Справа № 440/9161/25
Суддя: І.С. Шевяков
Дата ухвалення: 2025-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про закриття провадження у справі

02 грудня 2025 року м.ПолтаваСправа № 440/9161/25

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шевякова І.С., розглянувши у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якій просила:

визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо незняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №46214834;

зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт з нерухомого майна боржника ОСОБА_1 , накладений у виконавчому провадженні №46214834 (номер запису про обтяження 9113912) постановою державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27.01.2015.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 07.07.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, встановлених статтею 287 КАС України. Одночасно витребувано у відповідача матеріали виконавчого провадження.

На виконання вимог ухвали суду від 07.07.2025 в частині витребування матеріалів виконавчого провадження відповідач надав копію листа від 15.07.2025 №19369, в якому вказано, що виконавче провадження №46214834 знищено за закінченням терміну зберігання. Також повідомлено, що в подальшому виконавчий документ №755/13525/14-ц виконувався в межах виконавчого провадження №48906031, але був повернутий стягувачу постановою державного виконавця від 29.09.2022 на підставі пункту 2 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ від 02.06.2016.

Дослідивши матеріали справи та встановлені факти, суд зазначає таке.

Судом встановлено з Єдиного державного реєстру судових рішень, що постановою Київського апеляційного суду від 15.04.2021 у справі №755/13525/14-ц виконавчий лист №755/13525/14-ц, виданий 23 червня 2014 року Дніпровським районним судом міста Києва визнано таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19.06.2025 у справі №755/10931/25 скаргу ОСОБА_1 залишено без розгляду через пропуск строку на звернення до суду зі скаргою.

Дана скарга була подана в порядку ЦПК України.

Отже, суд звертає увагу, що виконавчий документ, у ході примусового виконання якого державним виконавцем було накладено оскаржуваний арешт, виданий загальним судом за наслідками розгляду цивільної справи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Порядок судового оскарження рішень, дій, бездіяльності державного виконавця учасниками виконавчого провадження визначений Законом України "Про виконавче провадження" та КАС України, ЦПК України, ГПК України.

Як визначено частиною першою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. У позовній заяві зазначається ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження (за наявності).

Згідно з частиною першою статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

При цьому адміністративному суду у будь-якому разі підсудні тільки рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), та постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів - за правилом, визначеним частиною 2 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження".

У той же час статтею 447-1 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

З урахуванням наведеного, зважаючи на те, що позивач була боржником у виконавчому провадженні №46214834, відкритому на підставі виконавчого листа, виданого Дніпровським районним судом міста Києва на виконання рішення суду у цивільній справі, будь-які рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця пов`язані з цим виконавчим провадженням (за винятком постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів) можуть бути оскаржені ОСОБА_2 тільки до суду, який видав виконавчий документ, шляхом подання скарги у порядку, визначеному статтею 447-1 Цивільного процесуального кодексу України.

Отже, адміністративному суду не підсудний позов ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 у справі "Zand v. Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів ". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

У пункті 24 рішення в справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20 липня 2006 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (право на повноважний суд), ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Таким чином, Полтавський окружний адміністративний суд не є судом, який "встановлений законом" при розгляді даної адміністративної справи.

Як вже вказано, суд в ході розгляду цієї справи встановив за даними ЄДРСР, що ОСОБА_1 вже зверталася зі скаргою на бездіяльність державного виконавця щодо незняття арешту з її майна в порядку ЦПК України до суду, що видав виконавчий документ. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19.06.2025 у справі №755/10931/25 скаргу ОСОБА_1 залишено без розгляду через пропуск строку на звернення до суду зі скаргою. Цю ухвалу ОСОБА_1 не оскаржувала в апеляційному порядку.

Суд вважає за доцільне вказати, що залишення скарги без розгляду за процесуальною аналогією з ч. 2 ст.257 ЦПК України не позбавляє позивача (скаржника) після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, права звернутися до суду повторно.

Одночасно суд наголошує, що стверджуване порушення права позивача може бути виправлене тільки судом, який видав виконавчий документ.

При цьому слід враховувати, що за сталими правовими позиціями Верховного Суду як КАС ВС, так і КЦС ВС, і КГС ВС, незняття арешту з майна, що триває в часі - є триваючим порушенням права і саме з точки зору такого підходу слід обраховувати строки звернення у таких справах.

Верховний Суд неодноразово викладав у своїх постановах, що триваюче правопорушення - це проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно вчиняє правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов`язків. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону. З урахуванням вказаного, а також, того, що на дату звернення позивача до суду не припинили існувати підстави для звернення до суду, відсутні підстави вважати порушеними строки звернення до суду.

Така правова позиція, зокрема, наведена в постанові КАС ВС від 06.09.2021 у справі №560/2798/19, аналогічна позиція міститься в постанові КЦС ВС від 20.05.2020 у справі №175/3995/17-ц.

Повертаючись до обставин справи, суд зауважує, що бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо незняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 є триваючим правопорушенням, у зв`язку з чим строк на подачу скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця не застосовуються.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, провадження у справі за даним позовом необхідно закрити.

Згідно з частиною другою статті 238 КАС України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частина друга статті 132 КАС України).

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору визначено Законом України "Про судовий збір" від 08.07.2011 №3674-VI (далі Закон №3674-VI).

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 7 Закону №3674-VI сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Суд роз`яснює позивачу право звернутися з клопотанням про повернення судового збору до Полтавського окружного адміністративного суду.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 238 ст.ст.248, 256, 294 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії закрити.

Роз`яснити позивачу право звернутись з даним позовом до місцевого загального суду, який видав виконавчий документ, у порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України.

Роз`яснити позивачу, що повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про закриття провадження, не допускається.

Копію ухвали направити особам, які беруть участь у справі.

Ухвала про закриття провадження в адміністративній справі може бути оскаржена до Другого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подання апеляційної скарги у порядку, встановленому статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя І.С. Шевяков