сума індексації грошового забезпечення за період з березня 2017 року по жовтень 2017 року. На переконання позивача, виплата сум індексації грошового забезпечення передбачена на законодавчому рівні частиною п`ятою статті 94 Закону України «Про Національну поліції» та абзацом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів громадян», а отже відсутність конкретизації у підзаконному нормативно-правовому акті (у Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078) не може позбавляти його права на індексацію грошового забезпечення. З посиланням на положення частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, позивач вважає, що наявні правові підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку у частині належних сум індексації грошового забезпечення по день ухвалення рішення суду. Також, з метою належного захисту його права, позивач просить встановити контроль за виконанням судового рішення та зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області подати звіт про виконання судового рішення.

23.07.2020 відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_2 ..

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.07.2020 (суддя Харченко С.В.) відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

31.08.2020 до Київського окружного адміністративного суду надійшов відзив на позовну заяву Головного управління Національної поліції в Донецькій області. Відповідач заперечує проти вимог позивача та вказує, що Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, у період з березня по жовтень 2017 року не передбачав індексації грошового забезпечення поліцейських, а тому у межах спірних правовідносин відсутня протиправна бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області. Відповідач також заперечує, що позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки Головне управління Національної поліції в Донецькій області не має відповідної заборгованості. Крім того, відповідач вважає передчасною вимогу позивача щодо встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, оскільки у межах спірних правовідносин відсутні ознаки зволікання щодо виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

04.03.2024 відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_2 з посади, справу передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Кушновій А.О..

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.03.2024 прийнято адміністративну справу №320/6297/20 до провадження судді Київського окружного адміністративного суду Кушнової А.О.; вирішено продовжувати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

29.03.2024 до Київського окружного адміністративного суду від Головного управління Національної поліції у Донецькій області надійшли додаткові пояснення у справі. Відповідач вказує, що позивач проходить службу у Головному управлінні Національної поліції Київської області на підставі наказу від 07.04.2023 №70о/с, а отже, саме Головне управління Національної поліції Київської області виплачує позивачу відповідне грошове забезпечення. Також відповідач наголошує на тому, що позивач звернувся до суду поза межами строку, встановленого положеннями чинного законодавства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

У період з 01.03.2017 по 31.08.2018 позивач проходив службу у Головному управлінні Національної поліції в Донецькій області.

Наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 29.08.2018 №366о/с позивача звільнено зі служби у Національній поліції з 31.08.2017 на підставі пункту 7 частини першої статті 177 Закону України «Про Національну поліцію».

Як вбачається зі змісту довідки управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 28.03.2024 №146 щодо остаточного розрахунку при звільненні з ОСОБА_1 , у серпні 2018 року позивачу нараховане грошове забезпечення за період з 01.08.2018 по 31.08.2018 у сумі 17 575 гривень 32 копійки, у тому числі: грошове забезпечення за фактично відпрацьований час у розмірі 16 976 гривень 93 копійки; індексація у розмірі 557 гривень 82 копійки; доплата за роботу в нічний час в липні 2018 року у розмірі 40 гривень 57 копійок. У вересні 2018 року ОСОБА_1 нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 80 502 гривень 65 копійок.

У довідці управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 28.03.2024 №146 також зазначено та позивачем не заперечується, що наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області «Про встановлення у серпні 2018 року премії, додаткових видів грошового забезпечення, заробітної плати працівникам апарату ГУНП в Донецькій області та територіальних підрозділів», ОСОБА_1 встановлений розмір премії на рівні 18,91%. Тому зайво нарахована позивачу сума премії за серпень 2018 року склала 2 976 гривень 47 копійок. Вказана переплата була врахована під час здійснення виплати позивачу у вересні 2018 року одноразової грошової допомоги при звільненні, розмір якої під час виплати був зменшений на 2 976 гривень 47 копійок та, відповідно, складав 77 526 гривень 18 копійок (без відрахування обов`язкових податків і зборів).

20.02.2020 позивач направив до Головного управління Національної поліції в Донецькій області звернення, де просив нарахувати та виплатити індексацію грошових доходів за період з 01.03.2017 по 30.11.2017, а також нарахувати та сплатити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Листом від 12.03.2020 №Я-37126/01-2020 Головне управління Національної поліції в Донецькій області повідомило, що відсутні правові підстави для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2017 по 30.11.2017, оскільки Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, у вказаний період не передбачав індексації грошового забезпечення поліцейських. Як наслідок, також відсутні правові підстави для нарахування та виплати суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не здійснення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2017 по 30.11.2017, а також не здійснення виплати суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір по суті суд керується положеннями чинного законодавства, яке діяло станом на час виникнення спірних правовідносин та звертає увагу на наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про Національну поліцію», служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Пунктом 4 частини десятої статті 62 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліцейський своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України.

Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 94 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України. Грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг; поріг індексації - це величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення).

У частині п`ятій статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» вказано, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно з положеннями статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (до 01 січня 2016 року 101 відсоток).

Частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Статтею 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» встановлено, що Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

З метою реалізації положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Кабінет Міністрів України постановою від 17.07.2003 №1078 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі Порядок №1078).

Згідно з пунктом 1 Порядок №1078, цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

Пунктом 1-1 Порядку № 1078 визначено, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка (до 01 січня 2016 року 101 відсоток). Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Пунктом 2 Порядку №1078 визначено чіткий перелік видів грошових доходів громадян, що підлягають індексації.

Так, пунктом 2 Порядку №1078 (в редакції від 24 листопада 2016 року) встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Відповідно до пункту 6 Порядку№ 1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Конституційний Суд України в рішенні від 15.10.2013 у справі №9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначив, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Отже, індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення поліцейських, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті. Звільнення особи із служби в поліції жодним чином не позбавляє її права на отримання виплат, на які вона має право, проте не отримувала їх під час проходження служби за незалежних від неї обставин.

При цьому обмежене фінансування державного органу чи установи, де особа проходила службу, жодним чином не впливає на право особи отримати індексацію грошового забезпечення.

Суд наголошує, що статтею 94 Закону України «Про Національну поліцію» безпосередньо визначено, що грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.

Отже, у спірний період з 01.03.2017 по 31.10.2017 стосовно позивача були визначені законодавством підстави для індексації грошового забезпечення.

Суд відхиляє посиланням відповідача на те, що зміни до Порядку №1078 у частині розповсюдження його дії на поліцейських були внесені шляхом доповнення абзацу п`ятого пункту 2 після слова «військовослужбовців» словом «поліцейських» відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.10.2017 №782 «Про внесення зміни до пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення».

Відповідно до положень частин першої, другої та третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Так, Порядок № 1078 є підзаконним нормативним актом, порівняно з нормами Закону України «Про Національну поліцію», якими передбачена індексація грошового забезпечення поліцейських.

Порядок №1078 лише деталізує та розвиває норми законів, якими передбачений обов`язок індексувати грошові доходи населення та не може встановлювати обмежень щодо кола осіб, грошове забезпечення яких підлягає індексації, порівняно із нормами Закону України «Про Національну поліцію».

Також суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивач проходить службу у Головному управління Національної поліції Київської області на підставі наказу від 07.04.2023 №70о/с, а отже, саме Головне управління Національної поліції Київської області виплачує позивачу відповідне грошове забезпечення.

Відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Так, положення частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України покладають обов`язок виплати всіх сум, що належать працівнику на день звільнення саме на підприємство, установу або організацію з якого звільняється такий працівник.

При цьому, відповідач не заперечує, що позивача звільнено з Національної поліції саме наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 29.08.2018 №366о/с.

Таким чином, Головним управлінням Національної поліції в Донецькій області допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2017 по 31.10.2017.

Відтак, підсумовуючи зазначене, належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Головного управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2017 по 31.10.2017.

Розглянувши доводи сторін щодо нарахування та виплати позивачу суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є: невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки; вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум; відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

З матеріалів справи вбачається, що фактичний розрахунок (виплата індексації грошового забезпечення за період з березня 2017 року по серпень 2017 року) не проведений у повному обсязі, оскільки відповідач вважав, що позивач не мав права на такі виплати.

У даному випадку має місце спір про право на належні звільненому працівнику суми, а саме право позивача на отримання індексації грошового забезпечення за період з березня 2017 року по серпень 2017 року.

Більш того, у листі від 12.03.2020 №Я-37126/01-2020 Головне управління Національної поліції в Донецькій області відповідач мотивує відмову у виплаті позивачу суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме відсутністю у останнього права на отримання індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2017 по 30.11.2017.

При цьому розрахунок суми компенсації повинен бути проведений відповідачем, оскільки нарахування та виплата індексації грошового забезпечення є дискреційними повноваженнями відповідача, визначення розміру недоотриманих за вказаний строк виплат є виключною компетенцію відповідача.

Отже, суд, у межах розгляду позову про наявність у позивача права на певні виплати, не уповноважений втручатися у дискреційні повноваження щодо виконання відповідачем обов`язку з визначення суми недоотриманих виплат.

Суд зазначає, що за змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед звільненим працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України.

При цьому, частина друга статті 117 Кодексу законів про працю України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і звільненим працівником про належні до виплати суми та у разі вирішення такого спору на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування.

Окрім того, Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Системний аналіз наведених положень дає підстави для висновку про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, оскільки індексація грошового забезпечення відповідачем позивачу ще не нарахована та не виплачена у повному обсязі, відсутня дата остаточного розрахунку, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними та задоволенню не підлягають.

Щодо доводів відповідача про звернення позивача до суду з пропуском встановлених строків, суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до 19.07.2022), у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 Кодексу законів про працю України викладено у такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 Кодексу законів про працю України, у редакції, що була чинною до 19.07.2022, та були припинені на момент чинності дії статті 233 Кодексу законів про працю України, у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином:

правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 Кодексу законів про працю України (у попередній редакції);

у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі cудової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 21.03.2025 у справі №460/21394/23.

Сторонами не заперечується, що спірні правовідносини стосуються періоду з 01.03.2017 по 31.10.2017 у період дії статті 233 Кодексу законів про працю України (у попередній редакції).

Отже, враховуючи правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі cудової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 21.03.2025 у справі №460/21394/23, суд дійшов висновку про те, що звернення позивача до суду щодо виплат за період з 01.03.2017 по 31.10.2017 не обмежується будь-яким строком.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Щодо вимоги позивача про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 381-1 Кодексу адміністративного судочинства України, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

При цьому, частиною шостою статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд під час ухвалення рішення суду за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене таке рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання рішення суду, якщо суд допускає його негайне виконання.

Крім того, відповідно до частини першої статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Аналіз викладеного дає суду підстави сформувати висновки про те, що судовий контроль за виконанням судових рішень здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту про виконання судового рішення, а в разі неподання такого звіту встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу. Для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови.

Правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних, підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль.

Така позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними ухвалах від 16.09.2020 та від 12.01.2022 у справі №826/9960/15 (№11-1403апп18).

Суд звертає увагу, що судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Таким чином, спосіб судового контролю, передбачений стаття 382 Кодексу адміністративного судочинства України, спрямований на забезпечення виконання судового рішення суб`єктом владних повноважень, яке залишається невиконаним.

При цьому аби застосувати вказаний спосіб судового контролю, суд повинен мати обґрунтовані сумніви у виконанні суб`єктом владних повноважень свого конституційного обов`язку виконання судового рішення.

У свою чергу, особа, яка звертається із заявою про встановлення судового контролю у порядку, передбаченому статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України, повинна навести достатні аргументи, які б підтверджували необхідність застосування такого виду судового контролю.

Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними постановах від 21.11.2019 у справі №802/1933/18-а та від 29.04.2022 у справі №120/2914/19-а, які є обов`язковими для врахування судом в силу вимог частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного України.

Беручи до уваги викладене, суд вважає, що станом на час вирішення спору по суті відсутні, підтверджені належними і допустимими доказами, підстави вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль.

Резюмуючи наведене, суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення суду на стадії ухвалення судового рішення.

Вирішуючи питання стосовно розподілу судових витрат, суд враховує наступне.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом встановлено, що позивач не сплачував судовий збір за подання позовної заяви у цій справі, оскільки звільнений від його сплати на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Відтак, розподіл судових витрат судом не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись статями 243-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2017 по 31.08.2017.

3. Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2017 по 31.08.2017.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.