Справа № 280/8639/25
Суддя: Сіпака Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2025-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

05 грудня 2025 року Справа № 280/8639/25 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сіпаки А.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 оперативно-тактичного з`єднання - 1 корпусу Національної гвардії України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_2 оперативно-тактичного з`єднання - 1 корпусу Національної гвардії України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (далі - відповідач), в якій позивач просить суд:

визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_2 оперативно- тактичного з`єднання - 1 корпусу Національної Гвардії України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " у звільнені з військової служби ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 );

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 оперативно-тактичного з`єднання - 1 корпусу Національної Гвардії України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " звільнити з військової служби ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі водія оператора БПЛА батальйону спеціального призначення військової частини НОМЕР_2 оперативно-тактичного з`єднання - 1 корпусу Національної гвардії України « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до командування військової частини НОМЕР_2 з рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами передбаченими підпунктом «г» пункту 2 частини 4, абзацу 16 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», який передбачає, що якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану. У своєму рапорті ОСОБА_1 зазначив, що неповнорідний брат,а саме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , призваний на військову службу за контрактом 30.08.2022 року ІНФОРМАЦІЯ_4 , загинув ІНФОРМАЦІЯ_5 під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту Новомихайлівка Донецької області. Відповідач відмовив позивачу в задоволені рапорту з тих підстав, що відповідно до приписів статті 232 Сімейного кодексу України, з моменту усиновлення між усиновленим та його нащадками, з одного боку, і усиновлювачем та його родичами, з іншого боку, виникають такі ж права та обов`язки, як між родичами за походженням. Особисті та майнові права і обов`язки між усиновленим та його батьками за походженням та іншими родичами за походженням припиняються. Позивач вважає таку відмову безпідставною, тому що важливим є лише наявність факту, що певні особи є «неповнорідними братами», при чому жодних виключень, або особливостей при цьому не вимагається. В свою чергу ОСОБА_2 є неповнорідним братом по відношенню до ОСОБА_1 .. При цьому факт батьківства ОСОБА_3 (батька ОСОБА_2 ) по відношенню до ОСОБА_1 встановлений висновком молекулярно-генетичного експертного дослідження від 04.07.2025. Просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 06.10.2025 постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалою суду від 27.10.2025 відповідачу поновлено строк на подання відзиву на позовну заяву.

Від відповідача 25.10.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, де вказано про безпідставність позовних вимог, тому що висновок молекулярно-генетичного дослідження сам по собі, без відповідного рішення суду, є недостатнім і не може бути єдиною та безумовною підставою для юридичного встановлення родинних відносин (батьківства) та отримання всіх правових наслідків, що виникають між батьком і сином. Без судового рішення, яке підтверджує батьківство, особа не може отримати правових наслідків, передбачених Сімейним та Цивільним кодексами. Під час звернення позивача із рапортом про звільнення з військової служби, було надано рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 15.08.2025 по справі 334/3794/25, з якого вбачається, що позивача було усиновлено ОСОБА_4 , а ОСОБА_3 , згідно висновку молекулярно-генетичного експертного дослідження, є біологічним батьком Позивача. Проте судом відмовлено у позовних вимогах про встановлення батьківства відносно позивача ОСОБА_3 та внесення змін до актового запису. Окрім того, відповідачем відносно Висновку молекулярно-генетичного дослідження для подання до суду № 48814 від 04.07.2025 зазначено, що експерт ОСОБА_5 , яка здійснювала експертизу, відсутня у Реєстрі атестованих судових експертів, який ведеться Міністерством юстиції України. Таким чином вважає, що висновок молекулярно-генетичного дослідження для подання до суду № 48814 від 04.07.2025 не відповідає критеріям належного та допустимого доказу, а тому не може бути прийнятий судом під час розгляду справи. Просить у задоволенні позову відмовити.

Представником позивача 03.11.2025 до суду подано відповідь на відзив. Так зазначено, що висновок ДНК не є взагалі єдиним засобом доказування батьківства, тобто можуть бути і інші, але при цьому такий висновок, у разі його наявності є безумовно достатнім для підтвердження факту батьківства. Відповідач замовчує той факт, що рішенням суду від 15.08.2025 по справі 334/3794/25 встановлено, що ОСОБА_3 , згідно висновку молекулярно-генетичного експертного дослідження, є біологічним батьком Позивача. Тобто сам факт біологічного батьківства встановлений. Наявність чи відсутність встановлення певного юридичного факту, як вже зазначалось, не спростовує сам факт такого батьківства. Більш того, суд по справі 334/3794/25 встановив той факт, що « ОСОБА_3 є біологічним батьком позивача, що підтверджується не лише висновком ДНК, а також й свідченнями свідків. Тому, на думку позивача, в рамках вказаної справи питання батьківства було досліджено та факт батьківства підтверджено, а відмова в позові мотивована лише тим, що існує факт всиновлення, і запис про батька змінити не можна. Також зазначає, що висновок молекулярно-генетичного дослідження № 48814 від 04.07.2025 року вже був досліджений судом у справі 334/3794/25 і йому вже надана правова оцінка. Суд визнав вказаний висновок належним доказом, і на підставі цього доказу підтвердив факт біологічного батьківства. За вказаних обставин, зокрема відсутності доказів, які спростовують факт того, що ОСОБА_3 є біологічним батьком позивача, позивач вважає, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а доводи відповідача безпідставними, та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Частиною п`ятою статті 262 КАС України встановлено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи приписи ч. 5 ст. 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд звертає увагу на наступне.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .

У вересні 2025 року позивач подав рапорт до військової частини Військової частини НОМЕР_2 оперативно-тактичного з`єднання - 1 корпусу Національної гвардії України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з тим, що його близький родич (неповнорідний брат) загинув під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

До цього рапорту позивач додав такі документи:

копію паспорту та ідентифікаційного номеру ОСОБА_1 ;

копію військового квитка ОСОБА_1 ;

копію Висновку молекулярно-генетичного експертного дослідження № 48814 від 04.07.2025;

копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 ;

копія сповіщення про смерть ОСОБА_2 ;

копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2 .

Листом від 24 вересня 2025 року № 10/29/12-5948-2025 «Про відмову у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби» військова частина НОМЕР_2 Національної гвардії України відмовила позивачу у його звільненні з військової служби, мотивуючи свою відмову тим, що до рапорту додано свідоцтво про народження ОСОБА_1 від 20.04.2004 серії НОМЕР_4 , відповідно до якого батьком зазначено ОСОБА_4 , а матір`ю - ОСОБА_6 . Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_2 від 17.11.2001, батьком зазначений ОСОБА_3 , а у відомостях про матір - ОСОБА_7 . За своїм походженням, свідоцтво про народження відноситься до офіційних документів суворої звітності, який видає орган державної реєстрації актів цивільного стану, і який підтверджує факт народження дитини та її походження від батьків. На підтвердження родинних звязків із загиблим ОСОБА_2 ОСОБА_1 надав рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 15.08.2025 по справі № 334/3794/25, з якого вбачається що ОСОБА_1 було усиновлено ОСОБА_4 , а ОСОБА_3 , згідно висновку молекулярно-генетичного експертного дослідження, є біологічним батьком ОСОБА_1 .. Проте судом відмовлено у задоволенні позовних вимог про встановлення батьківства та внесення змін до актового запису. Відповідно до приписів статті 232 Сімейного кодексу України, з моменту усиновлення між усиновленим та його нащадками, з одного боку, і усиновлювачем та його родичами, з іншого боку, виникають такі ж права та обов`язки, як між родичами за походженням. Особисті та майнові права і обов`язки між усиновленим та його батьками за походженням та іншими родичами за походженням припиняються.

Позивач, уважаючи таку відмову відповідача протиправною, звернувся з цим позовом до суду.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі статтею 1 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні введено воєнний стан, який діє до теперішнього часу.

Статтею 1 Закону України №3543 Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію (далі - Закон №3543, в редакції на час виникнення спірних відносин) визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» передбачено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII (далі Закон № 2232-ХІІ) визначені підстави для звільнення з військової служби.

Так, відповідно до пп. г) п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно з абз. 16 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закон № 2232-ХІІ військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

Пунктами 12.1, 12.11 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України № 170 від 10.04.2009, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за № 438/16454, передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

До керівників органів військового управління Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, які в особливий період мають право звільнення військовослужбовців з військової служби, належать посадові особи, які під час особливого періоду мають право призначення на посади осіб офіцерського складу.

Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Відповідно до підпункту 30 пункту 5 додатку 19 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України 10.04.2009 № 170, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, подаються:

копія аркуша бесіди;

копія рапорту військовослужбовця;

копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років);

документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме:

якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану:

документи, що підтверджують родинні зв`язки (свідоцтво про шлюб, свідоцтва про народження тощо), або копія посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці, або копія посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, в якому проставляється відмітка про норму Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на підставі якої особі надано статус, або витяг із Єдиного державного реєстру ветеранів війни;

копія свідоцтва про смерть особи;

документи, які підтверджують факт загибелі (смерті) під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час воєнного стану, або копія рішення суду про оголошення особи померлою у порядку, визначеному Цивільним кодексом України, або витяг із Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин або рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи оголошення померлою у порядку, визначеному Цивільним кодексом України.

Так, аналіз абз. 16 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закон № 2232-ХІІ доводить, що підставою для звільнення з військової служби є факт загибелі близьких родичів (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

Отже, для звільнення позивача з військової служби на підставі зазначеної вище норми необхідною умовою є підтвердження факту, зокрема загибелі його неповнорідного брата під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

Відповідно до Сповіщення сім`ї (близьких родичів) загиблого № 83 від 23.03.2023 командир відділення ІНФОРМАЦІЯ_10 військової частини НОМЕР_5 , військовослужбовець військової служби за контрактом, старший солдат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , призваний на військову службу за контрактом 30.08.2022 ІНФОРМАЦІЯ_4 , вірний військовій присязі, у бою за нашу Батьківщину, виявивши стійкість та мужність, загинув ІНФОРМАЦІЯ_7 під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту Новомихайлівка Донецької області.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено факт загибелі старшого солдата ОСОБА_2 під час безпосередньої участі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану, що не заперечується відповідачем.

Позивач в якості доказів на підтвердження родинного зв`язку, що ОСОБА_2 був його неповнорідним братом, надає Висновок молекулярно-генетичного експертного дослідження № 48814 від 04.07.2025, у висновку якого зазначено, що ймовірність того, що ОСОБА_3 (батько загиблого ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_8 , є біологічним батьком дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в рамках проведеного дослідження, складає 99,999999%.

Так суд зазначає, що члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

За змістом ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Згідно з абз. 5 п. 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Відповідно до ст. 10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до членів сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, зазначених у цій статті, належать:

батьки;

один із подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні;

діти, які не мають (і не мали) своїх сімей;

діти, які мають свої сім`ї, але стали особами з інвалідністю до досягнення повноліття;

діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти;

утриманці загиблого (померлого), яким у зв`язку з цим виплачується пенсія.

Тобто у ст. 10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» відсутнє посилання на те, що неповнорідний брат чи сестра відносяться до членів сім`ї.

Аналізуючи зміст підпункту 30 пункту 5 додатку 19 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України 10.04.2009 № 170, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, яким перелічено документи, які слід подати разом із рапортом про звільнення, суд зазначає, що до документів, що підтверджують родинні зв`язки відноситься:

свідоцтво про шлюб, свідоцтва про народження тощо,

або копія посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці,

або копія посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, в якому проставляється відмітка про норму Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, на підставі якої особі надано статус, або витяг із Єдиного державного реєстру ветеранів війни.

Тобто, заявник мав подати один із перелічених документів для підтвердження родинного зв`язку із загиблим.

Позивач в якості доказів на підтвердження родинного зв`язку надав Висновок молекулярно-генетичного експертного дослідження № 48814 від 04.07.2025.

Суд зазначає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 72 КАС України).

Відповідно до статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (стаття 90 КАС України).

Суд звертає увагу на те, що у разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за клопотанням сторони чи її представника, то такий висновок розцінюється як письмовий доказ, який досліджується в судовому засіданні та підлягає відповідній оцінці.

Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, враховуючи характер матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз`яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про призначення проведення судової експертизи.

Суд погоджується з представником позивача про те, що висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердження або спростування факту батьківства. Даний метод встановлення батьківства приймається в тому числі й Європейським судом з прав людини.

Так, висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 90 КАС України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 108 КАС України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 90 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивованим у судовому рішенні.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України "Про судову експертизу" судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом.

Відповідно до частини третьої статті 7 Закону України "Про судову експертизу" Виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.

Науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України належать до державних спеціалізованих установ (частина друга статті 7 Закону України "Про судову експертизу").

Частина друга вказаної статті визначає вичерпний перелік державних спеціалізованих установ, що знаходяться у підпорядкуванні відповідних центральних органів виконавчої влади. До державних спеціалізованих установ належать: науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України; науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України; експертні служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України.

Виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.

Відповідно до вищевказаних положень норм матеріального права судово-генетична експертиза, як одна з видів судово-медичних експертиз, повинна здійснюватися виключно державними спеціалізованими установами.

Згідно частини другої статті 71 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" організаційне керівництво судово-медичною і судово-психіатричною службами здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.

Відповідно з Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267, Міністерство охорони здоров`я України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Серед інших функцій воно здійснює організаційне керівництво судово-медичною і судово-психіатричною службами; державний контроль діяльності психіатричних установ незалежно від форми власності та фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги; затверджує порядки проведення судово-медичної експертизи та судово-психіатричної експертизи; присвоєння кваліфікації судового експерта і кваліфікаційних класів судово-медичним і судово-психіатричним експертам та позбавлення кваліфікації судового експерта і кваліфікаційних класів судово-медичних і судово-психіатричних експертів (підпункт 10 пункту 4 Положення).

Отже, при вирішенні питання стосовно компетенції установи, яка проводить експертизу і є державною в розумінні статті 7 Закону України "Про судову експертизу" слід виходити не з організаційно-правової форми здійснення нею діяльності або форми її власності, а з сфери управління її діяльністю та організації державного контролю.

З наведеного Положення вбачається, що саме держава в особі її центрального органу виконавчої влади - Міністерства охорони здоров`я України здійснює владні повноваження стосовно закладів, які вправі проводити судово-медичні та судово-психіатричні експертизи.

З ініціативи позивача було призначено експертизу для встановлення біологічного батьківства та біологічного споріднення ОСОБА_3 щодо ОСОБА_1 , проведення якої доручено медико-генетичному центру «МАМА-ПАПА».

Як було уже зазначено вище матеріали справи містять висновок молекулярно-генетичного експертного дослідження № 48814 від 04.07.2025 Медико - генетичного центру «Мама Папа» з якого слідує, що: ймовірність того, що ОСОБА_3 (батько загиблого ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_8 , є біологічним батьком дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в рамках проведеного дослідження, складає 99,999999%.

Лабораторний процес та формування висновку молекулярно-генетичної експертизи доручено завідуючій клініко-діагностичної лабораторії ТОВ «Мама Папа» ОСОБА_5 .

Висновок експерта є одним з видів доказів і має відповідати критеріям належності і допустимості доказів.

Відповідно до частини першої статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Проте висновок молекулярно-генетичного експертного дослідження № 48814 від 04.07.2025 не є висновком за результатами судової експертизи в розумінні статті 101 КАС України, а відповідно до Закону України "Про судову експертизу" не може бути належним доказом по справі, оскільки висновок підготовлений завідуючою лабораторією ТОВ «МАМА ПАПА», яка не проходила відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України та не є атестованим судовим експертом, який має кваліфікацію судового експерта з проведення судово-генетичної експертизи та відомості про яку наявні в Реєстрі атестованих судових експертів.

Аналогічна позиція викладена у постанові Вінницького апеляційного суду від 29.10.2024 по справі № 127/13328/22, з якою погодився Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01.04.2025.

Суд також бере до уваги те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 15.08.2025 по справі № 334/3794/25 у задоволенні позову представника ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 22.05.2025, просив: 1) скасувати усиновлення позивача відповідачем ОСОБА_4 ; 2) внести зміни в актовий запис № 228 від 20.05.1999 про народження позивача, виключивши дані про батька відповідача ОСОБА_4 ; 3) встановити батьківство відповідача ОСОБА_3 щодо позивача; 4) внести зміни в актовий запис № 228 від 20.05.1999 про народження позивача, зазначивши дані батька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , громадянин України, уродженець с. Дніпровки Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області, місце реєстрації: АДРЕСА_3 та змінивши запис прізвища у ОСОБА_1 на « ОСОБА_8 » та по батькові на « ОСОБА_9 » відмовлено повністю. Рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 15.08.2025 по справі № 334/3794/25 набрало законної сили 16.09.2025.

При цьому суд відхиляє твердження представника позивача про те, що Дніпровський районний суд м. Запоріжжя у своєму рішенні від 15.08.2025 по справі № 334/3794/25, посилаючись на висновок молекулярно-генетичного експертного дослідження № 48814 від 04.07.2025, встановив факт того, що ОСОБА_3 є біологічним батьком позивача з тих підстав, що у згаданому рішенні судом не надавалась оцінка належності та допустимості такого доказу, як висновок молекулярно-генетичного експертного дослідження № 48814 від 04.07.2025, та у позові про визнання батьківства відповідача ОСОБА_3 стосовно позивача ОСОБА_1 було відмовлено з підстав відмови в позові в частині скасування усиновлення, оскільки останні відомості про батька в актовому записі про народження позивача внесені не за вказівкою матері, а на підставі рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 04.02.2004 у справі № 2-166/2004.

Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом наведеної норми преюдиційного значення набувають виключно встановлені судовим рішенням факти, а не правові висновки суду та/або результат розгляду конкретної справи.

Преюдиційні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин. Адже преюдиційні факти - це явища дійсності, істинність яких вже була встановлена у рішенні, що виключає необхідність їх повторного з`ясування, тоді як юридична оцінка фактів - це оціночне судження, зроблене судом в процесі співставлення факту з нормою права, яка регулює відповідну сферу правовідносин.

Такий висновок підтверджує частина сьома статті 78 КАС України, яка встановлює, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду, та частина перша статті 90 КАС України, яка передбачає, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Верховний Суд у своїх постановах від 14 серпня 2018 року у справі № 823/1097/17, від 09 листопада 2018 року у справі № 816/988/17, від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, від 31 січня 2019 року у справі № 809/551/17 неодноразово зазначав, що адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях у інших адміністративних, цивільних чи господарських справах.

Велика Палата Верховного Суду у правовому висновку, викладеному у пункті 32 постанови від 03 липня 2018 року у справі №917/1345/17 (провадження №12-144гс18), також звертала увагу, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Враховуючи наведені висновки стосовно застосування критерію преюдиційності, суд зазначає, що посилання представника позивача на висновки суду у справі №334/3794/25, як такі, що є преюдиційними для вирішення спірних правовідносин, які виникли у цій справі, є помилковими, оскільки висновки суду у справі №334/3794/25 щодо скасування усиновлення позивача відповідачем ОСОБА_4 , встановлення батьківства відповідача ОСОБА_3 щодо позивача та внесення змін в актовий запис № 228 від 20.05.1999 про народження позивача є правовою оцінкою встановлених під час розгляду такої справи обставин, яка, поміж іншим, здійснена без урахування положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в контексті порядку та підстав звільнення з військової служби.

Таким чином, суд дійшов висновку, що посилання представника позивача на висновки, викладені у справі №334/3794/25 є безпідставними.

Інших доказів, які підтверджують факт батьківства ОСОБА_3 щодо ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутні та відповідно відсутні інші докази, що загиблий ОСОБА_2 є неповнорідним братом позивача.

Оцінивши надані позивачем документи у їх сукупності, суд доходить висновку про правомірність тверджень відповідача, що позивачем подано не в повному обсязі документи на підтвердження родинних зав`язків із ОСОБА_2 та приходить до висновку про відсутність підстав для звільнення з військової служби на підставі абз. 16 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладені та встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 оперативно-тактичного з`єднання - 1 корпусу Національної гвардії України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 05 грудня 2025 року.

Суддя А.В. Сіпака