Справа № 380/8868/25
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2025-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 рокуЛьвівСправа № 380/8868/25 пров. № А/857/36190/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів Пліша М.А., Судової-Хомюк Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Доморадової Р. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2025 року (головуючий суддя Кисильова О.Й., 14:46 год., м. Львів, повний текст виготовлено 21 серпня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної Служби України з питань праці про визнання протиправним і скасування наказу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Державної Служби України з питань праці, в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з питань праці від 04.04.2025 № 30-КТ-25а "Про звільнення ОСОБА_2 " у зв`язку з досягненням ним 65-річного віку.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що відповідач мав обов`язок першочергово забезпечити фактичне поновлення позивача на посаді в Управлінні Держпраці у Закарпатській області відповідно до судового рішення про поновлення на роботі та правових висновків Верховного Суду у справі №807/2322/15 і лише після виконання цього судового рішення відповідач мав право розглянути питання про звільнення позивача у зв`язку з досягненням ним граничного віку перебування на державній службі. Крім того, позивач зазначає, що стаття 83 Закону України «Про державну службу» передбачає, що державний службовець може бути залишений на державній службі після досягнення ним 65-річного віку за його згодою у зв`язку з потребами служби. Вважає, що відповідач, звільняючи його, не врахував потребу у продовженні його державної служби, яка полягала в тому, що відповідач не виконав судове рішення про поновлення позивача на посаді.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій покликається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам позивача, зокрема, що поновлення працівника на роботі на виконання судового рішення вважається виконаним не з моменту видання наказу про поновлення, а лише тоді, коли працівника фактично допущено до виконання обов`язків та йому виплачується заробітна плата. Вважає оскаржуваний наказ незаконним, оскільки на дату його ухвалення відповідач не виконав рішення суду у справі № 807/2322/15 про поновлення ОСОБА_1 на посаді. Наголошує, що звільнення працівника з посади, на якій він так і не почав виконувати свої трудові обов`язки через перешкоди, створені самим роботодавцем, є нічим іншим, як продовженням протиправної поведінки та нівелюванням суті правосуддя. Вказує, що суд першої інстанції проігнорував аргументи позивача щодо неможливості застосування преюдиції у спірних правовідносинах, а також некоректно застосував практику ЄСПЛ. Доказом фактичного недопуску його до роботи є наказ голови комісії з ліквідації Управління Держпраці у Закарпатській області від 09.04.2024 № 2-К про оголошенння простою ОСОБА_1 на невизначений строк не з вини працівника з оплатою 2/3 його посадового окладу. Зауважує, що рішення суду ґрунтується на неприюдиційній обставині законності наказу про простій, що не має відношення до суті спору. Також вказує, що суд першої інстанції не дослідив докази, які підлягають оцінці, зокрема, залишились нез`ясованими обставини щодо фактичної відсутності вакантної посади, що підтверджується табелями обліку робочого часу на двох осіб одночасно; документального визнання відповідачем простою з його вини; повної відсутності доказів виконання позивачем трудової функції та отримання заробітної плати.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Під час апеляційного розгляду позивач підтримав апеляційну скаргу.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився. Суд ухвалив провести апеляційний розгляд за відсутності відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши докази, які є в матеріалах справи, та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, наказом Державної інспекції України з питань праці від 28.10.2015 за № 262-К "Про звільнення ОСОБА_1 " ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Управління Держпраці у Закарпатській області з 30.10.2015.

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області, Управління Держпраці у Закарпатській області Державної інспекції України з питань праці, Державної служби України з питань праці про визнання протиправним та скасування наказу Державної інспекції України з питань праці від 28.10.2015 № 262-К "Про звільнення ОСОБА_1 ", поновлення на посаді начальника Управління Держпраці у Закарпатській області та зобов`язання внести до трудової книжки запис, що відповідає прийнятому судом рішенню.

Постановою Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 807/2322/15 скасовані рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 та постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області з 30.10.2015 та зобов`язання Управління Держпраці у Закарпатській області вжити заходів щодо призначення (переведення) ОСОБА_1 на рівнозначну посаду та в цій частині ухвалене нове рішення, яким ОСОБА_1 поновлено в Управлінні Держпраці у Закарпатській області на посаді рівнозначній тій, з якої ОСОБА_1 звільнений на підставі наказу Державної інспекції України з питань праці від 28.10.2015 №262-К.

28.03.2024 на виконання постанови Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 807/2322/15 Голова Державної служби України з питань праці прийняв наказ № 12-КТ про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління Держпраці у Закарпатській області.

Наказом голови комісії з ліквідації Управління від 09.04.2024 № 2-К "Про оголошення простою" ОСОБА_1 оголошено простій на невизначений строк не з вини працівника та дозволено не перебувати за місцем роботи до закінчення простою з оплатою 2/3 його посадового окладу.

Не погоджуючись із наказом від 09.04.2024 № 2-К про оголошення простою, позивач звернувся до суду про його скасування.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.10.2024 у справі №260/3306/24 відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до Управління Держпраці у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування наказу від 09.04.2024 № 2-К.

16.04.2024 ОСОБА_1 подав до Закарпатського окружного адміністративного суду заяву в порядку ст. 383 КАС України у справі № 807/2322/15, в якій просив визнати протиправною бездіяльність Державної служби України з питань праці щодо недопуску позивача до виконання трудової функції начальника Управління Держпраці у Закарпатській області.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.04.2024 у справі у №807/2322/15 відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви, поданої в порядку статті 383 КАС України.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.06.2024 у справі №807/2322/15 частково скасована ухвала Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.04.2024; визнано протиправною бездіяльність Державної служби України з питань праці щодо недопуску ОСОБА_1 до виконання трудових обов`язків начальника Управління Держпраці у Закарпатській області, зобов`язано Державну службу України з питань праці вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при поновленні ОСОБА_1 в Управлінні Держпраці у Закарпатській області на посаді рівнозначній тій, з якої ОСОБА_1 звільнено на підставі наказу Державної інспекції України з питань праці від 28.10.2015 №262-К; встановлено Державній службі України з питань праці десятиденний строк з дня отримання копії цієї постанови для подання до суду першої інстанції доказів вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при виконанні судового рішення.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 23.12.2024 у справі №807/2322/15 суд прийняв звіт Державної служби України з питань праці про виконання судового рішення в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області, Управління Держпраці у Закарпатській області, Державної інспекції України з питань праці, Державної служби України з питань праці.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2025 у справі №807/2322/15 залишено без змін ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 23.12.2024.

04.04.2025 Голова Державної служби України з питань праці видав наказ № 30-КТ-25а "Про звільнення ОСОБА_2 " на підставі п. 7 ч. 1 ст. 83 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з досягненням ним 65-річного віку, граничного віку перебування на державній службі.

Вважаючи незаконним звільнення на підставі п. 7 ч. 1 ст. 83 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з невиконанням судового рішення про поновлення його на роботі, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що приймаючи оскаржуваний наказ відповідач діяв у межах повноважень, на підставі та у спосіб, що передбачені Законом України «Про державну службу»; наказ винесений у зв`язку з досягненням позивачем граничного віку перебування на державній службі і підстави для продовження державної служби понад такий вік відсутні. Суд першої інстанції зауважив, що залишення особи на державній службі після досягнення 65-річного віку є правом, а не обов`язком суб`єкта призначення. Суд не прийняв до уваги доводи позивача про відсутність правових підстав для звільнення у зв`язку з фактичним непоновленням його на роботі, зазначивши, що факт виконання судового рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі встановлений у спосіб прийняття судом звіту про виконання судового рішення у справі №807/2322/15.

Переглядаючи це судове рішення в апеляційному порядку, колегія суддів виходить з наступного.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях регулює Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII (далі Закон № 889-VIII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до підпункту 7 частини першої статті 2 вказаного Закону суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

Частиною першою статті 83 Закону № 889-VIII визначено підстави для припинення державної служби.

Пунктом 7 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII передбачено, що державна служба припиняється у разі виходу державного службовця на пенсію або досягнення ним 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 4 статті 83 Закону № 889-VIII врегульовано, що у зв`язку з потребами служби державний службовець за рішенням суб`єкта призначення може бути залишений на державній службі після досягнення 65-річного віку за його згодою. Рішення про продовження строку перебування на державній службі приймається суб`єктом призначення щороку, але не більш як до досягнення державним службовцем 70-річного віку.

Таким чином, здійснюючи аналіз статті 83 Закону № 889-VIII, колегія суддів констатує, що граничним віком перебування на державній службі є 65 років, досягнення особою ( державним службовцем ) такого віку є безумовною підставою для припинення державної служби. Рішення про продовження граничного віку перебування на державній службі приймається суб`єктом призначення з урахуванням принципу доцільності та необхідності продовження роботи особою, що досягла 65- річного віку, виключно у зв`язку із потребами служби.

Правову позицію щодо віку Конституційний Суд України висловив у рішенні від 18.04.2000 № 5-рп/2000 (справа про віковий ценз), в якому стверджується, що встановлення Конституцією України та законами України певних кваліфікаційних вимог до віку не порушує конституційного принципу рівності (стаття 24 Конституції України), адже всі громадяни, які відповідають конкретним кваліфікаційним вимогам, мають право займати відповідні посади (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини); критерієм у законодавчому встановленні кваліфікаційних вимог до віку є доцільність (абзац шостий пункту 2 мотивувальної частини).

У рішенні від 16.10.2007 у справі № 8-рп/2007 (справа про граничний вік перебування на державній службі та на службі в органах місцевого самоврядування) Конституційний Суд України дійшов висновків про те, що граничний вік перебування на державній службі та на службі в органах місцевого самоврядування фактично є пенсійним віком для цієї категорії працівників; встановлення законодавцем граничного віку перебування на відповідній службі є питанням соціальної або економічної доцільності. Особливі правила та умови, засновані на специфічних вимогах до праці, не обмежують право на працю і гарантію рівних можливостей у виборі професії та роду трудової діяльності.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що продовження державної служби понад граничний вік є правом суб`єкта призначення, а не його обов`язком і після досягнення особою граничного віку перебування на державній службі така особа може залишена на державній службі тільки за умови наявності потреби у продовженні державної служби, якщо суб`єкт призначення прийме відповідне рішення.

Повертаючись до обставин даної справи, колегія суддів зазначає, що предметом даного спору є наказ Державної служби України з питань праці від 04.04.2025 № 30-КТ-25а "Про звільнення ОСОБА_2 ".

Як вбачається з оскаржуваного наказу, ОСОБА_1 звільнено на підставі п. 7 ч. 1 ст. 83 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з досягненням ним 65-річного віку.

Підставу звернення із даним позовом обґрунтовано тим, що відповідач мав обов`язок першочергово забезпечити фактичне поновлення позивача на посаді в Управлінні Держпраці у Закарпатській області і лише після того мав право розглянути питання про звільнення позивача у зв`язку з досягненням ним граничного віку перебування на державній службі.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що доводи позивача у даному спорі фактично зводяться до незгоди з виконанням судових рішень у справах № 807/2322/15 та № 260/3306/24. Позивач намагається ініціювати переоцінку судом тих обставин, які вже досліджувались судами і були встановлені судовими рішеннями у справах № 807/2322/15 та № 260/3306/24, судові рішення у яких набрали законної сили.

Колегія суддів наголошує, що обставини належного виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі не входять у предмет доказування у даному спорі, у даній справі дослідженню підлягає саме питання правомірності наказу "Про звільнення ОСОБА_2 " у зв`язку з досягненням ним 65-річного віку на підставі пункту 7 частини 1 статті 83 Закону № 889-VIII, зокрема, і наявності підстав для його винесення.

Факт досягнення ним 65-річного віку граничного віку перебування на державній службі ОСОБА_1 не заперечує.

Потребу для суб`єкта призначення залишити його на державній службі понад граничний вік ОСОБА_1 не доводить. Його доводи про те, що ця потреба для суб`єкта призначення зумовлена необхідністю належного виконання судового рішення про поновлення на роботі є неспроможними, оскільки за змістом частини четвертої статті 83 Закону № 889-VIII потребу державної служби у конкретному державному службовцеві, який досяг 65-річного віку, визначає саме суб`єкт призначення.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

При цьому суб`єкт призначення має можливість обирати одне з допустимих рішень, а визначальною підставою для цього, в даному спірному випадку, є потреба державної служби.

Тобто, вжита у частині четвертій статті 83 Закону № 889-VIII правова конструкція «може бути продовжена» означає, що суб`єкт призначення не зобов`язаний приймати рішення про залишення державного службовця на державній службі після досягнення 65-річного віку. Залишення державного службовця на державній службі після досягнення 65-річного віку можливе виключно за рішенням суб`єкта призначення у зв`язку з потребами служби.

Також колегія суддів наголошує, що Закон № 889-VIII не встановлює будь-яких інших підстав для перебування державного службовця на державній службі понад граничний вік.

Інших доводів, які б спростовували існування законних підстав для звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із досягненням 65-річного віку, ним не наведено.

Таким чином, не встановлено порушення відповідачем Закону № 889-VIII при звільненні позивача з державної служби на підставі пункту 7 частини 1 статті 83 Закону № 889-VIII. Відповідач, як суб`єкт призначення, при розгляді питання щодо припинення державної служби з позивачем діяв у межах повноважень, на підставі та у спосіб, що передбачені Законом № 889-VIII, а тому колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про правомірність винесеного наказу "Про звільнення ОСОБА_2 " у зв`язку з досягненням ним 65-річного віку та про відсутність підстав для його скасування.

Інші доводи та аргументи скаржника, наведені ним у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.

При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється/

Керуючись ст. 310, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2025 року у справі №380/8868/25 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді М.А. Пліш
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 02 грудня 2025 року