Справа № 260/8798/25
Суддя: Дору Ю.Ю.
Дата ухвалення: 2025-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

05 грудня 2025 року м. Ужгород№ 260/8798/25
Закарпатський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Дору Ю.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), в якому просить суд:

1. Визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) у звільненні ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) з військової служби на підставі пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу №2232-XII, а саме: на підставі абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу №2232-XII у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

2. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) звільнити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) з військової служби на підставі пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу №2232-XII, а саме: на підставі абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу №2232-XII у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

Позовні вимоги мотивовані протиправним рішенням військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні з військової служби ОСОБА_1 за пп. «г» п. 2 ч. 4, абзацу 13 п.3 ч.12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за матір`ю, яка визнана особою з інвалідністю ІІ групи, та не має інших осіб першого чи другого ступеня спорідненості, що можуть здійснювати за нею постійний догляд.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.11.2025 року відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

17.11.2025 року через систему «Електронний суд» від військової частини НОМЕР_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечує проти позову, зокрема вказує, що, відповідно до наданих позивачем разом із рапортом документів було встановлено, що в матері позивача ОСОБА_2 є рідня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка може здійснювати постійний сторонній догляд за матір`ю та не є військовозобов`язаною. Відомостей про те, що ОСОБА_3 , яка є членом сім`ї першого ступеня споріднення, сама потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, не було подано.

Посилання Позивача на те, що ОСОБА_3 здійснює догляд за своїм батьком, не є достатнім підтвердженням неможливості надання такої допомоги своїй матері ОСОБА_2 , адже на неї покладено обов`язок визначений законом (ст. 202 Сімейного кодексу України) утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Крім того, згідно з інформації про місце проживання її батьки проживають в сільській місцевості в сусідніх будинках (будинки №№1265 та 1266).

З огляду на викладене, умови звільнення з військової служби, визначені пп."г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232, абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232 - це не необхідність в даному випадку здійснювати постійний нагляд за батьком, який є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного нагляду, а надання доказів того, що член сім`ї першого ступеня споріднення ОСОБА_3 сама потребує постійного догляду за відповідними висновками медичних установ. Тому просить відмовити у задоволенні позову.

Суд, розглянувши у відповідності до вимог ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення її учасників (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази, зазначає наступне.

ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Разом з тим, позивач виявив своє бажання звільнитись з військової служби та подав відповідний рапорт про звільнення на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ за сімейними обставинами (необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я).

Розглянувши вказаний рапорт військова частина НОМЕР_1 листом від 20.10.2025 №169/9845 повідомила, що на даний час не вбачається підстав для звільнення позивача з військової служби. Підставою відмови зазначено те, що позивачем не долучені документи, які б вказували на відсутність у матері ОСОБА_2 інших членів сім`ї другого ступеня споріднення, або ж, що вони самі потребують постійного догляду. Не зазначено про таких членів сім`ї і в Акті перевірки сімейного стану військовослужбовця №9046 від 08.10.2025.

У зв`язку із відсутністю підстав, у звільненні вказаному військовослужбовцю відмовлено, про що повідомлено листом із зазначенням причини такої відмови.

Позивач вважаючи таку відмову протиправною звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу", а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Статтею 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (частина 1).

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку (частина 3).

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина 5).

Звільнення з військової служби визначає стаття 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, зокрема, під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Відповідно до абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

Згідно з частиною 7 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" Указом Президента України за № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яким визначається порядок проходження громадянами України (далі -громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі (далі-Положення).

Відповідно до пункту 2 Положення громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом.

У добровільному порядку громадяни проходять: військову службу (навчання) за контрактом курсантів у вищих військових навчальних закладах, а також закладах вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військову службу за контрактом осіб рядового складу; військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військову службу за контрактом осіб офіцерського складу.

За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Згідно з пунктом 233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Як встановив суд, підставою відмови у задоволенні рапорту позивача про його звільнення з військової служби є твердження відповідача про те, що позивачу необхідно надати документи, що підтверджує факт відсутності у його матері ОСОБА_2 інших членів сім`ї другого ступеня споріднення, або ж, що вони самі потребують постійного догляду.

Однак, як вбачається з матеріалів адміністративної справи позивач разом із поданим рапортом було надано документи на підтвердження факту інвалідності ОСОБА_2 ІІ групи, а саме: пенсійне посвідчення серії НОМЕР_4 від 07.04.2022 року, довідку до акта огляду МСЕК серії ААВ №386078 від 17.01.2022.

Відповідно до акту перевірки сімейного стану військовослужбовця

ІНФОРМАЦІЯ_2 №9046 від 08.10.2025 р, на день перевірки з`ясовано, що стрілець-номеру обслуги 2 механізованого відділення 2 механізованого взводу 1 механізованої роти НОМЕР_5 механізованого батальйону в/ч НОМЕР_1 , сержант ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживає: адреса місця фактичного проживання збігається із зареєстрованим місцем проживання. Встановлено, що його хвора мати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає за адресою: Закарпатська обл., Хустський р-н, с. Синевир, 1266. Дана особа є інвалідом другої групи, інвалідність встановлена на строк - безтерміново, причина інвалідності - загальне захворювання.

Згідно медичного висновку ЛКК №558 від 30.06.2025 р., виписки з протоколу ЛКК №558 від 30.06.2025 р. визнаний особою, що потребує постійного стороннього догляду.

Судом встановлено, що згідно з відомостями про зареєстрованих у житловому приміщенні №146-05/25 від 22.09.2025 позивач зареєстрований та проживає разом із ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з Актом обстеження депутатами Синевирської сільської ради від 22 вересня 2025 року встановлено, що ОСОБА_4 є єдиною особою, яка здійснювала догляд за ОСОБА_2 до призову до Збройних Сил України.

Згідно з свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_6 шлюб ОСОБА_2 та батька Позивача - ОСОБА_5 було розірвано 03.10.2025 р..

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 має також доньку ОСОБА_3 , родинні зв`язки з якою підтверджуються свідоцтвом про народження серії НОМЕР_7 .

Разом з тим, судом встановлено, що сестра позивача - ОСОБА_3 здійснює догляд за батьком - ОСОБА_5 , що підтверджується Актом про встановлення факту здійснення особою постійного догляду Закарпатська область Хустський район с. Синевир від 22.09.2025 року.(а.с.54)

Факт того, що ОСОБА_5 потребує догляду підтверджується Висновком №748 про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі та випискою ЛКК №748 (а.с.52,53).

Отже, ОСОБА_3 з об`єктивних причин не може здійснювати постійний догляд за своєю матір`ю ОСОБА_2 .

Суд вважає за необхідне зазначити, що обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплено в статті 51 Конституції України.

Відповідно до ст. 172 Сімейного кодексу України, дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.

Постійний догляд - це форма догляду за особами з різними фізичними або психічними обмеженнями, що вимагає постійної присутності доглядача для надання необхідної допомоги та підтримки.

Згідно з частиною першою статті 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Судом враховано, що сестра позивача здійснює постійний догляд за батьком, а тому позивач є єдиною особою, яка відповідно до закону зобов`язаний та має фактичну можливість здійснювати щоденно та постійно догляд за своєю матір`ю.

Суд повторно зазначає, що абзац тринадцятий пункту 3 частини дванадцятої статті 26 цього Закону № 2232-XII регламентує можливість звільнення військовослужбовця з військової служби через необхідність постійного догляду за одним із батьків - в даному випадку особою з інвалідністю ІI групи. При цьому така підстава є правомірною за умови, якщо інший член сім`ї першого або другого ступеня споріднення через об`єктивні причини не може виконувати відповідні обов`язки (такі обставини встановлюються і враховуються в кожному конкретному випадку).

У матеріалах справи відсутні докази та відповідачем не доведено наявність інших членів сім`ї першого або другого ступеня споріднення з матір`ю позивача які б могли здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 ..

Верховний Суд в постанові від 27 лютого 2025 р. у справі № 380/16966/24 виснував: «Таким чином «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2122-IX.

В контексті Закону № 2232-XII поняття «відсутність» охоплює не лише фізичну відсутність особи, а й її нездатність виконувати обов`язки з догляду через об`єктивні обставини (перебування в полоні, відбування покарання, здійснення військової служби тощо).

У даному випадку, хоча формально існує інший член сім`ї першого ступеня споріднення (сестра позивача), її неможливість здійснювати догляд за матір`ю через необхідність здійснення догляду за батьком, є не лише об`єктивною підставою, що унеможливлює виконання такого обов`язку, а й фактичним підтвердженням відсутності іншої особи, спроможної забезпечити необхідний догляд.

Отже, з огляду на вказані обставини справ та приписи законодавства суд дійшов висновку, що позивач має право на звільнення з військової служби відповідно до пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» через сімейні обставини, а саме: необхідністю здійснювати постійний догляд за матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, та відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які можуть здійснювати такий догляд (абзац 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу).

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідачем жодних належних доказів на підтвердження правомірності власних дій, які є предметом оскарження, надано не було.

Суд зазначає, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини).

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі Пантелеєнко проти України зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі Дорани проти Ірландії Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Салах Шейх проти проти Нідерландів, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи Каіч та інші проти Хорватії (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі Chahal проти Об`єднаного королівства (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі Афанасьєв проти України).

Таким чином, враховуючи встановлені обставини, вищенаведені положення закону та правові позиції Верховного Суду, суд вважає, що відмова відповідача у звільненні позивача з військової служби на підставі «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не відповідає критерію правомірності, передбаченому п. 1 і п. 3 ч.2 ст. 2 КАС України.

Щодо способу відновлення порушеного права позивача, суд вважає, що належним та ефективним способом судового захисту в контексті спірних правовідносин, є зобов`язання військової частини НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинними відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

У відповідності до ст. 139 КАС Україна розподіл судових витрат не здійснюється, у зв`язку із звільненням позивача від сплати судового збору у відповідності до закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) у звільненні ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за членом своєї сім`ї матір`ю ОСОБА_2 яка є особою з інвалідністю IІ групи та потребує постійного стороннього догляду.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) звільнити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) з військової служби за сімейними обставинними відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII, а саме: на підставі абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу №2232-XII у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяЮ.Ю.Дору