Справа № 420/27015/24
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/27015/24

Головуючий І інстанції: Хлімоненкова М.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної установи «Центр пробації» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення суду - 19.12.2024р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Центр пробації» про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

28.08.2024р. ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду із позовом до ДУ «Центр пробації», в якому просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність ДУ «Центр пробації» щодо не нарахування та невиплати їй додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022р. №168, за період з 24.02.2022р. по 07.07.2022р. (включно) у розмірі 30000 грн. за кожен місяць служби;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022р. №168, за період з 24.02.2022р. по 07.07.2022р. включно у розмірі 30000 грн. за кожен місяць служби.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що в період з 24.02.2022р. по 07.07.2022р. вона проходила службу у ДУ «Центр пробації». При цьому, на переконання позивача, особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка», в спірний період з 24.02.2022р. по 07.07.2022р. мали право на отримання додаткової грошової винагороди в розмірі - 30000 грн., передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022р. №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ДУ «Центр пробації» щодо не нарахування і невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022р. №168, за період з 24.02.2022р. по 31.05.2022р. включно у розмірі 30000 грн. за кожен місяць служби. Зобов`язано ДУ «Центр пробації» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022р. №168, за період з 24.02.2022р. по 31.05.2022р. включно у розмірі 30000 грн. за кожен місяць служби. У задоволенні решти вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач 20.01.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19.12.2024р. і прийняти нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2025р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДУ «Центр пробації» та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

05.02.2025р. до П`ятого апеляційного адміністративного суду надійшли матеріали справи.

17.02.2025р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечувала щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просила оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Водночас, правом на апеляційне оскарження рішення суду 1-ї інстанції позивач не скористалася.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - капітан внутрішньої служби ОСОБА_1 (Д-007228), згідно з витягом з наказу в.о. директора ДУ «Центр пробації» від 26.06.2018р. №57/к, призначена на посаду інспектора відділу 01.07.2018р.

Відповідно до витягу з наказу директора ДУ «Центр пробації» від 16.06.2020р. №137/к, капітана внутрішньої служби ОСОБА_1 , старшого інспектора Суворовського районного відділу філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області, переміщено 19.06.2020р., на посаду старшого інспектора цієї філії, з посадовим окладом за 19 тарифним розрядом, уставивши їй надбавку за особливості проходження служби у розмірі 30% посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням і надбавки за вислугу років.

Наказом директора ДУ «Центр пробації» від 20.02.2023р. за №159/к (Філія ДУ «Центр пробації» в Одеській області від 20.02.2023р. №144), звільнено відповідно до п.5 ст.23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» і п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів чи проведенням організаційних заходів), майора внутрішньої служби ОСОБА_1 , старшого інспектора філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області, 01.03.2023р.

У серпні 2024р. представник позивача звернулася до ДУ «Центр пробації» із адвокатським запитом від 09.08.2024р. щодо, зокрема, повідомлення чи здійснювалась ОСОБА_1 виплата додаткової винагороди, що визначена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022р. №168 з 24.02.2022р. по 01.03.2023р. з наданням підтверджуючих документів.

Також, представник позивача зверталась із аналогічним запитом від 21.08.2024р.

Однак, листом від 16.08.2024р. №107/103-ЗПІ/11/Ян-24, ДУ «Центр пробації» за результатами розгляду адвокатського запиту від 09.08.2024р., повідомило адвоката позивача, що додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022р. №168, ОСОБА_1 не нараховувалась та не виплачувалась. Додатково були надані запитувані представником позивача документи, а саме витяги з наказів від 26.06.2018р. №57/к, від 16.06.2020р. №137/к, від 15.08.2022р. №566/В, копія посадової інструкції, довідка про нараховані і виплачені види грошового забезпечення від 13.08.2024р. №8/2-258, копія листа ДУ «Центр пробації» від 09.10.2023р. №102/10/Ян-23/ДСК, копії положення про ДУ «Центр пробації» та про Суворовський районний відділ філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області.

28.08.2024р. листом №119/113-ЗПІ/11/Ян-24, ДУ «Центр пробації» за результатами розгляду адвокатського запиту від 21.08.2024р. щодо надання інформації відносно ОСОБА_1 повідомило адвоката позивача, що ОСОБА_1 виконувала свої службові обов`язки, пов`язані з реалізацією завдань та функцій, відповідно до посадової інструкції, Положення про Каховський районний відділ філії ДУ «Центр пробації» в Херсонській області та Колективного договору з 24.02.2022р. по 05.09.2022р. та з 26.09.2022р. по 13.11.2022р. З 05.09.2022р. по 09.10.2022р. позивач перебувала у щорічній основній та щорічній додатковій відпустці.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, яка виразилась у не здійсненні нарахування та виплати за період з 24.02.2022р. по 07.07.2022р. включно передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022р. додаткової винагороди у розмірі 30000 грн. за кожен місяць служби, позивачка звернулась до суду із цим позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позовні вимоги, суд 1-ї інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності заявлених позовних вимог та, відповідно, наявності підстав для їх часткового задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч.1 ст.11 Кримінально-виконавчого кодексу України, органами виконання покарань є: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, його територіальні органи управління, уповноважені органи з питань пробації.

За змістом ч.1 ст.6 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Пунктом 4 ст.2 Закону України «Про пробацію» встановлено, що орган пробації центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері пробації.

У відповідності до розпорядження Кабінету Міністрів України від 13.09.2017р. №655-р «Про утворення державної установи «Центр пробації» Кабінет Міністрів України погодився з пропозицією Міністерства юстиції України про утворення з 01.01.2018р. ДУ «Центр пробації».

ДУ «Центр пробації» є неприбутковою державною установою, створеною для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України з питань пробації і безпосереднього спрямування та координації діяльності уповноважених органів з питань пробації, що належать до сфери управління Мін`юсту (абз.1 п.1 Положення про ДУ «Центр пробації» (затв. наказом Міністерства юстиції України від 08.12.2020р. № 4242/5 (в редакції, чинній до 28.02.2024р.).

Отже, відповідач входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України як установа, створена для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України з питань пробації.

У силу п.п.1,2 «Типового положення про уповноважений орган з питань пробації» (затв. наказом Міністерства юстиції України від 18.08.2017р. №2649/5 (в редакції, чинній до 28.02.2024р.), уповноважений орган з питань пробації є органом виконання покарань, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері виконання певних видів кримінальних покарань, не пов`язаних із позбавленням волі, та пробації.

Орган пробації безпосередньо підпорядковується ДУ «Центр пробації» та є відокремленим підрозділом без права юридичної особи.

Відповідно до абз.1 і 2 п.6 «Положення про ДУ «Центр пробації» (затв. наказом Міністерства юстиції України від 08.12.2020р. №4242/5 (втратив чинність відповідно до п.2 наказу Міністерства юстиції України від 02.06.2023р. №2110/5 «Про затвердження Положення про ДУ «Центр пробації»), у структурі Центру пробації функціонують відокремлені структурні підрозділи до складу яких входять уповноважені органи з питань пробації.

Філії не є юридичними особами та здійснюють частину делегованих функцій Центру пробації відповідно до мети (цілей), завдань та функцій.

Згідно з абз.1 п.7 «Положення про ДУ «Центр пробації» (затв. наказом Міністерства юстиції України від 08.12.2020р. №4242/5 (у редакції, чинній до 01.06.2023р.), до складу Центру пробації входять працівники, як працюють за трудовим договором, та особи начальницького складу, що були переведені з Державної кримінально-виконавчої служби України.

Пунктом 5 ст.2 Закону України «Про пробацію» передбачено, що персонал органу пробації працівники, які відповідно до повноважень, визначених цим Законом та іншими законами України, виконують завдання пробації.

Права, обов`язки, відповідальність, правовий та соціальний захист персоналу органу пробації визначаються Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та цим же Законом (ч.1 ст.19 Закону України «Про пробацію»).

28.02.2022р. Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» №168, відповідно до п.1 якої, на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000 грн. щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Згідно з п.5 Постанови №168, вона набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24.02.2022р.

22.03.2022р. постановою Кабінету Міністрів України №350 внесено зміни шляхом доповнення абз.1 після слів «та поліцейським» доповнено словами «а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка».

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2022р. №793 в абз.1 п.1 Постанови №168 слова і цифри «додаткова винагорода в розмірі 30000 грн. щомісячно» замінено словами і цифрами «додаткова винагорода в розмірі до 30000 грн. пропорційно в розрахунку на місяць».

01.07.2022р. постановою Кабінету Міністрів України №754, яка набрала чинності 08.07.2022р., внесено зміни до п.1 згаданої Постанови №168, та вирішено: в абз.1 слова «які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми єПідтримка» замінити словами «які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)»; після слова «щомісячно» доповнити словами «(крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць)».

З викладеного вище вбачається, що в часовий проміжок з 24.02.2022р. до 07.07.2022р. Кабінет Міністрів України встановив додаткову винагороду в розмірі 30000 грн. щомісячно, зокрема, особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка».

Відповідно до «Переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми «єПідтримка» (затв. розпорядженням Кабінету Міністрів України від 06.03.2022р. №204-р), Програма «єПідтримка» поширюється на Одеську область.

Втім, у подальшому, постановою Кабінету Міністрів України від 01.07.2022р. №754, яка набрала чинності 08.07.2022р., внесено зміни до абз.1 Постанови № 168, зокрема: слова які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка» замінено словами які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні).

Доводи апеляційної скарги переважно ґрунтуються на тому, що позивач не має права на виплату додаткової винагороди, передбаченої п.1 Постанови КМУ №168 (у редакції від 22.03.2022р.), оскільки він не відповідає вимогам, які передбачені зазначеною нормою матеріального права, а саме: не ніс службу в органах і установах зазначеної Служби, тобто не залучалася до участі в оперативних заходах, несення варти, у тому числі в нічний час, несення служби у наряді та інших заходах, спрямованих на забезпечення безпеки в умовах воєнного стану; не входив до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів.

Водночас, Верховним Судом у постанові від 02.11.2023р. у справі №160/11851/22 сформовано висновок щодо застосування п.1 Постанови КМУ №168 в аспекті аналогічних доводів Державної установи «Центр пробації», яку надалі підтримано Верховним Судом й в інших справах за подібних обставин, зокрема, у постановах від 18.01.2024р. у справі №200/297/23, від 25.01.2024р. у справі №520/8343/22, від 21.03.2024р. у справі №160/12980/22, від 28.03.2024р. у справі №480/1364/23, від 25.04.2024р. у справі №160/10532/22, від 25.07.2024р. у справі №400/1895/23, від 24.10.2024р. у справі №200/5154/22, від 29.10.2024р. у справі №160/4039/23 та від 31.10.2024р. у справі №200/4975/22

У постанові від 02.11.2023р. у справі №160/11851/22, де позивач - підполковник внутрішньої служби, який обіймав посаду начальника Чечелівського районного відділу філії ДУ «Центр пробації» у Дніпропетровській області - оскаржував бездіяльність ДУ «Центр пробації» щодо не нарахування і невиплати йому винагороди, передбаченої п.1 Постанови № 168, Верховний Суд вже надав оцінку схожим доводам ДУ «Центр пробації», який уважав, що право на отримання додаткової винагороди, відповідно до Постанови №168, мають лише ті особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України (зокрема і ДУ «Центр пробації»), які саме «несуть службу» в органах та установах зазначеної Служби.

Відповідаючи на такі аргументи, Верховний Суд у п.п.41-43 постанови від 02.11.2023р. у справі №160/11851/22 зазначив про те, що у цьому випадку поняття «несення служби», яке зазначено у п.1 Постанови №168, тотожні поняттю «проходження служби». Оскільки, законодавством визначено, що особи рядового і начальницького складу, які мають спеціальні звання, проходять службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, немає ніяких підстав вважати, що вони службу не несуть. При цьому, Суд зауважив, що п.1 Постанови №168 не містить застережень щодо призначення додаткової допомоги виключно особам, які беруть участь в оперативних заходах, несуть варту, в тому числі в нічний час, несуть службу у наряді, тощо. Тобто, Постанова №168 (у редакції від 22.03.2022р.) не ставить у залежність отримання додаткової винагороди від залучення осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби від виконання завдань та заходів, спрямованих на забезпечення безпеки в умовах воєнного стану, як про це вказує відповідач.

У справі №160/12980/22 Верховний Суд відхилив аргументи відповідача стосовно відмінності терміну «несення служби» від «проходження служби», які були обґрунтовані посиланням на п.5 глави 13 розділу ІІІ Порядку №925/5, оскільки розділ ІІІ під назвою «Компенсаційні виплати» містить лише 2 глави, в яких відсутнє поняття «несення служби».

Верховний Суд наголосив на тому, що таке визначення наведене лише в пп.5 п.13 «Порядок преміювання осіб рядового і начальницького складу» розділу ІІ «Грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу» Порядку №925/5 і стосується саме преміювання. Аналіз змісту вказаної вище норми свідчить про вузьке використання цього поняття лише в аспекті виконання службових обов`язків особами рядового і начальницького складу в нічний час, що жодним чином не стосується предмету спору у справі, що розглядається.

У справі №200/297/23 Верховний Суд констатував безпідставність доводів ДУ «Центр пробації» про те, що за відсутності відповідних наказів командирів (начальників), на підставі яких здійснюється виплата додаткової винагороди, передбаченої нормами п.1 Постанови №168, відсутні і підстави для нарахування і виплати такої винагороди, позаяк, вказане свідчить лише про допущення протиправної бездіяльності, а не про відсутність права у позивача на таку винагороду.

Отже, застосовуючи сформований у подібних правовідносинах Верховним Судом підхід щодо застосування положень п.1 Постанови № 168, колегія суддів вважає, що на період дії воєнного стану особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, у тому числі уповноваженого органу з питань пробації, які несли службу в органах і установах зазначеної Служби, повинна була виплачуватись додаткова винагорода в розмірі 30000 грн. як щомісячний додатковий вид грошового забезпечення у період з 24.02.2022р. по 31.05.2022р. (до введення простою) включно за несення служби в органах і установах, що розташовані в межах адміністративно-територіальної одиниці, на території якої надавалася допомога в рамках Програми «єПідтримка».

Щодо посилань апелянта на висновки Великої Палати Верховного Суду по зразковій справі №640/13029/22, колегія суддів звертає увагу, що дана справа за суб`єктним критерієм не відповідає критеріям типової справи, викладеним Верховним Судом, а тому висновки Верховного Суду у зразковій справі №640/13029/22 не підлягають обов`язковому врахуванню при вирішенні даної справи, оскільки не є релевантними.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Крім того, щодо посилань апелянта на пропуск позивачем встановленого ч.5 ст.122 КАС України строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 ст.122 КАС України передбачено те, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Положення ст.122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

У свою чергу, у постанові від 11.07.2024р. у справі №990/156/23 Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок відносно питання про те, положення якої норми підлягають застосуванню у питанні визначення строку звернення до суду у справах, пов`язаних з порушенням закону про оплату праці у публічно-правових відносинах.

У вказаній справі Велика Палата Верховного Суду зазначає, що положення ст.122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час не допуску до продовження виконання повноважень) у разі порушення законодавства про оплату праці. В судовій практиці усталеним є правовий підхід щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо проходження публічної служби, у яких виник спір. Такий підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у рішенні від 07.05.2002р. №8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами стосовно проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівника.

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що норма ст.233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Вказана норма поширює свою дію на всіх працівників та службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.

Так, відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022р. №2352-IX) «працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком».

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19.07.2022р., ч.ч.1 і 2 статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції, за якою працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні,- у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст.116).

Колегія суддів враховує, що 06.04.2023р. Верховний Суд ухвалив рішення за результатами розгляду зразкової справи №260/3564/22, залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2023р., предметом спору якої також є недотримання законодавства про оплату праці. У вказаному рішенні сформовано наступні висновки: «До 19.07.2022р. КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. При цьому, з огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії частини першої ст.233 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності».

Отже, у рішенні від 06.04.2023р. у зразковій справі №260/3564/22 Верховний Суд виклав правову позицію стосовно поширення дії ч.1 ст.233 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX лише на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення ст.233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед ч.5 ст.122 КАС України».

За таких обставин, посилання апелянта на пропуск позивачем строку звернення до суду в частині оплати праці до 19.07.2022р., коли строк звернення до суду по вказаній категорії справи не був обмежений, є помилковими.

Стосовно періоду з 19.07.2022р., то колегія суддів враховує положення Закону №2352-IX, якими ч.1 ст.233 КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених ч.2 цієї статті».

Водночас, згідно з п.1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених ст.233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023р. №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24:00 год. 30.06.2023р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

З огляду на викладене, строк звернення до суду продовжений законом, а саме, п.1 Прикінцевих положень КЗпП України, на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), про що зазначено у постанові Верховного Суду від 17.08.2023р. у справі №380/14039/22.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що на правовідносини з нарахування і виплати позивачу грошового забезпечення в належному розмірі вже за період з 19.07.2022р., такий строк становить три місяці, що з урахуванням дії карантину у період з 19.07.2022р. по 30.06.2023р., який необхідно обчислювати з 01.07.2023р. Тобто, тримісячний строк звернення до суду з цим позовом (в частині відповідних позовних вимог) розпочався фактично з 01.07.2023р. і з урахуванням приписів ч.6 ст.120 КАС України закінчився 02.10.2023р. (останній день строку звернення до суду).

Аналогічний підхід було застосовано П`ятим апеляційним адміністративний судом у постанові від 05.08.2025р. у справі №400/7410/24.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної установи «Центр пробації» - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 03.12.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко