Справа № 490/5995/25
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2025-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2025 р.м. ОдесаСправа № 490/5995/25

Головуючий в 1 інстанції: Шолох Л.М. Дата і місце ухвалення: 05.11.2025 р., м. Миколаїв
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітов А.І.

Лук`янчук О.В.

(у зв`язку із неявкою сторін у судове засідання, справу

розглянуто в порядку п.2 ч.1 ст.311 КАС України)

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Миколаївській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління патрульної поліції у Миколаївській області Департаменту патрульної поліції в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову поліцейського УПП в Миколаївській області майора поліції Солонара М.С. серія ЕГА № 1826885 від 20 липня 2025 року про накладення на неї адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн. за порушення статті 183 КУпАП.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що суб`єктом владних повноважень при розгляді адміністративної справи не були враховані її пояснення, які полягали в тому, що її чоловік систематично вчиняє щодо неї домашнє насильство у формі психологічного тиску, образ, постійно намагається вигнати з квартири (оскільки вона оформлена на нього), ховає її речі. В цей день чоловік після численних словесних образ по побутовим, дріб?язковим причинам на піку злості та ненависті до неї з силою, схопив за руку та потягнув. Свідком цього був їх син, який проживає з позичкою в одній кімнаті, оскільки в іншій живе чоловік. Позивач наголошує, що була вкрай наляканому стані через цю подію, оскільки вже давно боїться за себе та сина, оскільки чоловік давно скаржиться, що вона його м?яко виховує, балує і необхідно приймати інші заходи виховного характеру.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Департаменту патрульної поліції подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 05.11.2025 р. та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що на відеозаписі, наявному в матеріалах справи, зафіксовано спілкування громадянки ОСОБА_1 зі співробітниками поліції. З тексту розмови вбачається, що жодних тілесних ушкоджень від дій свого чоловіка, ОСОБА_2 , вона не отримувала, будь-яких умисних дій чи бездіяльності фізичного, психологічного або економічного характеру з його боку не відбувалося.

На момент прибуття поліції конфлікт між подружжям було вичерпано - чоловік і дружина примирились та поводилися спокійно. Будь яких візуальних ознак вчинення домашнього насильства поліцейськими виявлено не було. Усі учасники події перебували у тверезому стані, ознак алкогольного чи наркотичного сп`яніння не зафіксовано. Апелянт зазначає і той факт, що в матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження наявності фізичного впливу з боку чоловіка до громадянки ОСОБА_1 , як це було заявлено при здійснені виклику спеціальних служб, а саме поліції.

Із наданого відеозапису вбачається, що сусіди не можуть підтвердити факт вчинення домашнього насильства будь-якого характеру, з квартири позивачку чоловік не виганяв. Зі слів чоловіка, він через стан здоров`я був обмежений у фізичних можливостях (травма спини), що унеможливлювало вчинення насильства, зазначений факт також свідчить про завідомо неправдивий виклик поліції гр. ОСОБА_1 .

Під час відпрацювання виклику, як зазначено в рапортах поліцейських, які були додані до відзиву, працівниками поліції було проведено бесіду з малолітньою дитиною (з дозволу батьків), яка повідомила, що батьки між собою не сваряться, не лаються, і вона почувається в безпеці, таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність пояснень свідків, відібраних поліцейськими, є помилковим, що підтверджується матеріалами справи та наданими доказами.

Отже, апелянт вважає, що з вищевказаного слідує, що поліцейський патрульної поліції врахував всі необхідні обставини при розгляді справи, та виніс постанову відповідно до чинного законодавства, а те, що особа не визнає факту правопорушення чи свою вину, не звільняє її від притягнення до відповідальності у випадку її об`єктивної винуватості.

У матеріалах справи зафіксовано, що під час відпрацювання виклику працівники поліції не виявили жодних ознак домашнього насильства, а також жодних пошкоджень чи загроз життю позивача не встановлено, що свідчить про наявність умислу на здійснення хибного виклику, що підпадає під ст. 183 КУпАП, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Також, апелянт звертає увагу, що факт безпідставного виклику підтверджено належними доказами (відеозапис з нагрудної камери, рапорт поліцейського, постанова у справі про адміністративне правопорушення серії ЕГА № 18268850від 20.07.2025 року), на що Центральний районний суд м. Миколаєва не надав належної оцінки.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою майора поліції Солонара М.С. серія ЕГА № 1826885 від 20 липня 2025 року позивача ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої статтею 183 КУпАП.

У цій постанові встановлено, що 20 липня 2025 року близько 21 год. 00 хв. ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 здійснила завідома неправдивий хибний виклик поліції стосовно того, що у відношенні неї вчиняється домашнє насильство фізичного характеру, чого насправді не було. Урахувавши, що ОСОБА_1 вчинила адміністративне правопорушення, передбачене статтею 183 КУпАП її притягнуто до адміністративної відповідальності.

Вважаючи постанову про притягнення до адміністративної відповідальності протиправною позивач звернулась до суду з даним позовом.

Розглядаючи справу суд першої інстанції встановив, що при прийнятті рішення про накладення адміністративного стягнення поліцейськими було здійснено виїзд на місце події, заслухано пояснення позивача ОСОБА_1 поряд з цим працівниками поліції не було взято до уваги пояснення позивача щодо психологічного насильства щодо неї.

Окрім того, доказів того, що працівниками поліції було встановлено свідків правопорушення, зокрема сусідів позивача, та відібрано у них письмові пояснення, відповідачем не надано. Не надано суду і письмових пояснень ОСОБА_1 .

Суд із відеозапису встановив, що позивач наполягала на тому, що стосовно неї вчиняється домашнє психологічне насильство. Та як слідує, із матеріалів справи позивачка ОСОБА_1 у серпні 2024 року звернулася до психолога, психотерапевта, кандидата мед. психол. наук ОСОБА_3 за психологічною допомогою у зв`язку із емоційним переживанням, пов`язаним із домашнім насильством та відвідувала психолога до липня 2025 року.

Таким чином, відповідачами не надано жодних доказів на яких ґрунтується висновок про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст.183 КУпАП, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.23 Закону України "Про Національну поліцію" поліція відповідно до покладених на неї завдань виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення.

До основних повноважень поліції входить регулювання дорожнього руху та здійснення контролю за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. У випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Статтею 183 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за завідомо неправдивий виклик пожежно-рятувального підрозділу (частини), поліції, бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги або інших аварійно-рятувальних формувань у виді накладення штрафу від п`ятдесяти до двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Диспозиція ст. 183 КУпАП передбачає об`єктивну сторону правопорушення - виклик представника хоча б однієї з перерахованих у статті спеціальних служб нібито для надання допомоги, знаючи наперед про те, що в цьому немає ніякої необхідності.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю прямого умислу. Правопорушник, повідомляючи певну інформацію спеціальній службі, усвідомлює, що вона є неправдивою, і бажає виїзду на місце виклику працівників цієї служби.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчинення якого передбачена чинним законодавством.

Так, згідно зі ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно з ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.

Статтею 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Тобто, як вірно зауважено судом, КУпАП зобов`язує суб`єкта владних повноважень, що використовує свої повноваження, перед прийняттям рішення про притягнення до адміністративної відповідальності зібрати всі докази, які підтверджують наявність складу правопорушення та спростувати надані свідчення.

Як вбачається з матеріалів справи, екіпаж патрульної поліції після прибуття за викликом за місцем проживання позивачки, заслухавши пояснення ОСОБА_1 , її чоловіка, допитавши сусідів, поспілкувавшись з неповнолітнім сином та оцінивши обставини, які склались, інспектор дійшов висновку про відсутність події домашнього насильства та, керуючись своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку про вчинення позивачкою ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП.

В обґрунтування доводів правомірності складення постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності відповідачем був наданий відеозапис з боді-камер поліцейських, які прибули на місце події за викликом.

З дослідженого відеозапису колегією суддів встановлено, що позивачка дійсно повідомила працівникам поліції, що викликала поліцію та постійно наголошувала на тому, що її чоловік систематично вчиняє щодо неї домашнє насильство у формі психологічного тиску, образ, постійно намагається вигнати з квартири (оскільки вона оформлена на нього), ховає її речі. В цей день чоловік після численних словесних образ по побутовим, дріб?язковим причинам на піку злості та ненависті до неї з силою, схопив за руку та потягнув. Свідком цього був їх син, який проживає з позичкою в одній кімнаті, оскільки в іншій живе чоловік.

Також, в своєму позову позивачка наголошує, що була вкрай наляканому стані через цю подію, оскільки вже давно боїться за себе та сина, оскільки чоловік давно скаржиться, що вона його м?яко виховує, балує і необхідно приймати інші заходи виховного характеру.

Колегія суддів встановила, що дійсно працівники поліції пропонували ОСОБА_1 показати на тілі, а саме на руці, сліди застосування до неї її чоловіком фізичного насилля, проте таких слідів не було. Також під час складання матеріалів, працівники поліції звертали увагу на відсутність належних доказів вчинення відносно заявниці будь-якого насилля з боку її чоловіка, зокрема, сусіди та їх неповнолітній син не можуть підтвердити таких обставин.

Однак, колегія суддів встановила відсутність в матеріалах справи доказів відібрання працівниками поліції будь-яких пояснень у сусідів та їх спілкування з неповнолітнім сином позивачки, з чого не можливо встановити таких фактів.

Також, доводи апелянта про те, що стан здоров`я чоловіка позивачки був обмежений у фізичних можливостях (травма спини), що унеможливлювало вчинення насильства та свідчить про завідомо неправдивий виклик поліції гр. ОСОБА_1 колегією суддів не приймаються, оскільки матеріали справи таких доказів не містять та навпаки наявним відеозаписом спростовуються будь-які можливі фізичні обмеження у її чоловіки, який під час складання матеріалів знаходиться на вулиці біля інспекторів поліції, тому такі доводи апелянта жодним чином не свідчать про те, що він фізично не міг вчиняти фізичне насилля, а тим паче психологічне.

Слід наголосити, що заявниця під час спілкування з працівниками поліції наполягала на тому, що стосовно неї вчиняється саме психологічне насильство, а не фізичне, що зокрема, підтверджується її зверненням у серпні 2024 року до психолога, психотерапевта, кандидата мед. психол. наук ОСОБА_3 за психологічною допомогою у зв`язку із емоційним переживанням, пов`язаним із домашнім насильством та відвідуванням психолога до липня 2025 року.

З цього приводу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», під ознаки домашнього насильства підпадає не тільки фізичне насильство.

Так, зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно із п. 14 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

З огляду на ст. 4 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до основних засад запобігання та протидії домашньому насильству серед іншого належать: гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правничу допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини; належна увага до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; повага та неупереджене і небайдуже ставлення до постраждалих осіб з боку суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.

Відповідно до п.п. 1-4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до повноважень уповноважених підрозділів органів Національної поліції України у сфері запобігання та протидії домашньому насильству належать: 1) виявлення фактів домашнього насильства та своєчасне реагування на них; 2) прийом і розгляд заяв та повідомлень про вчинення домашнього насильства, у тому числі розгляд повідомлень, що надійшли до кол-центру з питань запобігання та протидії домашньому насильству, насильству за ознакою статі та насильству стосовно дітей, вжиття заходів для його припинення та надання допомоги постраждалим особам з урахуванням результатів оцінки ризиків у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спільно з Національною поліцією України; 3) інформування постраждалих осіб про їхні права, заходи і соціальні послуги, якими вони можуть скористатися; 4) винесення термінових заборонних приписів стосовно кривдників.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 10 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», пункту 18 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію», Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 423 (зі змінами), Положення про Національну поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877 (зі змінами), з метою запобігання та протидії домашньому насильству затверджено Порядок проведення оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України, Міністерства внутрішніх справ України від 13 березня 2019 року № 369/180 (далі - Порядок № 369/180).

Так, зокрема, відповідно до п.п. 1, 2 розділу ІІ Порядку № 369/180 оцінка ризиків проводиться за факторами небезпеки/ризиків щодо вчинення домашнього насильства, передбачених у формі оцінки ризиків вчинення домашнього насильства згідно з додатком до цього Порядку, шляхом спілкування/бесіди з постраждалою від такого насильства особою або її представником, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи.

За результатами заповнення форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства поліцейський уповноваженого підрозділу поліції визначає рівень небезпеки, який ураховується під час винесення термінового заборонного припису стосовно кривдника, вжиття інших заходів для припинення такого насильства, недопущення його продовження чи повторного вчинення, надання допомоги постраждалим особам.

Колегія суддів встановила, що інспекторами патрульної поліції безпідставно не була здійснена процедура оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, передбачена Порядком проведення оцінки ризиків вчинення домашнього насильства.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що внутрішнього переконання працівника поліції для прийняття рішення про відсутність події домашнього насильства є недостатнім, адже для з`ясування чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні КУпАП покладає на уповноважену особу обов`язок зібрання доказів у справі. Зокрема, працівники поліції мали відібрати пояснення у заявниці та її чоловіка, опитати свідків, зокрема, сусідів, які могли чути обставини події, здійснити процедуру оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, передбачену Порядком № 369/180 тощо, що в повному обсязі в даному випадку здійснено не було.

Відповідно до п.п. 3-5, 14 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення; здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події; вживає всіх можливих заходів для надання домедичної допомоги особам, які постраждали внаслідок кримінальних чи адміністративних правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в ситуації, небезпечній для їхнього життя чи здоров`я.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачка викликаючи поліцію вважала, що вчинені щодо неї її чоловіком дії, містили ознаки домашнього психологічного насильства, переживала за своє здоров`я та життя, а також їх неповнолітнього сина, сподівалась, що працівники правоохоронного органу у цьому випадку її захистять. Натомість сама була притягнута до адміністративної відповідальності.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року по справі № 338/855/17 зазначено, що аналіз положень статей КУпАП дозволяє дійти висновку, що зміст постанови у справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтям 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Згідно із ч. 2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Водночас оскаржувана постанова не містить доказів, що свідчать про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП України.

Отже, колегія суддів вважає, що працівники поліції передчасно та безпідставно дійшли висновку про відсутність у діях чоловіка ОСОБА_1 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП «Вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування», а досліджені судом докази у справі підтверджують доводи позивача ОСОБА_1 про наявність у неї підстав побоювання за свою безпеку, а тому виклик поліції 20.07.2025 р. не був завідомо неправдивим та хибним, стосовно того, що відносно неї вчинялось домашнє насильство.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, повно та правильно встановлено обставини цієї справи, а доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 272, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення виготовлений 02 грудня 2025 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук