Справа № 520/18892/25
Суддя: Горшкова О.О.
Дата ухвалення: 2025-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2025 р. № 520/18892/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ольги Горшкової, розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошових коштів відповідно до Витягу з Наказу командира військової частини НОМЕР_1 №81 від 22.03.2023: премії за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 390% в повному розмірі за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, згідно телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 року № 248/9240; надбавки за особливості проходження військової служби в розмірі 65% посадового окладу, з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, згідно телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 року № 248/9240; винагороди за період дії воєнного стану за період з 01 березня по 22 березня 2023 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 відповідно до Витягу з Наказу командира військової частини НОМЕР_1 №81 від 22.03.2023: премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 390% в повному розмірі за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, згідно телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 року № 248/9240; надбавку за особливості проходження військової служби в розмірі 65% посадового окладу, з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, згідно телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 року № 248/9240; винагороду за період дії воєнного стану за період з 01 березня по 22 березня 2023 року;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні з військової служби станом на 22 березня 2023 року - у день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в період з 22.03.2023 по 16.07.2025, тобто по день подання позову.

В обґрунтування позовних позивач зазначив, що він проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 . Відповідно до та відповідно до Витягу з Наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 81 від 22.03.2023 позивача звільнено у відставку за підпунктом «б» пункту 2 часини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за станом здоров`я. Проте, жодних виплат по відповідному наказу позивачу не нараховано та не виплачено, чим порушено його право та стало підставою для звернення до суду.

Ухвалою суду відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов, а позивачеві - відповідь на відзив.

Крім того, ухвалою суду про відкриття провадження по справі витребувано у відповідача грошовий атестат щодо розмірів грошового забезпечення ОСОБА_1 ; дані щодо ознайомлення ОСОБА_1 з грошовим атестатом; інформацію щодо виплати ОСОБА_1 грошових коштів відповідно до Витягу з Наказу командира військової частини НОМЕР_1 №81 від 22.03.2023: премії за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 390% в повному розмірі за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, згідно телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 року № 248/9240; надбавки за особливості проходження військової служби в розмірі 65% посадового окладу, з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, згідно телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 року № 248/9240; винагороди за період дії воєнного стану за період з 01 березня по 22 березня 2023 року.

Вказану ухвалу суду надіслано судом відповідачу з використанням системи Електронний суд та доставлено в його електронний кабінет, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Відповідач відзив на позов разом з доказами на спростування доводів позивача до суду не надав, витребуваних судом документів також не надав, причин неможливості надання відзиву та витребуваних доказів суду не повідомив.

Відповідно до частини 2 статті 175 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Таким чином, відповідач належним чином повідомлений про наслідки неподання відзиву на позов та необхідних документів або заяви про визнання позову до суду.

Ухвалою суду від 24.10.2025 судом повторно витребувано у Військової частини НОМЕР_1 грошовий атестат щодо розмірів грошового забезпечення ОСОБА_1 ; дані щодо ознайомлення ОСОБА_1 з грошовим атестатом; інформацію щодо виплати ОСОБА_1 грошових коштів відповідно до Витягу з Наказу командира військової частини НОМЕР_1 №81 від 22.03.2023: премії за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 390% в повному розмірі за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, згідно телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 року № 248/9240; надбавки за особливості проходження військової служби в розмірі 65% посадового окладу, з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, згідно телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 року № 248/9240; винагороди за період дії воєнного стану за період з 01 березня по 22 березня 2023 року.

Вказану ухвалу суду надіслано судом відповідачу з використанням системи Електронний суд та доставлено в його електронний кабінет відповідача 24.10.2025 о 17:08, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Поряд із тим, відповідач не виконав ухвалу суду та не надав витребувані судом докази.

Отже, розгляд справи відбувається за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Справа розглядається з урахуванням днів перебування судді Ольги Горшкової в щорічній відпустці, навчанні та відрядженнях.

Суд, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 до 22.03.2023.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №81 від 22.03.2023 капітана ОСОБА_1 начальника командного пункту заступника начальника штабу з бойового управління військової частини НОМЕР_1 звільнено з військової служби відповідно до підпункту "б" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключення з військового обліку), з 23 березня 2023 року виключивши зі списків особового складу та зняти зі всіх видів забезпечення. Вважати таким, що справи та посаду здав.

Відпустка за сімейними обставинами за 2023 рік не надавалась, грошова допомога на оздоровлення за 2023 рік не виплачена. Матеріально допомога за 2023 рік для вирішення соціально-побутових потреб, передбачену наказом Міністра оборони України від 07 червня 2008 року № 260, не виплачена.

Крім того, із вищевказаного наказу вбачається, що позивачу вирішено виплатити премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 390% в повному розмірі за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, згідно телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 №248/9240; виплатити надбавку за особливості проходження військової служби в розмірі 65% посадового окладу, з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, згідно телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 № 248/9240; виплатити винагороду за період дії воєнного стану за період з 01 березня по 22 березня 2023 року.

Встановлена вислуга років в Збройних Силах України становить: календарна - 02 роки 10 місяців 00 днів; пільгова - 02 рок 01 місяці 28 днів.

Поряд із тим, позивач зазначив, що жодних виплат по відповідному наказу №81 від 22.03.2023 та переліченому грошовому забезпеченню позивачу не нараховано та не виплачено, чим порушено його права.

05 червня 2025 року представник позивача звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 із запитом, відповідно до якого просив повідомити причини не виплати грошових коштів, передбачених наказом № 81 від 22.03.2023. Також просив надати грошовий атестат позивача та довідки про доходи та додаткові види грошового забезпечення ОСОБА_1 за час проходження служби.

Листом від 16.06.2025 Військова частина НОМЕР_1 направила представнику позивача грошовий атестат, довідку про щомісячні додаткові види грошового забезпечення та премію для призначення пенсії, довідку про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премію для призначення пенсії.

Інформації щодо причин не виплати грошових коштів відповідно до наказу № 81 від 22.03.2023 відповідачем у листі не зазначено.

Вважаючи вказану бездіяльність протиправною, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз цієї норми дає змогу виснувати, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Спеціальним нормативно-правовим актом, який унормовує основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі, є Закон України від 20.12.1991 №2011-XI «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII).

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

За змістом ч. 2, 3 ст. 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

При цьому, пунктами 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 (надалі - Постанова №704) установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.

Отже, Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Постановою №704 визначено, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони України.

Наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197, затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок №260), який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Цей Порядок визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам (абз.1 п.1 розд.І вказаного Порядку).

Згідно з пункту 2 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; винагорода за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду); премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту, винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду)), а також додаткова винагорода та одноразова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.

Відповідно до пункту 3 розділу І Порядку № 260 підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).

Пунтком 1 роздулі XXXI Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення у разі звільнення з військової служби виплачується: військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі грошового забезпечення, передбаченого для займаної посади з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня здавання справ та посади (в межах установлених Міністром оборони України строків) або до дня закінчення щорічної відпустки, яка надається після здавання справ та посади.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №81 від 22.03.2023 ОСОБА_1 начальнику командного пункту заступника начальника штабу з бойового управління військової частини НОМЕР_1 вирішено виплатити премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 390% в повному розмірі за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, згідно телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 №248/9240; виплатити надбавку за особливості проходження військової служби в розмірі 65% посадового окладу, з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, згідно телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 № 248/9240; виплатити винагороду за період дії воєнного стану за період з 01 березня по 22 березня 2023 року.

Суд наголошує, що ухвалою про відкриття провадження по справі та повторно ухвалою про витребування доказів, у військової частини НОМЕР_1 №81 грошовий атестат щодо розмірів грошового забезпечення ОСОБА_1 ; дані щодо ознайомлення ОСОБА_1 з грошовим атестатом; інформацію щодо виплати ОСОБА_1 грошових коштів відповідно до Витягу з Наказу командира військової частини НОМЕР_1 №81 від 22.03.2023: премії за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 390% в повному розмірі за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, згідно телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 № 248/9240; надбавки за особливості проходження військової служби в розмірі 65% посадового окладу, з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, згідно телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 року № 248/9240; винагороди за період дії воєнного стану за період з 01 березня по 22 березня 2023 року.

Поряд із тим відповідач витребуваних доказів до суду не надав.

Отже, доказів виплати премії за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 390% в повному розмірі за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, згідно телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 року № 248/9240; надбавки за особливості проходження військової служби в розмірі 65% посадового окладу, з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, згідно телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 року № 248/9240; винагороди за період дії воєнного стану за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, які нараховані позивачу військовою частиною відповідачем до суду не надано.

Відповідно до частини 9 статті 80 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен довести суду правомірність своїх рішень, дій, бездіяльності з урахуванням критеріїв правомірності поведінки, визначених статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Видання наказу про звільнення із зазначенням премії за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 390% в повному розмірі за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, згідно телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 року № 248/9240; надбавки за особливості проходження військової служби в розмірі 65% посадового окладу, з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, згідно телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 року № 248/9240; винагороди за період дії воєнного стану за період з 01 березня по 22 березня 2023 року не є доказом такої виплати.

З урахуванням вищенаведеного, суд доходить висновку, що Військовою частиною НОМЕР_1 , як суб`єктом владних повноважень, на якого частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок доказування в адміністративному суді правомірності прийнятих рішень, дій, бездіяльності, не доведено факт виплати позивачу премії за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 390% в повному розмірі за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, згідно телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 року № 248/9240; надбавки за особливості проходження військової служби в розмірі 65% посадового окладу, з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, згідно телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 року № 248/9240; винагороди за період дії воєнного стану за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, що на думку суду, є достатньою підставою для задоволення позову в цій частині позовних вимог.

Отже, доводи позову у вказаній частині приймаються судом в якості належних.

Щодо позовних вимог в частині несвоєчасного розрахунку при звільненні та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

У спірних правовідносинах повинні застосовуватись не тільки норми спеціального законодавства, але й трудового.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відповідно до норми частини 1 статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ (далі по тексту - Закон №2352-ІХ) запроваджено ряд змін у трудовому законодавстві, зокрема, положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон №2352-ІХ та, відповідно, і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.

Верховний Суд у постанові від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22 вже висловлював правові позиції щодо застосування приписів статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ у подібних правовідносинах, яку надалі підтримано Верховним Судом у інших справах за подібних обставин, зокрема у постановах від 14 березня 2024 року (справа № 560/6960/23), від 31 жовтня 2023 року (справа № 240/15141/22), від 29 січня 2024 року (справа № 560/9586/22) та від 22 лютого 2024 року (справа № 560/831/23).

У наведених вище справах Верховний Суд, зокрема, зазначав, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, ураховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, що передбачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, ураховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року та від 26 лютого 2020 року у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17.

Суд зазначає, що остаточна виплата належних позивачу сум не проведена у день звільнення 22.03.2023.

Отже, період стягнення середнього заробітку регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Так, відповідач повинен був у день звільнення виплатити позивачу всі належні йому при звільненні суми, зокрема: премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 390% в повному розмірі за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, згідно телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 №248/9240; надбавку за особливості проходження військової служби в розмірі 65% посадового окладу, з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, згідно телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 № 248/9240; винагороду за період дії воєнного стану за період з 01 березня по 22 березня 2023 року.

За змістом наведених вище положень, законодавство про працю імперативно покладає на роботодавця обов`язок провести повний розрахунок із працівником у день його звільнення, виплативши всі належні йому суми. Невиконання цього обов`язку є підставою для притягнення роботодавця до відповідальності, встановленої статтею 117 КЗпП України.

Ключовим питанням, яке має вирішити суд в цьому спорі, стосується застосування статті 117 КЗпП України у редакції Закону №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, в аспекті визначення розміру компенсації, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року в справі №489/6074/23 (провадження №14-85цс25) вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19 липня 2022 року.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного касаційним судом у постанові від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22 про те, що з прийняттям Закону №2352-IX законодавець, обмеживши строк нарахування шістьма місяцями, фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, а отже, застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року, до правовідносин, що регулюються новою редакцією статті 117 КЗпП України, неможливо.

Переглядаючи справу №489/6074/23, Велика Палата, зокрема, нагадала, що в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).

Ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду, за її словами, полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом №2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.

З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі №761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».

При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньої практики Верховного Суду України (постанова від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16), яка пов`язувала можливість зменшення з формальними критеріями, такими як наявність спору чи часткове задоволення позову. Натомість Велика Палата сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.

Законом №2352-IX статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції. Ключовою новелою стало доповнення частини першої словами «...але не більш як за шість місяців».

Отже, частина перша статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX передбачає: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».

Зі змісту наведеної норми Велика Палата виснувала, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.

Водночас, установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.

Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.

За позицією Великої Палати, поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.

Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.

Велика Палата повторила, що Закон №2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.

Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.

У підсумку, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного касаційним судом у постанові від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22, та сформулювала правовий висновок, за яким обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.

Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.

В аспекті питання обчислення розміру належної до відшкодування суми, суд зазначає, що спираючись на критерії, наведені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.

Зокрема, у пунктах 58- 60 згаданої постанови Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Лінгвістичне тлумачення тексту цієї норми дає підстави для суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Суд зазначив, що аналіз такого правового врегулювання дає йому змогу зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Подібний підхід щодо здійснення розрахунку суми відшкодування було застосовано судом зокрема й у справі №489/6074/23 і Велика Палата визнала його таким, що забезпечив справедливий баланс інтересів сторін: захистив право позивача на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допустив понесення роботодавцем несправедливих та непропорційних майнових втрат (пункти 116, 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в справі №489/6074/23).

Отже, враховуючи що розрахунок з позивачем не відбувся, а для належного розрахунку суми середнього заробітку необхідно врахувати повну суму заборгованості, що складається із премії за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 390% в повному розмірі за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, згідно телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 №248/9240; надбавки за особливості проходження військової служби в розмірі 65% посадового окладу, з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислуту років за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, згідно телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 № 248/9240; винагороди за період дії воєнного стану за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні є передчасною та не підлягає задоволенню.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на те, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності вчинених ним дій, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з підстав викладених вище.

Керуючись ст. ст. 241-246, 255, 257-258, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні з військової служби станом на 22 березня 2023 року - у день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошових коштів відповідно до Витягу з Наказу командира військової частини НОМЕР_1 №81 від 22.03.2023: премії за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 390% в повному розмірі за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, згідно телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 року № 248/9240; надбавки за особливості проходження військової служби в розмірі 65% посадового окладу, з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, згідно телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 року № 248/9240; винагороди за період дії воєнного стану за період з 01 березня по 22 березня 2023 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 відповідно до Витягу з Наказу командира військової частини НОМЕР_1 №81 від 22.03.2023: премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 390% в повному розмірі за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, згідно телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 року № 248/9240; надбавку за особливості проходження військової служби в розмірі 65% посадового окладу, з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 березня по 22 березня 2023 року, згідно телеграми Міністра оборони України від 28.12.2018 року № 248/9240; винагороду за період дії воєнного стану за період з 01 березня по 22 березня 2023 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Ольга ГОРШКОВА