Справа № 460/15208/24
Суддя: О.О. Максимчук
Дата ухвалення: 2025-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

04 грудня 2025 рокум. Рівне№460/15208/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Максимчука О.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

1.Стислий виклад позицій учасників справи

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся через свого представника-адвоката до Рівненського окружного адміністративного суду (далі - суд) з адміністративним позовом (позовною заявою) до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі відповідач-2), у якому позивач просить суд визнати протиправним рішення відповідача-2 від 06.02.2024 року №48 щодо відмови у призначенні пенсії по віку позивачу згідно заяви від 02 червня 2023 року та зобов`язати відповідача-1 здійснити призначення та виплату пенсії по віку для позивача, починаючи з 19 червня 2023 року.

Позивач в обґрунтування позову зазначає про протиправність прийнятого відповідачем-2 рішення про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-IV), оскільки відсутній необхідний страховий стаж. Вважає, що не зарахування відповідачем до страхового стажу періодів роботи зазначених в трудовій книжці, оскільки така заповнена з порушеннями, не може мати негативних наслідків для особи, оскільки відповідальність за організацію робіт по веденню, обліку, зберіганню та видачі трудових книжок покладається на адміністрацію підприємства, де працює особа. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства або інших осіб не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії. Посилання відповідача на відсутність документів про підтвердження страхового стажу, як на підставу у відмові в призначенні пенсії за віком є безпідставним та необґрунтованим, оскільки позивачем надано необхідні документи для підтвердження страхового стажу. З огляду на вказане просить скасувати протиправне рішення прийняте відповідачем-2 та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

03.12.2025 відповідач-1 подав до суду свій відзив на позовну заяву, де в обґрунтування заперечень проти задоволення позову вказав, що позивачу правомірно відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-IV, оскільки відповідно до наданих документів у позивача відсутній необхідний страховий стаж. Окрім того звертає увагу, що надана позивачем довідка від 18.01.2024 №4 не підлягає врахуванню, оскільки згідно акту №1700-1102-1/3401 перевірки достовірності документів, поданих для оформлення пенсії від 12.06.2024, факт роботи ОСОБА_1 за період з 21.11.1978 по 06.12.1980 та з 03.05.1981 по 10.11.1981 в КП Здолбунівському райагробуді (в подальшому Здолбунівський райагробуд Рівнеагробуду) Здолбунівського району підтвердити неможливо, а відповідно довідку від 18.01.2024 за №4 слід вважати недійсною. З огляду на вказане вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог та скасування прийнятого відповідачем-2 рішення.

Відповідач-2 не скористався правом на подання відзиву на позовну заяву та не подав до суду свій відзив.

2. Заяви, клопотання учасників справи, інші процесуальні дії у справі.

Позовна заява подана до суду 12.12.2024 у електронній формі із використанням електронного кабінету підсистеми "Електронний суд" ЄСІТС, надійшла до суду і була зареєстрована в автоматизованій системі діловодства суду 12.12.2024.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.12.2024 визначено суддю Махаринця Д.Є. головуючим суддею (суддею-доповідачем) з розгляду справи за вказаною позовною заявою.

Ухвалою від 16.12.2024 суд у складі судді Махаринця Д.Є. прийняв зазначену позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №460/15208/24 за вказаним позовом, вирішив розгляд справи здійснювати одноособово суддею за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи та встановив учасникам справи строки подання до суду інших заяв по суті спору.

Розпорядженням керівника апарату суду від 09.09.2025 №811 на підставі пунктів 2.3.43, 2.3.44 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, Засад використання автоматизованої системи документообігу суду, затверджених рішенням зборів суддів Рівненського окружного адміністративного суду від 27.03.2025№1, у зв`язку із тимчасовим відстороненням від здійснення правосуддя судді Махаринця Д.Є., головуючого судді у справі №460/15208/24, та з урахуванням рішення зборів суддів від 25.08.2025 (протокол зборів №5) призначено повторний автоматизований розподіл справи №460/15208/24.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.09.2025 справу №460/15208/24 передано на розгляд судді Максимчуку О.О.

Ухвалою від 19.11.2025 суд прийняв до провадження адміністративну справу №460/15208/24, а розгляд і вирішення цієї справи №460/15208/24 продовжив одноособово суддею Максимчуком О.О. за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) зі стадії розгляду справи по суті. Вказаною ухвалою суд також витребував у відповідачів додаткові докази у справі.

03.12.2025 відповідач-1 подав до суду свій відзив на позовну заяву.

Відповідач-2 не скористався правом на подання відзиву на позовну заяву та не подав до суду свій відзив.

На момент розгляду справи по суті і ухвалення судом цього рішення інші заяви, клопотання від учасників справи до суду не надійшли, а також суд не здійснював інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо).

З урахуванням вимог частини 4 статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження суд не здійснював фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

3. Встановлені судом обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Розглянувши наявні у справі матеріали, з`ясувавши доводи та аргументи сторін, на яких ґрунтуються їх позовні вимоги і заперечення, дослідивши подані сторонами письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, що враховані судом при вирішення спору по суті.

Позивач 30.01.2024 звернувся до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №№1058-IV.

Вказану заяву за принципом екстериторіальності було передано для розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (відповідач-2).

06.02.2024 відповідачем-2 прийнято рішення №48, яким відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 30 років. За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи відповідно довідки від 18.01.2024 №4 з 21.11.1978 по 06.12.1980 та з 03.05.1981 по 10.11.1981, оскільки зазначені періоди роботи відсутні в записах про роботу в трудовій книжці. Відповідні періоди роботи можливо буде зарахувати до страхового стажу після надходження акту зустрічної перевірки та звернення до управління.

Не погодившись з таким рішенням відповідача-2, позивач звернувся до суду із адміністративним позовом (позовною заявою) у цій справі з наведеними вище позовними вимогами до відповідача.

Отже у цій справі, яка розглядається судом, предметом спору є рішення відповідача-2 від 06.02.2024 року №48 щодо відмови позивачу у призначенні пенсії по віку згідно заяви від 02 червня 2023 року та зобов`язання відповідача-1 здійснити призначення та виплату пенсії по віку для позивача, починаючи з 19 червня 2023 року.

4. Нормативно-правове регулювання спірних правовідносин та висновки суду.

Встановивши наведені вище фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини, суд вважає, що до спірних правовідносин за наведених фактичних обставин справи підлягають застосуванню такі норми права і висновки Верховного суду про їх застосування.

Приписами статті 1 та частини 1 статті 2 Конституції України встановлено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою, суверенітет якої поширюється на всю її територію. Відповідно до частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; зокрема, закони приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (стаття 8, частина 2 статті 19 Конституції України).

Статтею 16 Конституції України передбачено, що забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.

Приписами статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом №1058-IV та Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ).

Відповідно до статті 1 Закону №1058-ІV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону №1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частиною 1 статті 9 Закону №1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до статті 11 Закону №1058-IV загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають в т.ч.: громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, у громадських об`єднаннях, у фізичних осіб - підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, та в інших фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи (надають послуги) на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру, фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону №1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною 1 цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу по 31 грудня 2018 року - від 15 до 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 16 до 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 17 до 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 18 до 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 19 до 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року (ч. 2 ст. 26 Закону №1058-IV).

За приписами частини 4 статті 26 Закону №1058-IV, у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку. Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

З рішення відповідача-2 від 06.02.2024 №48 слідує, що необхідний страховий стаж відповідно до статті 26 Закону №1058-IV становить 30 років.

У вказаному рішенні також зазначено, що позивач станом на дату звернення досягнув віку 60 років 7 місяців 11 днів, отже набув право на призначення пенсії у віці 60 років в 2023 році, де необхідний страховий стаж з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року має становити не менше 30 років (ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV), однак відповідно до оскаржуваного рішення страховий стаж позивача становить 27 років 6 місяців 29 днів, що є недостатнім для призначення пенсії відповідно до статті 26 Закону №1058-IV.

Водночас, до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи відповідно до довідки від 18.01.2024 №4 з 21.11.1978 по 06.12.1980 та з 03.05.1981 по 10.11.1981, оскільки зазначені періоди роботи відсутні в записах про роботу в трудовій книжці, а відповідні періоди роботи можливо буде зарахувати до страхового стажу після надходження акту зустрічної перевірки та звернення до управління.

Вирішуючи спір щодо такого не зарахування страхового стажу відповідачем, суд виходить з наступних міркувань.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Згідно з частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до частини 4 статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

В період до 01 січня 2004 року обчислення трудового стажу здійснювалося згідно зі ст. 56-63 Закону №1788-ХІІ.

Згідно статті 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 62 Закону №1788-ХІІ визначено, що основним документом, який підтверджує наявний трудовий стаж, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-ХІІ постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктами 1, 2 Порядку №637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637: довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.

Системний аналіз наведених норм доводить, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, і лише у разі її відсутності, або відсутності в ній відповідних записів, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, зокрема, уточнюючих довідок підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. Таким чином, надання уточнюючих довідок повинно здійснюватися лише у випадках неправильного, неповного або нечіткого заповнення трудової книжки, що робить незрозумілим зроблений запис.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 по справі №235/805/17, від 06.12.2019 по справі №663/686/16-а, від 06.12.2019 по справі №500/1561/17, від 05.12.2019 по справі №242/2536/16-а.

Як слідує з наявної в матеріалах справи трудової книжки колгоспника № НОМЕР_1 від 12.06.1981 позивач у 1980-1981 роках працював різноробочим, при цьому кількість відпрацьованих людиноднів за 1980 рік становить 61 день при встановленому мінімумі 60 людиноднів за рік; у 1981 році кількість відпрацьованих людиноднів становить 101 день при встановленому мінімумі 50 людиноднів за рік. Суд зауважує, що вказані записи містять підписи голови колгоспу та відповідну печатку, а також матеріали справи не містять доказів визнання недостовірними записів трудової книжки позивача щодо періодів його роботи у 1980-1981 роках.

Суд також враховує, що в матеріалах справи наявна архівна довідка від 18.09.2023 №1018/0401 з якої слідує, що в книгах обліку праці та розрахунків з членами колгоспу ім. Кузнецова с. Ступно Здолбунівського району Рівненської області за 1981 рік є такі дані про роботу та встановлений мінімум ОСОБА_1 : січень 1981 відпрацьовано 25 днів, лютий 1981 відпрацьовано 24 дні, березень 1981 відпрацьовано 26 днів та у квітні 1981 відпрацьовано 26 днів. Загальні кількість відпрацьованих днів у 1981 році становить 101 день, що відповідає записам трудової книжки колгоспника № НОМЕР_1 від 12.06.1981, виданій позивачу.

Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 №310, та чинних на час розгляду справи (далі - Основні Положення).

Відповідно до пунктів 1, 2 Основних Положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

До трудової книжки колгоспника, зокрема заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про членство в колгоспі: прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних Положень).

Згідно з пунктом 6 Основних Положень всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Відповідно до пункту 8 Основних Положень, трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки.

Трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого зразка, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).

Обов`язок правильного і точного внесення даних про роботу в трудову книжку і інші документи покладена на роботодавця (пункт 13 Основних положень №310).

Проаналізувавши наведені норми чинного законодавства, суд зазначає, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Наявність відповідних записів у трудовій книжці про стаж роботи є підтвердженням страхового стажу.

Відповідно до статті 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Наведені положення свідчать про те, що єдиною підставою для не врахування до трудового стажу часу роботи колгоспника за фактичною тривалістю є невиконання встановленого мінімуму трудової участі саме без поважних причин. Водночас суд звертає увагу, що згідно записів трудової книжки колгоспника № НОМЕР_1 від 12.06.1981 позивач у 1980 та 1981 роках виконав встановлений мінімум трудової участі у колгоспі, а відтак такі повинні бути враховані.

Окрім того суд враховує, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці, і право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. Відповідний правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №754/14989/15-а.

Крім цього, Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідачем не враховано, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 19.12.2019 року у справі №307/541/17.

Щодо неврахування відповідачем довідки від 18.01.2024 за №4 з посиланням на проведену перевірку та визнання такої довідки недійсною, суд зазначає таке.

В матеріалах справи наявна довідка від 18.01.2024 №4, що видана КП «Здолбунівський райагробуд» і в якій зазначено про те, що позивач в період з 21.11.1978 по 06.12.1980 та з 03.05.1981 по 10.11.1981 працював оператором бетонного вузла в Здолбунівському райагробуді.

З наданого відповідачем-1 акту №1700-1102-1/3401 перевірки достовірності документів, поданих для оформлення пенсії від 12.06.2024 суд встановив, що на підставі наказу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 6 червня 2024 року №829, направлення на проведення перевірки від 10 червня 2024 року №2799/КПР, головним спеціалістом відділу контрольно-перевірочної роботи управління контрольно-перевірочної роботи Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області Комар Антоніною Йосипівною, проведено перевірку довідки про трудовий стаж для обчислення пенсії від 18.01.2024 за №4, виданої колективним підприємством "Здолбунівський райагробуд" ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за період роботи з листопада 1978 року по листопад 1981 року. Перевіркою достовірності відомостей, зазначених в довідці про трудовий стаж для обчислення пенсії від 18.01.2024 за №4 встановлено, що в книгах наказів з особового складу підприємства Здолбунівський райагробуд "Рівнеагробуду" за 1978 - 1981 роки є записи щодо працівників на прізвище ОСОБА_2 , однак із іменем ОСОБА_3 та по-батькові відсутні, особові рахунки по заробітній платі за 1978 - 1981 роки на перевірку не надані, з пояснень бухгалтера особові рахунки працівників, що працювали в сільській місцевості непоправно пошкоджені, записи неможливо ідентифікувати, а тому зроблено висновок, що факт роботи ОСОБА_1 за період 21.11.1978 по 06.12.1980 та з 03.05.1981 по 10.11.1981 в КП "Здолбунівському райагробуді (в подальшому "Здолбунівському райагробуді "Рівнеагробуду ) Здолбунівського району підтвердити неможливо, а відповідно довідку від 18.01.2024 за №4, виданої на ім`я ОСОБА_1 вважати недійсною.

Водночас як суд вже встановив та зазначив вище, що записи трудової книжки колгоспника № НОМЕР_1 від 12.06.1981 містять записи про роботу позивача у 1980-1981 роках з посиланням на виконаний позивачем річний мінімум трудової участі у колгоспі, засвідчений підписами голови колгоспу та відповідною печаткою, що поза розумним сумнівом доводить факт працевлаштування позивача, який безпідставно не був врахований відповідачем-2. При цьому суд зауважує, що доказів визнання недостовірними записів трудової книжки колгоспника № НОМЕР_1 від 12.06.1981, як і архівної довідки від 18.09.2023 №1018/0401, яка також підтверджує факт роботи позивача у 1981 році, матеріали справи не містять та відповідачами не надано.

При цьому, визнання актом перевірки від 12.06.2024 недійсною довідки від 18.01.2024 за №4, не відміняє того факту, що іншими наявними в матеріалах справи доказами підтверджується робота позивача у 1980-1981 роках з відпрацьованими позивачем понад встановлений мінімум трудоднями. Суд також повторно наголошує, що відповідно до статті 62 Закону №1788-ХІІ та Порядком №637основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, і лише у разі її відсутності, або відсутності в ній відповідних записів, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, зокрема, уточнюючих довідок підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Відтак, суд дійшов висновку, що записи в трудовій книжці колгоспника № НОМЕР_1 від 12.06.1981 про періоди роботи позивача в колгоспі з 1980-1981 роках є достатніми для зарахування спірних періодів до загального страхового стажу, з огляду також на те, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Відтак, суд констатує формальний характер зауважень відповідача-2 до трудової діяльності позивача, оскільки зміст наявної в матеріалах справи трудової книжки позивача дозволяє однозначно встановити її достовірність та належність як документу, що містить відомості про роботу позивача у 1980-1981 роках.

Крім того, у постанові від 21.02.2020 у справі №291/99/17 Верховний Суд дійшов висновку, що перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі самі по собі не можуть бути підставою для відмови у неврахуванні заробітної плати при призначенні позивачу пенсії.

Слід зазначити, що у разі виявлення будь-яких сумнівів щодо наявності у позивача страхового стажу чи розбіжностях у поданих документах, відповідач-2 мав право отримати будь-які необхідні документи або інформацію безпосередньо від позивача, підприємства-роботодавця, архівних установ, а не відмовляти позивачу в призначенні пенсії. У спірному випадку пенсійний орган не надав суду доказів вчинення таких дій, окрім проведення перевірки достовірності виданої позивачу довідки від 18.01.2024 за №4.

Отже, у суду відсутні сумніви щодо достовірності даних трудової книжки позивача, які безпідставно не взяті до уваги відповідачем-2 під час винесення рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу.

Водночас, що стосується незарахування відповідачем-2 періоду роботи позивача з 21.11.1978 по 31.12.1978, то такий не підлягає зарахуванню, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів щодо працевлаштування позивача у вказаному періоді, враховуючи ту обставину, що актом від 12.06.2024 №1700-1102-1/3401, видану позивачу довідку від 18.01.2024 за №4, визнано недійсною. Водночас інших доказів, з яких можна було б встановити роботу позивача у вказаному періоді, матеріали справи не містять та суду не надано.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частина 2 статті 2 КАС України передбачає, що у справах щодо оскарження рішень (дій, бездіяльності) суб`єктів владних повноважень, суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Верховний Суд у постанові від 11.10.2023 у справі №160/9500/21 зазначив, що суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: - лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; - повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; - вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Враховуючи, що суд надав оцінку протиправності дій відповідача-2 щодо не зарахування до страхового стажу позивача періоду його роботи в колгоспі з 01.01.1980 по 06.12.1980 та з 03.05.1981 по 10.11.1981, а відтак, для належного захисту порушеного права позивача та на підставі статті 9 КАС України, суд вважає необхідним вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача-2 зарахувати до страхового стажу позивача період його роботи в колгоспі з 01.01.1980 по 06.12.1980 та з 03.05.1981 по 10.11.1981.

Враховуючи встановлені судом у цій справі і описані вище фактичні обставини, відповідні їм правовідносини, застосовані до них судом норми права і висновки Верховного суду про їх застосування, суд дійшов до висновку, що відповідачем-2 протиправно не враховано до страхового стажу позивача періоди його роботи згідно трудової книжки колгоспника № НОМЕР_1 від 12.06.1981, а відтак зважаючи на встановлені обставини справи і наведені вище норми права, якими врегульовані спірні правовідносини, суд вважає, що оскаржуване рішення від 06.02.2024 №48 прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області не на підставі, не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а також без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому це рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Вирішуючи спір в частині позовної вимоги про зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком з 19.06.2023, суд виходить з такого.

Частиною 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2); визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3); визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4); інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, передбачені статтями 1, 3, частиною 2 статті 6, 8, частиною 2 статті 19, 22, 23 Конституції України, закріплюють, що право особи на пенсійне забезпечення, набуте у сфері пенсійного забезпечення, не може бути скасоване, звужене або обмежене.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Статтею 58 Закону №1058-IV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який, зокрема, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Суд звертає увагу на те, що уповноваженим органом для призначення (перерахунку) пенсії є Пенсійний фонд, саме до компетенції якого і входить розгляд документів, в тому числі і поданих вперше.

Завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені в частині 2 статті 2 КАС України.

Оскільки вирішення питання наявності права на пенсію (підрахунку загального стажу) є прерогативою пенсійного органу і суд не вправі замість пенсійного органу вдаватись до підрахунку стажу, чи прийняття рішення про призначення пенсії, тому на переконання суду, для відновлення порушеного права позивача необхідно вийти за межі позовних вимог, відповідно до частини 2 статті 9 КАС України та зобов`язати відповідача-2 повторно розглянути заяву позивача від 30.01.2024 про призначення пенсії за віком із зарахуванням до страхового стажу спірних періодів, зазначених судом у цьому рішенні як таких, що підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову шляхом визнання протиправним та скасування рішення відповідача-2 від 06.02.2024 року №48 щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-IV, зобов`язання відповідача-2 повторно розглянути заяву позивача від 30.01.2024 та зарахувати до страхового стажу періоди роботи позивача у колгоспі з 01.01.1980 по 06.12.1980 та з 03.05.1981 по 10.11.1981 та прийняти рішення у встановленому порядку, з урахуванням висновків суду викладених в даному рішенні.

6. Розподіл судових витрат.

З огляду на приписи чинного законодавства при зверненні до суду із позовною заявою у цій справі позивач сплатив до бюджету судовий збір у розмірі 968,96 грн, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним документом. З урахуванням наведеного та оскільки суд визнав по суті обґрунтованою позовну вимогу позивача щодо визнання протиправним та скасування рішення відповідача-2 та зобов`язання його до вчинення певних дій, то понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у зв`язку із розглядом справи (за подання позовної заяви) підлягають присудженню на його користь у розмірі 968,96 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-2.

Керуючись статтями 241-246, 255, 262, 263, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 06.02.2024 року №48 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 30.01.2024 про призначення пенсії відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи у колгоспі з 01.01.1980 по 06.12.1980 та з 03.05.1981 по 10.11.1981, та прийняти рішення з урахуванням висновків суду викладених в даному рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області понесені витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 );

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (місцезнаходження: вул. Олександра Борисенка, буд. 7, м. Рівне, Рівненська обл., 33028, ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області (місцезнаходження: вул. Степана Бандери, буд. 43, м. Суми, Сумська обл., 40009, ).

Суддя Олександр МАКСИМЧУК