Справа № 440/2417/25
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2025 р. Справа № 440/2417/25

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Спеціалізоване комунальне підприємство "БЛАГОУСТРІЙ-ОПІШНЯ» Опішнянської селищної ради на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.04.2025, головуючий суддя І інстанції: Н.І. Слободянюк, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, по справі № 440/2417/25

за позовом ОСОБА_1

до Спеціалізованого комунального підприємства "БЛАГОУСТРІЙ-ОПІШНЯ» Опішнянської селищної ради

про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивачка) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Спеціалізованого комунального підприємства «БЛАГОУСТРІЙ-ОПІШНЯ» Опішнянської селищної ради (далі СКП «БЛАГОУСТРІЙ-ОПІШНЯ», відповідач, апелянт), в якому просила:

- визнати протиправними дії СКП «БЛАГОУСТРІЙ-ОПІШНЯ», що виявилися у не наданні відповіді на запит щодо надання публічної інформації в розгорнутому вигляді щодо актів приймання-передачі, актів наданих послуг, актів взаємних розрахунків щодо договорів укладених між СКП «БЛАГОУСТРІЙ-ОПІШНЯ» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 від 17.03.2020 № 17/03, від 26.07.2021 № 26/21, від 28.06.2022 № 28/06, від 16.02.2023 № 16/23;

- стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03.04.2025 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність СКП «БЛАГОУСТРІЙ-ОПІШНЯ» щодо ненадання відповіді на запит ОСОБА_1 №10 від 31.12.2024, поданого на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції СКП «БЛАГОУСТРІЙ-ОПІШНЯ» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просило скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.04.2025 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції взяв до уваги докази, які були подані позивачкою з порушенням строку без зазначення неможливості подання їх раніше та без забезпечення відповідачу можливості реалізувати своє право на подачу заперечень на відповідь на відзив та на новоподані 01.04.2025 докази, чим порушив вимоги статей 79, 261 КАС України. Також суд не врахував відсутності доказів одержання адресатом повідомлення в електронній формі, чим неправильно застосував статтю 11 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».

ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась, що відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 308, пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено такі обставини справи.

ОСОБА_1 сформувала запит вих. №10 від 31.12.2024 директору СКП «БЛАГОУСТРІЙ-ОПІШНЯ» Роману Зінченко (вул. Перемоги, 3, с-ще Опішня, Полтавська область, 38164, електронна адреса: ) наступного змісту: «Фінансово-господарська діяльність органів місцевого самоврядування підпадає під державний фінансовий контроль, що забезпечує прозорість та відкритість суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації відповідно до статті 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 2939 від 13.01.2011. Між Спеціалізованим комунальним підприємством «БЛАГОУСТРІЙ-ОПІШНЯ» та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 було укладено договори від 17.03.2020 № 17/03, від 26.07.2021 № 26/21, від 28.06.2022 № 28/06, від 16.02.2023 № 16/23. На підставі вищевикладеного та враховуючи дію Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 2939 від 13.01.2011 прошу Вас у встановлений законодавством термін на електронну адресу надати повну інформацію в розгорнутому вигляді щодо актів приймання - передачі, актів наданих послуг, актів взаємних розрахунків за вищевказаними договорами, а також належним чином завірені копії вказаних договорів. Додатково зазначаємо, що порушення Закону України «Про доступ до публічної інформації», а саме: необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом, ненадання відповіді на запит на інформацію, ненадання інформації, неправомірна відмова в наданні інформації, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання недостовірної інформації, - тягне за собою накладення штрафу на посадових осіб від двадцяти п`яти до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян».

Відповідно до скріншоту кабінету електронної пошти ОСОБА_1 за електронною адресою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » позивачкою було сформовано електронний лист з темою «Щодо надання публічної інформації» 31.12.2024 о 16:04, яке адресоване на електронну пошту , прихована копія: Yaroslav Borzov, електронна пошта ІНФОРМАЦІЯ_3 із вкладеним файлом формату ASICE із найменуванням «СКП Благоустрій-Опішня ФОП…» (24 КБ).

З огляду на неотримання позивачкою відповіді на зазначений електронний запит вона звернулась до суду з цим позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою було надіслано запит № 10 від 31.12.2024, підписаний ЕЦП, на належну електронну пошту відповідача , проте відповідач всупереч положенням чинного законодавства відповіді на такий запит позивачці не надав. При цьому відповідачем не було надано доказів на підтвердження факту неотримання ним запиту ОСОБА_1 на надання публічної інформації або факту надання відповіді на такий запит.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини 1 статті 5 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 № 2657-XII кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, встановлений Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI (далі Закон № 2939-VI).

За змістом статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Положеннями пункту 2 частини 1 статті 5 Закону № 2939-VI передбачено, що доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Відповідно до статті 12 Закону № 2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Згідно з частиною 1 статті 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;

4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них;

5) юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради.

Положеннями частини 1-5 статті 19 Закону № 2939-VI встановлено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Письмовий запит подається в довільній формі.

Запит на інформацію має містити:

1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є;

2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо;

3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

З вищезазначеного вбачається, що запит на публічну інформацію може бути поданий особою в усній, письмовій або іншій формі, у тому числі електронною поштою.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що ним не було отримано запиту позивачки, в матеріалах справи відсутні докази такого одержання, а отже доводи позивачки про те, що відповідач не надав відповіді на запит є необґрунтованими.

Перевіряючи правомірність доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає.

Спеціальним законом, який встановлює основні організаційно-правові засади електронного документообігу та використання електронних документів є Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22.05.2003 № 851-IV (далі Закон № 851-IV).

Відповідно до статті 2 Закону № 851-IV дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів.

За змістом частин 1, 2 статті 5 Закону № 851-IV електронний документ це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.

Згідно з частинами 1, 3 статті 6 Закону № 851-IV для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису та/або електронної печатки завершується створення електронного документа.

Положеннями частин 1, 2 статті 10 Закону № 851-IV передбачено, що відправлення та передавання електронних документів здійснюються автором або посередником в електронній формі за допомогою засобів інформаційних, електронних комунікаційних, інформаційно-комунікаційних систем або шляхом відправлення електронних носіїв, на яких записано цей документ.

Якщо автор і адресат у письмовій формі попередньо не домовилися про інше, датою і часом відправлення електронного документа вважаються дата і час, коли відправлення електронного документа не може бути скасовано особою, яка його відправила. У разі відправлення електронного документа шляхом пересилання його на електронному носії, на якому записано цей документ, датою і часом відправлення вважаються дата і час здавання його для пересилання.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка створила свій запит на публічну інформацію в електронній формі, тобто створила електронний документ, на який наклала свій кваліфікований електронний підпис.

На підтвердження направлення запиту відповідачеві позивачка надала скріншот зі своєї електронної пошти.

Водночас апелянтом було надано скріншот вмісту його електронної пошти, з якого вбачається, що у період з 30.12.2024 по 01.01.2025 запитів від позивачки на його пошту не надходило.

Тобто, спірним у даному випадку є факт отримання відповідачем запиту позивачки вих. № 10 від 31.12.2024 та, як наслідок, виникнення обов`язку відповідача надати відповідь на цей запит.

За змістом частин 1-3 статті 11 Закону № 851-IV електронний документ вважається одержаним адресатом з часу надходження авторові повідомлення в електронній формі від адресата про одержання цього електронного документа автора, якщо інше не передбачено законодавством або попередньою домовленістю між суб`єктами електронного документообігу.

Якщо попередньою домовленістю між суб`єктами електронного документообігу не визначено порядок підтвердження факту одержання електронного документа, таке підтвердження може бути здійснено в будь-якому порядку автоматизованим чи іншим способом в електронній формі або у формі документа на папері. Зазначене підтвердження повинно містити дані про факт і час одержання електронного документа та про відправника цього підтвердження.

У разі ненадходження до автора підтвердження про факт одержання цього електронного документа вважається, що електронний документ не одержано адресатом.

Скріншот, наданий позивачкою, є свідченням того, що на екрані технічного пристрою було відображено найменування відправника ( ОСОБА_3 ), його електронну адресу, електронну адресу адресата (отримувача), кількість вкладених файлів (1) та найменування вкладеного файлу. Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що цей скріншот не підтверджує обставину отримання відповідачем цього листа.

Матеріали справи не містять доказів досягнення позивачкою та відповідачем попередньої домовленості щодо порядку підтвердження факту одержання електронного документа, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми частин 2, 3 статті 11 Закону № 851-IV.

При цьому позивачкою не було надано суду підтвердження отримання відповідачем надісланого нею запиту відповідно до статті 11 Закону № 851-IV, а отже вважається, що запит вих. № 10 від 31.12.2024 відповідачем не було одержано, а тому в СКП «БЛАГОУСТРІЙ-ОПІШНЯ» не виникло обов`язку щодо надання відповіді на такий запит.

Враховуючи вище зазначені обставини справи та правові норми колегія суддів прийшла до висновку про обґрунтованість вимог апеляційної скарги та помилковості висновків суду першої інстанції про наявність обов`язку у відповідача підтвердити факт неотримання ним запиту від позивача.

Колегія суддів звертає увагу на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №916/3027/21, згідно з якою стандартами доказування обставин спору є: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.

В силу положень КАС України обов`язок повідомлення суду усіх обставин справи та підтвердження доводів про існування цих обставин відповідними доказами покладений, насамперед на учасників справи сторони спору.

Крім того, згідно з частиною 4 статті 9 КАС України суд обтяжений законодавцем обов`язком встановити об`єктивну істину у кожному спорі за власною ініціативою безвідносно до стану виконання учасниками справи сторонами спору згаданого вище процесуального обов`язку.

Верховний Суд у постанові від 06.06.2024 у справі № 400/1217/23 вказав, що обов`язок позивача доводити обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх доводів, є ключовим аспектом принципу змагальності та рівності в судовому процесі. Позивач не може будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, допоки інша сторона не надасть доказів на її спростування (концепція негативного доказу), оскільки такий підхід нівелює саму сутність принципу змагальності. Обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, у рівній мірі покладається на обох сторін. Кожна сторона повинна довести факти, на які вона посилається. При цьому підставу позову повинен довести саме позивач. Позивач повинен подати докази, на яких ґрунтуються його вимоги разом з поданням позовної заяви. В разі неможливості самостійно представити такі докази, позивач повинен про це повідомити суд та зазначити причини, з яких доказ не може бути подано. Крім того, позивач вправі подати до суду клопотання про витребування доказів, із зазначенням причини неможливості самостійного їх представлення та наведенням вжитих ним для цього заходів.

Посилання позивача на те, що в силу вимог частини 2 статті 77 КАС України обов`язок доказування правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки визначений цією правовою нормою обов`язок відповідача не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується положеннями статті 322 КАС України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини, а саме рішенням «Серявін та інші проти України», та пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень.

Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Положеннями пункту 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів передбачено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначене, дослідивши фактичні обставини та питання права, які лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.

Згідно з частинами 1-3 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За змістом частини 2 статті 317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині задоволених позовних вимог.

Судові витрати підлягають перерозподілу відповідно до положень ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Спеціалізованого комунального підприємства "БЛАГОУСТРІЙ-ОПІШНЯ» Опішнянської селищної ради - задовольнити.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2025 року по справі № 440/2417/25 скасувати в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Спеціалізованого комунального підприємства «БЛАГОУСТРІЙ-ОПІШНЯ» щодо ненадання відповіді на запит ОСОБА_1 №10 від 31.12.2024, поданого на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Спеціалізованого комунального підприємства "БЛАГОУСТРІЙ-ОПІШНЯ" на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в суму 484,48 грн.

Ухвалити постанову якою в скасованій частині у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін