Справа № 400/1370/25
Суддя: Лісовська Н. В.
Дата ухвалення: 2025-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2025 р. № 400/1370/25
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Лісовської Н.В., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачаДепартаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, вул. Богомольця Академіка, 10,м. Київ,01601, Миколаївського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної Поліції України, вул. Захисників Миколаєва, 5,м. Миколаїв,54005,

провизнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди в розмірі 65000,00 грн, стягнення матеріальної шкоди в розмірі 90,00 грн, накладення штрафу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту Позивач) звернувся з позовною заявою до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України (далі по тексту Відповідач 1, Департамент), Миколаївського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної Поліції України (далі по тексту Відповідач 2) з вимогами про:

- визнання бездіяльності Миколаївського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної Поліції України протиправною;

- зобов`язання Миколаївського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної Поліції України надати достовірну та повну інформацію, яка були запитана у заяві від 23.12.2024;

- зобов`язання Миколаївського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної Поліції України відповісти на питання, які викладені в заяві та надати на них обґрунтовану відповідь із застосуванням «трискладового тесту» відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації»;

- зобов`язання Департаменту Внутрішньої Безпеки провести службові перевірки щодо бездіяльності Миколаївського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної Поліції України;

- зобов`язання Департаменту Внутрішньої Безпеки забезпечити надання інформації від Миколаївського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної Поліції України на всі питання які викладені в заяві;

- стягнення з Миколаївського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної Поліції України моральної шкоди в розмірі 65000,00 грн;

- накладення штрафу на Начальника Миколаївського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної Поліції України від двадцяти п`яти до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

- стягнення з Миколаївського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної Поліції України матеріальної шкоди в розмірі 90,00 грн, накладення штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Позивач обґрунтовує позов тим, що він став свідком скоєння правопорушення поліцейським за ознаками ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України, про що 23.12.2024 повідомив територіальний орган Департаменту внутрішньої безпеки у місті Миколаєві. Не отримав жодної відповіді всупереч Порядку розгляду звернень та організації проведення особистого прийому громадян в органах та підрозділах Національної поліції України, чим були порушені його права на звернення до Державних органів та завдано матеріальних та моральних збитків, оскільки незаконна відмова у прийнятті та розгляді звернення або інше порушення Закону України «Про звернення громадян» Начальником Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області є неправомірною та тягне за собою накладення штрафу від двадцяти п`яти до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Сума моральної шкоди враховуючи висновки Верховного суду складає 65000 гривень Витрати, які підлягають відшкодуванню складають 90,00 грн. (за заяву, яка була відправлена поштою).

Ухвалою суду від 19.02.2025 відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до ст. 263 КАС України.

25.02.2025 р. представником Відповідача 1 подано відзив на позовну заяву, в якому заперечуються заявлені позовні вимоги та зазначається, що Департаментом повно та всебічно розглянуто заяву Позивача від 23.12.2024 та вжито всіх можливих заходів з дотриманням вимог чинного законодавства України та нормативно-правових актів України, зокрема, Закону України «Про звернення громадян». Позивач став свідком щодо можливих неправомірних дій окремих працівників УПП в Миколаївській області ДПП під час винесення постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 3586774 від 02.12.2024 відносно ОСОБА_2 . Однак, враховуючи, що Позивач не був уповноваженим відповідно до законодавства представляти інтереси ОСОБА_3 правові підстави для надання йому інформації відсутні. Відповідач 1 зазначає, що на підтвердження існування моральних страждань та визначеного позивачем розміру моральної шкоди жодних доказів не надано. Сам лише факт порушення прав, на думку Позивача, не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.

З`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд встановив наступне.

30.12.2024 р. за вх. № П-7366-СЕД до Миколаївського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України надійшла заява ОСОБА_1 від 23.12.2024 про порушення процедури розгляду адміністративної справи та винесення завідомо неправомірної постанови поліцейським за вигадане правопорушення без доказів. Відповідно до заяви Позивача, він був свідком скоєння правопорушення поліцейським, який порушив процедуру ідентифікації посадових осіб та склав постанову на водія на підставі наявних даних у посвідченні водія, а саме на підставі прізвища, ім`я та по-батькові водія. У справі, яка не розглядалась, було винесено постанову ЕНА №3586774, до якої внесено недостовірні дані, що є порушенням прав і є ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України (службове підроблення).

Зазначену заяву Позивача було розписано на заступника начальника управління - начальника відділу моніторингу та зонального контролю полковника поліції Олександра Антинескула, який в свою чергу вказану заяву розписав на розгляд старшому оперуповноваженому Миколаївського управління підполковнику поліції ОСОБА_4

03.01.2025 р. за вих. № 491-2025 Відповідачем 2 було надіслано лист на адресу начальника Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України підполковнику поліції Олені Човпан із заявою ОСОБА_1 щодо можливих неправомірних дій окремих працівників УПП в Миколаївській області для проведення спільного службового розслідування із залученням старшого оперуповноваженого Миколаївського управління ДВБ НП України підполковника поліції ОСОБА_5 .

03.01.2025 р. за вих. № 489-2025 Відповідачем 2 надіслано відповідь на електронну адресу Позивача та повідомлено, що його заяву було надіслано до УПП в Миколаївській області для подальшого розгляду та вирішення питання щодо призначення спільного службового розслідування. Про прийняте рішення заявника буде повідомлено УПП в Миколаївській області.

14.01.2025 р. за вих. № П-181/41/16/01-2025 Управлінням патрульної поліції в Миколаївській області було надано відповідь Позивачу на заяву, зареєстровану за вх. №П-181 від 03.01.2025, щодо можливих неправомірних дій окремих працівників УПП в Миколаївській області ДПП під час винесення постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 3586774 від 02.12.2024 відносно ОСОБА_2 , свідком якої став Позивач.

Позивачу було повідомлено, що відповідно до частини другої статті 21 Закону України «Про інформацію» конфіденційною є інформація про фізичну особу, інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, а також інформація, визнана такою на підставі закону.

Вважаючи бездіяльність відповідачів протиправною, Позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону № 580-VIII, поліція діє лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 р. № 393/96-ВР (далі Закон №393/96), громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Приписами ст. 15 Закону №393/96 визначено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Отже, чинним законодавством закріплений прямий обов`язок органів державної влади, місцевого самоврядування та їх посадових осіб, керівників та посадових особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян надати належну обґрунтовану відповідь на звернення громадян, а громадянина - право на отримання письмової відповіді про результати розгляду заяви чи скарги (п. 6 ч. 1 ст. 18 Закону).

Як встановлено судом, 03.01.2025 р. за вих. № 489-2025 Відповідачем надіслано відповідь на електронну адресу Позивачу з повідомленням про те, що його заяву було надіслано до УПП в Миколаївській області для подальшого розгляду та вирішення питання щодо призначення спільного службового розслідування, а 14.01.2025 р. за вих. № П-181/41/16/01-2025 Управлінням патрульної поліції в Миколаївській області було надано відповідь Позивачу на заяву, зареєстровану за вх. № П-181 від 03.01.2025.

Таким чином, позовні вимоги щодо визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання провести службові перевірки задоволенню не підлягають, оскільки Позивач отримав відповідь на своє звернення.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року №2657-XII (далі - Закон № 2657-XII), кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

За приписами ч. 2 ст. 6 Закону № 2657-XII, право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Статтею 20 Закону № 2657-XII визначено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом (стаття).

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону № 2657-XII , конфіденційною є інформація про фізичну особу, інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, а також інформація, визнана такою на підставі закону. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про захист персональних даних» від 01.06.2010 №2297-VI (далі Закон № 2297-VI), володільці, розпорядники персональних даних та треті особи зобов`язані забезпечити захист цих даних від випадкової втрати або знищення, від незаконної обробки, у тому числі незаконного знищення чи доступу до персональних даних.

Частиною третьою ст. 14 Закону № 2297-VI передбачено, що під час поширення персональних даних виконання вимог встановленого режиму захисту персональних даних забезпечує сторона, що поширює ці дані.

Статтею 32 Конституції України встановлено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте життя і сімейне життя, крім випадків передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоду, крім випадків визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI, розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом.

Як вбачається з матеріалів справи запитувана Позивачем інформація стосується ОСОБА_2 , відносно якої винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 3586774 від 02.12.2024.

Крім того, до УПП в Миколаївській області ДПП надійшла заява особисто від ОСОБА_3 , зареєстрована за № К-170 від 03.01.2025, щодо можливих неправомірних дій поліцейських УПП в Миколаївській області ДПП під час винесення постанови серії ЕНА № 3586774 від 02.12.2024.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в частині щодо зобов`язання надати достовірну та повну інформацію, яка були запитана у заяві від 23.12.2024 задоволенню не підлягають.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), на вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою ст. 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (пункт 4 частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 (пункт 3) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд зазначив, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53).

Оскільки судом не встановлено протиправних дій чи бездіяльності відповідачів щодо Позивача, а на підтвердження існування моральних страждань та визначеного Позивачем розміру моральної шкоди жодних доказів не надано, суд вважає, що позовні вимоги в частині про стягнення майнової шкоди у сумі 90,00 грн., стягнення моральної шкоди в розмірі 65000,00 грн. та накладення штрафу на Начальника Миколаївського управління Департаменту задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, з урахуванням наявними у справі матеріалів та доводів сторін, суд робить висновок, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до приписів статті 139 КАС України, з огляду на ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, за відсутності доказів понесення судових витрат відповідачами, підстав для їх розподілу немає.

Керуючись ст. 2, 19, 241, 244, 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Миколаївського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної Поліції України - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 02.12.2025 р.

Суддя Н.В. Лісовська