Справа № 160/25426/25
Суддя: Врона Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2025-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Врони О. В.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про протиправною і скасування вимоги, визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просить:
визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 05.03.2025р. № Ф-3794-0436У повністю;
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 16.07.2025р. про відмову у прийнятті уточнюючої декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) від 16.07.2025р.;
зобов`язати Головне управління ДПС у Дніпропетровській області прийняти уточнюючу декларацію платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) від 16.07.2025р. датою фактичного її подання.
Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що відповідачем безпідставно складено вимогу від 05.03.2025р. № Ф-3794-0436У, зважаючи на те, що до цього податковим органом вже була складена така ж вимога про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 11.05.2019 року №Ф-101151-56/482 з тих самих підстав і на ту ж саму суму, яка була визнана протиправною і скасована рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 у справі №160/9037/19 .
Головне управління ДПС у Дніпропетровській області заперечує проти позовних вимог на підставі наступного.
Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI передбачено, що фізичні особи- підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування є платниками єдиного внеску.
На момент спірних правовідносин процедура, форма та строки подання до Державної податкової служби України звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Звіт), були визначені в Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 № 435.
Відповідальним за правильність та достовірність заповнення Звіту є страхувальник .
Порядок виправлення помилок, допущених при подачі Звіту, врегульований положеннями розділу V Порядку №435. Згідно з пунктом 1 розділу V Порядку №435 у разі виявлення помилки у Звіті до закінчення строку подання цього Звіту страхувальник повторно формує та подає Звіт у повному обсязі до органу доходів і зборів за основним місцем обліку.
Можливості здійснення виправлення в Звіті про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску помилки щодо сум, вказаних в ньому, після закінчення строку подання цього Звіту, норми Порядку №435 не передбачають, як і не передбачають такого типу Звіту, як «уточнюючий».
Порядком №435 не передбачено повторне подання звіту за один і той же період після граничного терміну подання Звіту. Також не передбачено самостійне виправлення помилок.
Позивачка на заперечує обставини, що сума недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску у сумі 5293,88 гривень виникла у зв`язку з поданням нею Звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску форми №Д5, поданого 18.01.2016 року (підтверджується квитанцією №2 від 18.01.2016 року).
При цьому позивачка зазначає, про допущення нею помилок, при складенні відповідної звітності, та не заперечує тієї обставини, що усвідомлена, що Порядком формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 року № 435 (далі - Порядок №435), не передбачене самостійне виправлення страхувальником помилок у Звіті про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та сум, нарахованого єдиного внеску після закінчення терміну його подання.
При цьому, встановлений законодавством строк для подачі Звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на момент виявлення позивачем наміру щодо виправлення допущених в цьому Звіті помилок щодо сум, вже сплинув.
Позивачем подано відповідь на відзив, у яких вона, зокрема, звертає увагу на те, що податковий орган не враховує рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.12.2019р. у справі №160/9037/19, яким надано відповідну оцінку усім обставинам.
Відповідач 05.03.2025 повторно прийняв вимогу, як і 11.05.2019 року з єдиного внеску за 2015 рік , при цьому - залишивши без уваги встановлені судом суттєві обставини та знову з порушенням вимог п. 3 розділу VI Інструкції № 449 в частині строків складання вимог про сплату боргу (недоїмки).
06.10.2025 позивачем подано до суду заяву про зміну предмета позову. Позивач просить:
Визнати протиправними та скасувати вимоги Головного управління державної податкової служби у Дніпропетровській області від 05.03.2025р. № Ф-3794-0436У та від 05.03.2025р. № Ф-3794-0436 повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління державної податкової служби у Дніпропетровській області від 15.07.2025р. про відмову у прийнятті уточнюючої декларації платника єдиного податку - фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) від 15.07.2025р.
Зобов`язати Головне управління державної податкової служби у Дніпропетровській області прийняти уточнюючу декларацію платника єдиного податку - фізичної особи- підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) від 15.07.2025р. датою фактичного її подання.
Зміна предмету позовної заяви обумовлена тим, що позивач складаючи позов отримав у державного виконавця вимогу від 05.03.2025р. № Ф-3794-0436У .
Враховуючи викладене, позивач формував прохальну частину у позові саме зазначаючи вимогу головного управління державної податкової служби у Дніпропетровській області з реквізитами «від 05.03.2025р. № Ф-3794-0436У».
Натомість проаналізувавши зміст відзиву та доданої відповідачем вимоги до відзиву від 25.09.2025р., яку нібито відповідач направляв до позивача, та, яка, наявна у відповідача до сьогодні, реквізитами спірної вимоги є «від 05.03.2025р. № Ф-3794 0436».
Тобто, номер однієї вимоги з літерою «У», а номер другої вимоги - без літери «У». За таких обставин, позивач сприймає ці дві вимоги як одну, бо по суті - це один й той самий документ. Але, якщо судом буде прийнято рішення про задоволення позову, то позивач має підстави думати, що можуть виникнути проблеми з виконанням судового рішення.
При вирішенні заяви, суд виходить з наступного.
Відповідно до п.1 ст.47 Кодексу адміністративного судочинства України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Зміна предмета позову можлива, зокрема, такими способами: 1) заміна одних позовних вимог іншими;2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.
Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Тобто збільшити або зменшити розмір позовних вимог можна лише тоді, коли вони виражені у певному цифровому еквіваленті, наприклад у грошовому розмірі.
Фактично, подана позивачем заява не є заявою про зміну предмету або підстави позову, збільшення або зменшення розмір позовних вимог, а лише уточнює реквізити оскаржуваної вимоги та дати уточнюючої декларації платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 15.07.2025р. замість 16.07.2025р, а тому суд вважає можливим прийняти, вказані уточнення.
В той же час суд вважає, що в даному випадку мова йде про один документ узгоджену вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 05.03.2025р. № Ф-3794-0436У.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.11.2025 продовжено строк розгляду справи до 28.11.2025.
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
Позивач переребуває на обліку в Криворізькій ДПІ ГУ ДПС як фізична особа - підприємець на спрощеній системі оподаткування. За даними інформаційно-комунікаційної систем ДПС України ФОП ОСОБА_1 отримує пенсію за віком з 26.10.2002.
Позивач отримала постанову Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 07.07.2025р. про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 щодо стягнення боргу ЄСВ у розмірі 5293,88 грн.
Підставою для відкриття виконавчого провадження була вимога Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 05.03.2025р. №Ф-3794-0436У на суму заборгованості зі сплати єдиного внеску у розмірі 5293,88 грн за 2015 рік.
Позивач зазначає, що 18.01.2016 помилково подала до Державної фіскального служби звіт з типом форми "початкова" про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2015 рік.
22.07.2019р. позивач подала звіти та доповнення до них із визначенням типів форм цих звітів «скасовуючий» та «уточнюючий».
Подані позивачем разом із звітами доповнення є невід`ємними частинами звітів та визначають тип форми таких звітів скасовуючим та уточнюючим (рядок 7 Звіту).
Іншими словами, додані до звітів доповнення разом із звітами є підставою для повного скасування інформації, що попередньо була подана 18.01.2016р. позивачем до органів доходів і зборів у вигляді звіту у формі "початкова" про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2015 рік та облік показників, що зазначені в поданому 22.07.2019р. звіті із зазначенням типу форми «уточнюючий».
Відповідачем складено та надіслано позивачу повідомлення від 29.07.2019р. про визнання звітів такими, що не подавалися.
Вказані обставини були встановлені під час розгляду справи №160/9037/19.
Не погодившись з вимогою Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 05.03.2025р. № Ф-3794-0436У і рішенням Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 16.07.2025. про відмову у прийнятті уточнюючої декларації платника єдиного податку від 16.07.2025, позивач з позовом звернулася до суду.
При вирішенні спору суд виходить з наступного.
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені законом України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (Закон №2464-VI).
За ч. 1 ст. 2 Закону №2464-VI дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Частиною 1 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що платниками єдиного внеску є:
підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами;
фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань);
фізичні особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) (крім використання праці домашніх працівників);
філії, представництва, інші відокремлені підрозділи підприємств, установ та організацій (у тому числі міжнародні), утворені відповідно до законодавства України, які мають окремий баланс і самостійно здійснюють розрахунки із застрахованими особами;
дипломатичні представництва і консульські установи іноземних держав, філії, представництва та інші відокремлені підрозділи іноземних підприємств, установ та організацій (у тому числі міжнародні), розташовані на території України;
підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, військові частини та органи, які виплачують грошове забезпечення, допомогу по тимчасовій непрацездатності, допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами, допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства для таких осіб:
військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, у тому числі тих, які проходять військову службу під час особливого періоду, визначеного законами України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та "Про військовий обов`язок і військову службу", осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань;
патронатних вихователів, батьків-вихователів дитячих будинків сімейного типу, прийомних батьків, якщо вони отримують грошове забезпечення відповідно до законодавства;
осіб, які отримують допомогу по тимчасовій непрацездатності, перебувають у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами і отримують допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами;
осіб, які проходять строкову військову службу у Збройних Силах України, інших утворених відповідно до закону військових формуваннях, Службі безпеки України та службу в органах і підрозділах цивільного захисту;
осіб, які доглядають за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відповідно до закону отримують допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та/або при народженні дитини, усиновленні дитини;
одного з непрацюючих працездатних батьків, усиновителів, опікунів, піклувальників, прийомних батьків, батьків-вихователів, які фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю, тяжко хворою дитиною, якій не встановлено інвалідність, а також непрацюючих працездатних осіб, які здійснюють догляд за особою з інвалідністю I групи або за особою похилого віку, яка за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досягла 80-річного віку, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства;
інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції (у тому числі постійне представництво інвестора-нерезидента), що використовує працю фізичних осіб, найнятих на роботу в Україні на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем в Україні, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, зазначеним у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань);
4) фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (крім електронних резидентів (е-резидентів);
5) особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності;
5-1) члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах;
15) особи, які беруть добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування;
16) центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері зовнішніх зносин, уповноважений орган центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період, - за непрацюючого іншого з подружжя працівника дипломатичної служби, який перебуває за кордоном за місцем довготермінового відрядження такого працівника.
Частиною 4 ст. 4 Закону №2464-VI передбачено, що особи, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або за вислугу років, або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до ч.4 ст.8 Закону - порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
Відповідно до п.4 ч.2 ст.6 Закону платник єдиного внеску зобов`язаний подавати звітність за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю;
Відповідно до ч.2 ст.9 Закону обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Відповідно до ч.4 ст.8 Закону порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
Предметом спору є вимога Головного управління ДПС у Дніпропетровській області і від 05.03.2025р. № Ф-3794-0436У з заборгованості зі сплати єдиного внеску у розмірі 5293,88 грн., яка фактично дублює вимогу Головного управління ДПС про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 р. №Ф-101151-56/482 на суму 5293,88 грн. , що була предметом спору у справі № 160/9037/19 з цими ж сторонами.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 у справі №160/9037/19 суд дійшов таких висновків:

«Позивач є пенсіонером за віком та в силу ч.4 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» звільняється від сплати єдиного внеску, винятком є лише її добровільна участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною 2 ст. 10 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що особи, зазначені в частині першій цієї статті, беруть добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування протягом строку, визначеного в договорі про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, але не менше одного року (крім договорів про одноразову сплату).

З аналізу наведених норм, судом встановлено, що з метою добровільної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, між позивачем та податковим органом має бути укладено відповідний договір.

Суду не надано договору про добровільну участь позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відтак, в силу ч.4 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивач є особою, яка звільнена від сплати єдиного внеску.»

«У відповідності до п. 3 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 № 449 , органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:

дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів;

платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;

платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається):

- платникам, зазначеним у підпунктах 1 та 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом десяти робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій);

- платникам, зазначеним у підпунктах 3 та 4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом п`ятнадцяти робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Між тим, позивачу нараховано розрахункову суму єдиного внеску у 2019 році за 2015 рік.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що з боку відповідача мало місце порушення строку обчислення боргу по сплаті єдиного соціального внеску, оскільки в разі прийняття рішення суб`єктом владних повноважень, в цьому випадку формування оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки), поза межами законодавчо визначених строків, не може вважатись правомірним.»

За правилами ч. 4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційність (лат. praejudicialis - те, що стосується попереднього судового рішення це можливість прийняття судом як беззаперечними обставин (юридичних фактів), що були встановленні іншим судом в іншій справі та містяться у мотивувальній частині рішення, яке набрало законної сили. У такій попередній справі повинні брати участь ті ж самі сторони або їх правонаступники.

Преюдиційність безпосередньо пов`язана з презумпцією істинності судового рішення, конституційною нормою про обов`язковість судового рішення (частина друга статті 129 Основного закону України), а також такими складовими верховенства права як принцип правової визначеності, легітимних очікувань, процесуальної економії, а також заборони зловживати процесуальними правами.

У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ющенко та інші проти України" (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: "… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі "Брумареску проти Румунії" (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)"; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець закінчене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності.

За приписами ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з правовим висновком у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Верховний Суд у постанові від від 31 серпня 2023 року у справі №400/4063/22 вказав, що преюдиція - це обов`язковість обставин, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені обставини не підлягають доказуванню. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене частиною четвертою статті 78 КАС України, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, за змістом частини четвертої статті 78 КАС України учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, у якому відповідні обставини зазначені як установлені. Для спростування преюдиційних обставин учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами статті 90 КАС України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.

Преюдиційні обставини - це обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови:

ці обставини встановлені судовим рішенням лише у господарській, цивільній або адміністративній справі;

ці обставини оцінені судом саме як обставина (юридичний факт) преюдиційного характеру та не є правовою оцінкою, наданою судом певній обставині (юридичному факту);

ці обставини міститься у мотивувальній частині рішення та відповідають вимогам пункту першого частини четвертої статті 246 КАС України, згідно з яким у мотивувальній частині рішення, серед іншого, зазначаються обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини;

судове рішення набрало законної сили;

у справі беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.

Як і у справі №160/9037/19 підставою для винесення оскаржуваної вимоги від 05.03.2025р. №Ф-3794-0436У були дані інформаційної системи податкових органів, а саме подання до податкового органу 18.01.2016 року звіту з типом форми «початкова» про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2015 рік.

Податковим органом складено дві окремі вимоги по одній сумі 5293,88 грн. та по одному і тому ж звіту з єдиного внеску за 2015 рік.

З урахуванням наведеного, суд погоджується з позивачем, що ні Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Інструкцією № 449 не передбачено право податкового органу складати кілька окремих податкових вимог за однією і тією ж підставою та сумою, якщо ця сума не змінилася. Це суперечить принципам стабільності та захисту прав платників податків.

До того ж позивач є пенсіонером за віком та в силу ч.4 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» звільнена від сплати єдиного внеску.

Щодо рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 15.07.2025р. про відмову у прийнятті уточнюючої декларації позивача.

Відповідно до ч.4 ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

За до підп.14.1.11 п.14.1 ст.14 ПК України (далі - ПК України) - адміністрування податків, зборів, митних платежів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) та інших платежів відповідно до законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи (далі - податків, зборів, платежів) - це сукупність рішень та процедур контролюючих органів і дій їх посадових осіб, що визначають інституційну структуру податкових та митних відносин, організовують ідентифікацію, облік платників податків і платників єдиного внеску та об`єктів оподаткування, забезпечують сервісне обслуговування платників податків , організацію та контроль за сплатою податків, зборів, платежів відповідно до порядку, встановленого законом.

Пунктом п.46.1 ст.46 ПК України визначено, що податкова декларація, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючим органам у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата грошового зобов`язання, у тому числі податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку, а також суми нарахованого єдиного внеску.

Відповідно до п.46.5 ст.46 ПК України- форма податкової декларації встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. У такому ж порядку встановлюються форми податкових декларацій з місцевих податків і зборів, що є обов`язковими для застосування їх платниками (податковими агентами).

Пунктом 46.6 ст.46 ПК України передбачено, якщо в результаті запровадження нового податку або зміни правил оподаткування змінюються форми податкової звітності, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, який затвердив такі форми, зобов`язаний оприлюднити нові форми звітності. До визначення нових форм декларацій (розрахунків), які набирають чинності для складання звітності за податковий період, що настає за податковим періодом, у якому відбулося їх оприлюднення, є чинними форми декларацій (розрахунків), чинні до такого визначення. Після внесення змін до нормативно-правових актів з питань оподаткування центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, повинен здійснити заходи, пов`язані з оприлюдненням та застосуванням таких змін.

За п. 50.1 ст.50 ПК України у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених ст. 102 ПКУ) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених ст. 50 ПК України), він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

В даному випадку станом на 13.07.2025р., 14.07.2025р., 15.07.2025р., 16.07.2025р. (дата подання уточнюючих розрахунків, у прийнятті яких відмовив Відповідач) чинною формою такого уточнюючого розрахунку була податкова декларація платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця з Додатком №1, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 19.06.2015 №578 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 31.01.2025 року №57) , з відміткою її статусу «уточнююча» (відповідна відмітка робиться в полі 01 Декларації). У разі подання уточнюючої Декларації у полях 02 та 03 такої Декларації податковий (звітний) період та податковий (звітний) період, який уточнюється, заповнюються однаковими значеннями, що відповідають звітному (податковому) періоду, що уточнюється.

Відповідно до пунктів.48.1, 48.2, 48.3 ст.48 ПК України- податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання. Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов`язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору.

Обов`язкові реквізити - це інформація, яку повинна містити форма податкової декларації та за відсутності якої документ втрачає визначений цим Кодексом статус із настанням передбачених законом юридичних наслідків.

Обов`язкові реквізити: податкова декларація повинна містити такі тип документа (звітний, уточнюючий, звітний новий); звітний (податковий) період, за який подається податкова декларація; звітний (податковий) період, що уточнюється (для уточнюючого розрахунку); повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові) платника податків згідно з реєстраційними документами; ·код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію (за наявності) та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); місцезнаходження (місце проживання) платника податків; найменування контролюючого органу, до якого подається звітність; дата подання звіту (або дата заповнення - залежно від форми); інформація про додатки, що додаються до податкової декларації та є її невід`ємною частиною; ініціали, прізвища та реєстраційні номери облікових карток або інші відомості, визначені в абзаці сьомому цього пункту, посадових осіб платника податків; підписи платника податку - фізичної особи та/або посадових осіб платника податку, визначених цим Кодексом, засвідчені печаткою платника податку (за наявності).

У окремих випадках, коли це відповідає сутності податку або збору та є необхідним для його адміністрування, форма податкової декларації додатково може містити такі обов`язкові реквізити: відмітка про звітування за спеціальним режимом; код виду економічної діяльності (КВЕД); код органу місцевого самоврядування за КАТОТТГ; код адміністративно-територіальної одиниці за КАТОТТГ; індивідуальний податковий номер згідно з даними реєстру платників податку на додану вартість за звітний (податковий) період; · дата та номер рішення про включення неприбуткової організації до Реєстру неприбуткових установ та організацій; ознака неприбутковості організації; повне найменування нерезидента; місцезнаходження нерезидента; назва та код держави резиденції нерезидента; код нерезидента, що присвоєно державою, резидентом якої він є. (п.48.4 ст.48 ПК України).

Відповідно до п.п.48.5.2 п.48.5 ст.48 ПК України- податкова декларація повинна бути підписана: фізичною особою - платником податків або його представником.

Відповідно до п.48.7 ст.48 ПК України- податкова звітність, складена з порушенням норм цієї статті, не вважається податковою декларацією, крім випадків, встановлених пунктом 46.4 статті 46 цього Кодексу.

В даному випадку подані позивачем 13.07.2025р., 14.07.2025р., 15.07.2025р., 16.07.2025р. уточнюючі декларації платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця та Додатку №1 до них (відомості про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску): відповідають формі, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 19.06.2015 №578 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 31.01.2025 року №57); містять усі необхідні обов`язкові реквізити, передбачені п.48.3, п.48.4 ПК України; · складені без порушень вимог ст.48 ПК України.

Зі змісту Квитанцій №2 - рішень про відмову у прийнятті уточнюючих декларацій, поданих 13.07.2025р., 14.07.2025р., 15.07.2025р., 16.07.2025р. вбачається, що підставою для їх неприйняття Відповідач зазначив наступне: «Помилка: За період, який зазначено в рядку «Податковий (звітний) період» Додатку 1 до Податкової декларації, в реєстрі застрахованих осіб наявний чинний додаток 5. Помилка: За період, який зазначено в рядку «Податковий (звітний) період» Додатку 1 до Податкової декларації, в реєстрі застрахованих осіб наявний чинний звіт за формою Додаток 5 з тип форми відмінної «для пенсії».»

При цьому, перелічені помилки не визначені законодавцем як обов`язкові реквізити (ст.48 ПК України), тому посилання відповідачем на ці помилки як підставу для відмови у прийняті уточнюючих декларацій, поданих 13.07.2025р., 14.07.2025р., 15.07.2025р., 16.07.2025р., є протиправним.

Статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем сплачено судовий збір відповідно до платіжної інструкції №85 від 04.09.2025 у сумі 4239,20 грн.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" визначено, що у 2025 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2025 року становить 3028,00 грн.

Згідно із приписами підп.1 п. 3 ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір"- ставка судового збору за подання фізичною особою адміністративного позову немайнового характеру становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За подання фізичною особою або фізичною особою підприємцем позову майнового характеру сплачується 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб ( підп. 1. п 3 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір").

За подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Позовна заява подана в електронній формі через систему «Електронний суд».

Частиною 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

З урахуванням наведеного, позивачем підлягав сплаті судовий збір у сумі 1937,92 грн.

Враховуючи наявність підстав для задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань, судовий збір у сумі 1937,92 грн .

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми (ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір»).

Керуючись статтями 139, 242-246, 250 ,251, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (вул. Сімферопольська, буд. 17-А, м. Дніпро, 49005, ) про визнання протиправною і скасування вимоги, визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії- задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати вимоги Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 05.03.2025р. № Ф-3794-0436У та від 05.03.2025р. № Ф-3794-0436 повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 15.07.2025р. про відмову у прийнятті уточнюючої декларації платника єдиного податку - фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) від 15.07.2025р.

Зобов`язати Головне управління ДПС у Дніпропетровській області (вул. Сімферопольська, буд. 17-А, м. Дніпро, 49005, ) прийняти уточнюючу декларацію платника єдиного податку - фізичної особи- підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) від 15.07.2025р. датою фактичного її подання.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (вул. Сімферопольська, буд. 17-А, м. Дніпро, 49005, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору в сумі 1937 (одна тисяча дев`ятсот тридцять сім) грн. 92 коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Врона