Справа № 160/15979/25
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 рокуСправа №160/15979/25

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до 3 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

30.05.2025р. через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до 3 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області та просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві в період з 29.01.2020 по 24.04.2025 року грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації невикористаної щорічної основної відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020р., встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021р., встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022р., встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023р., встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» станом на 01.01.2024р., встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» станом на 01.01.2025р., на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44;

- зобов`язати відповідача здійснити позивачеві перерахунок грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 24.04.2025р., а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації невикористаної щорічної основної відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні, премії, визначивши її розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020р., встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021р.,встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022р., встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023р., встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» станом на 01.01.2024р., встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» станом на 01.01.2025р., на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44;

- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які складають на час подання позову 1211,20 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він з 16.12.1999р. по 24.04.2025р. проходив службу у ГУ ДСНС України, був звільнений зі служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту з 24.04.2025р. згідно витягу з наказу від 23.04.2025р. №204 та відомостей з його трудової книжки. Надалі, з відповіді відповідача на адвокатський запит від 29.05.2025р., а також довідки про нараховане грошове забезпечення, йому стало відомо про те, що його грошове забезпечення розраховувалося із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року (1762 грн.), що є меншим ніж встановлено було п.4 Постанови КМУ №704 у редакції, чинній починаючи з 29.01.2020р., яким було передбачено, що розрахунковою величиною для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням є розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня календарного року, що становив у 2020 році 2102 грн., у 2021- 2270 грн., у 2022 2481 грн., у 2023 2684 грн., у 2024 2920 грн., у 2025 3028 грн. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, вчиненими всупереч вимогам чинного законодавства, посилаючись на те, що, починаючи з 29.01.2020р. з урахуванням висновків постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020р. у справі №826/6453/18, його грошове забезпечення та всі його складові мали бути відповідачем обчислені із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня відповідного календарного року, шляхом його множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п.4 постанови КМУ №704, оскільки прожитковий мінімум для працездатних осіб згідно із ст.7 Законів України «Про Державний бюджет України» становив станом на 01.01.2020р. 2102 грн., станом на 01.01.2021р. 2270 грн., станом на 01.01.2022р. - 2481,00 грн., станом на 01.01.2023р. - 2684,00 грн., станом на 01.01.2024р. 2920 грн., станом на 01.01.2025р. 3028 грн., тобто, такий прожитковий мінімум для працездатних осіб збільшувався. Проте, позивач зазначив, що відповідно до листа відповідача від 29.05.2025р. його було проінформовано про розміри його грошового забезпечення, яке розраховувалося у спірний період з 29.01.2020 по 24.04.2025р. з розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеній законом на 01.01.2018р. (1762,00грн.), що на думку позивача, є неправомірним та нижчим за прожитковий мінімум на 1 січня відповідного календарного року. Тому, на переконання позивача, різниця розміру прожиткового мінімуму на зазначені вище періоди впливає на визначення розміру грошового забезпечення та всіх його складових, а саме: грошову допомогу для оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, компенсації невикористаної щорічної основної відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні, премії, та з моменту набрання вищенаведеним судовим рішенням законної сили, тобто з 29.01.2020р. позивач вважає, що він має право на отримання грошового забезпечення, обчисленого із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020р., станом на 01.01.2021р., станом на 01.01.2022р., на 01.01.2023р., на 01.01.2024р., на 01.01.2025р. встановленого Законами України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік та помноженого на відповідний коефіцієнт. Також позивач вказав і на те, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025р. у справі №320/29450/25 визнано протиправним та нечинним пункт 2 постанови КМУ №481 від 12.05.2023р. стосовно внесення змін до пункту 4 постанови КМУ №704.

Ухвалою суду від 05.06.2025р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі, призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та, зокрема, зобов`язано відповідача протягом 15 днів з дня отримання цієї ухвали надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази правомірності бездіяльності відповідача у даних спірних правовідносинах, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зазначена ухвала суду разом із адміністративним позовом була отримана, зокрема, відповідачем у його електронному кабінеті 30.05.2025р. (адміністративний позов з додатками), 06.06.2025р. (ухвалу суду), що є належним повідомленням відповідача про час та місце судового розгляду справи у відповідності до вимог ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, наявними у справі.

09.06.2025р., на виконання вищевказаної ухвали суду, через систему "Електронний суд" відповідач подав до суду відзив на позов, в якому останній просив у задоволенні позовних вимог позивачеві відмовити повністю посилаючись на те, що нарахування грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу ГУ ДСНС у Дніпропетровській області проводиться відповідно до Постанови КМУ №704 та наказу МВС України від 06.03.2018р. №179, посадові оклади згідно до цього наказу визначаються за тарифними розрядами шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня 2018 року на відповідний тарифний коефіцієнт, які не скасовувались, не визнавались нечинними і не змінювались; як передбачено п.4 Постанови КМУ в редакції до 20.05.2023р. розміри посадових окладів, окладів за військовими званнями, визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13 і 14; Верховним Судом у справах №200/3757/20-а, №200/3774/20-а, №240/11952/19 сформовано правовий висновок про те, що розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів, окладів за військовими званнями, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 1 січня 2018 року; у постанові Верховного Суду від 12.03.2018р. у зразковій справі №802/2196/17-а суд зазначив, що станом на 01.01.2023р. із визначенням посадового окладу і окладу за військовим званням із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом на 1 січня календарного року, в той час коли при обчисленні розмірів посадових окладів використовується із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, які проходять таку службу, фактично матиме місце протиправна дискримінація щодо застосування розрахункової величини для обчислення складових грошового забезпечення стосовно діючих службовців; визнання нормативно-правового акта таким, що втратив чинність, не поновлює дію попереднього акту відповідно до п.32 Правил підготовки проектів актів Кабінету Міністрів України, затверджених постановою КМУ від 06.09.2005р. №870, а відтак, на переконання відповідача, визнання протиправним та скасування п.6 постанови КМУ №103 не відновлює раніше діючий порядок; автоматичне відновлення судом положень постанови КМУ №704 не узгоджується з положеннями Указу Президента України від 10.06.1997р. №503/97; у рішеннях Конституційного Суду України сформований принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів в часі, тому, відповідач вважає, що п.4 Постанови КМУ №704 у первинній його редакції не підлягає застосуванню в спірних правовідносинах; на підтвердження зазначеної позиції свідчить і прийнята 12.05.2023р. постанова КМУ №481, де розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, окладів за військовими званнями встановлено розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року (1762 грн.); право на одноразову допомогу при звільненні та компенсацію відпусток виникає у позивача тільки після звільнення 23.04.2025р., а в оскаржуваний період з 29.01.2020р. по 24.04.2025р. позивач не має права на ці виплати, так як у цей період проходив службу цивільного захисту; щодо виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, одержаних військовослужбовцями згідно до постанови КМУ №44 від 15.01.2004р., то відповідач вказав на те, що виплата такої компенсації здійснюється одночасно з виплатою грошового забезпечення згідно п.4 згаданої постанови КМУ №44, а оскільки спірне грошове забезпечення позивачу ще не нараховувалося і не виплачувалося, відтак, позовні вимоги позивача у цій частині є передчасними тому задоволенню не підлягають, що підтверджено і у постанові Верховного Суду від 17.03.2020р. у справі №815/5826/16. Також відповідач просив врахувати, що взяття зобов`язань (визначення посадового окладу позивача шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня 2018 року, компенсації сум податку з доходів фізичних осіб) без відповідних бюджетних асигнувань буде вважатись здійсненням видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень та кваліфікуватись як порушення бюджетного законодавства.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 01.12.2025р. у зв`язку із перебуванням судді Конєвої С.О. у щорічній відпустці, велику завантаженість справами та, як наслідок, об`єктивну неможливість прийняття у цей період рішень у справах, на підставі ст. 121 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд даної справи було продовжено до 01.12.2025р.

Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 01.12.2025р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 проходив службу в ГУ ДСНС у Дніпропетровській області з 16.12.1999р. по 24.04.2025р., був звільнений зі служби цивільного захисту у зв`язку із закінченням строку контракту про що свідчить копія паспорту позивача НОМЕР_1 від 16.07.1999р., зміст копії трудової книжки позивача НОМЕР_2 від 07.11.2002р. та копії Витягу із наказу (по особовому складу) від 23.04.2025р. №204, наявних у справі.

Зі змісту копії Витягу із наказу (по особовому складу) від 23.04.2025р. №204 видно, що позивача було звільнено зі служби цивільного захисту 24 квітня 2025 року.

У подальшому на адвокатський запит від 23.05.2025р., відповідачем 29.05.2025р. згідно листа №49-303-2465/49-3-4 було надано довідку про нараховане та виплачене позивачеві грошове забезпечення зі змісту якої вбачається, що нарахування та виплата позивачеві грошового забезпечення позивача (у тому числі і грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації невикористаної щорічної основної відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні, премії) у період з 29.01.2020р. по 24.04.2025р. здійснювалося відповідачем у відповідності до пункту 4 Постанови КМУ №704 з розрахункової величини - розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеного законом на 01.01.2018р., що становив 1762 грн.

Тобто, із наведених обставин слідує, що відповідачем у спірний період фактично здійснювалося нарахування та виплата позивачеві грошового забезпечення (у тому числі грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації невикористаної щорічної основної відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні, премії) із розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018р., що становив 1762,00 грн., що не заперечується, а також і підтверджено у відзиві на позов, відповідачем.

Разом з тим, позивач у позові зазначив, що обчислення його грошового забезпечення (у тому числі і грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації невикористаної щорічної основної відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні, премії) за періоди з 29.01.2020р. по 24.04.2025р. мало бути проведене відповідачем із величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, а саме: на 01.01.2020р. (2102 грн.), на 01.01.2021р. (2270 грн.), на 01.01.2022р.(2481 грн.), на 01.01.2023р. (2684 грн.), на 01.01.2024р. (2920 грн.), на 01.01.2025р. (3028 грн.) відповідно до пункту 4 Постанови №704 у редакції, яка діяла з 29.01.2020р. та ст. 7 Законів України «Про Державний бюджет України на 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роки».

З огляду на викладене, позивач вважає, що він має право на нарахування такого грошового забезпечення (у тому числі і грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації невикористаної щорічної основної відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні, премії) за згадані вище періоди із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи за відповідним Законом України про Державний бюджет України станом на 01.01.2020р., станом на 01.01.2021р., станом на 01.01.2022р., станом на 01.01.2023р., станом на 01.01.2024р. та станом на 01.01.2025р., у зв`язку із чим просив суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати йому грошового забезпечення (у тому числі

грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації невикористаної щорічної основної відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні, премії) з 29.01.2020р. по 24.04.2025р. на підставі пункту 4 постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законами України «Про Державний бюджет України» станом на 01.01.2020р., станом на 01.01.2021р., станом на 01.01.2022р., станом на 01.01.2023р., станом на 01.01.2024р. та станом на 01.01.2025р. помноженого на відповідний тарифний коефіцієнт з одночасною компенсацією грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку №44 та здійснити виплату різниці з урахуванням виплачених сум.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.101 Кодексу цивільного захисту України визначено, що служба цивільного захисту це державна служба особливого характеру, покликана забезпечувати пожежну охорону, захист населення і територій від негативного впливу надзвичайних ситуацій, запобігання і реагування на надзвичайні ситуації, ліквідацію їх наслідків у мирний час та в особливий період.

Відповідно до ч.1 ст.125 Кодексу цивільного захисту України держава гарантує достатнє грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту з метою створення умов для належного та сумлінного виконання ними службових обов`язків.

Розміри, порядок та умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту встановлюються Кабінетом Міністрів України ч.2 ст.125 згаданого Кодексу.

30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності 01 березня 2018 року (надалі - Постанова КМУ №704).

Зазначеною Постановою КМУ №704 було збільшено розмір грошового забезпечення військовослужбовців з 01.03.2018р.

Приписи вказаної пункту 2 постанови КМУ №704 розповсюджуються на посадових осіб, які проходять службу цивільного захисту у ДСНС.

Відповідно до пункту 4 Постанови КМУ №704 розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з Додатками 1, 12, 13, 14.

Приміткою 1 Додатку 1 до Постанови №704 визначено, що посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.

21 лютого 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (надалі Постанова КМУ № 103), якою внесено зміни до Постанови КМУ № 704, зокрема, пункт 4 викладено в новій редакції: установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14» (пункт 6 Постанови КМУ № 103).

Постанова КМУ №103 набула чинності 24 лютого 2018 року.

Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови КМУ №103, яким були внесені зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №704.

З огляду на вказане, слід дійти висновку про необхідність застосування з 29 січня 2020 року (дати набрання чинності постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18) положень пункту 4 Постанови КМУ №704 в редакції до 24 лютого 2018 року, тобто в редакції, яка була чинна до набрання законної сили Постановою КМУ № 103.

Тож, з 01 січня 2020 року положення пункту 4 Постанови КМУ № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою КМУ № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів.

Через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема, згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», у осіб з числа військовослужбовців виникло право на нарахування та виплату грошового забезпечення, яке визначається шляхом застосування пункту 4 Постанови КМУ № 704 у редакції, яка була чинна до набрання законної сили Постанови КМУ №103 (тобто, до 24.02.2018р.) із використанням для його визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).

Таким чином з 29.01.2020р., тобто з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі №826/6453/18, діяв п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704 у первісній редакції, згідно з якою розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на тарифний коефіцієнт згідно до додатками 1,12,13,14.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21 та від 28.02.2023р. у справі №380/18850/21.

При цьому, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2018р. 1762 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2020р. 2102 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2021р. 2270 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2021р. 2481 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2023р. 2684 грн.

Отже, із аналізу наведених норм слідує, що протягом спірного періоду з 29.01.2020р. по 19.05.2023р. прожитковий мінімум для працездатних осіб, що встановлений законом на 1 січня календарного року збільшувався.

При цьому, слід зазначити, що різниця між розміром прожиткового мінімуму на 2018 рік та 2020,2021,2022, 2023 роки впливає на визначення розміру посадового окладу та з 29.01.2020р., тобто, з моменту набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020р. у справ №826/6453/18, наявні правові підстави для визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року (2020,2021,2022, 2023 роках), на відповідний тарифний коефіцієнт.

А відповідно, із наведеного слід дійти висновку, що у спірні періоди з 29.01.2020р. по 19.05.2023р. позивач мав право на отримання грошового забезпечення (у тому числі і грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії), обчисленого виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020р. (2102 грн.), станом на 01.01.2021р. (2270 грн.), станом на 01.01.2022р. (2481 грн.) та станом на 01.01.2023р. (2684грн.) згідно до вимог пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704, у редакції, яка діяла з 29.01.2020р. до 19.05.2023р. та із застосуванням наведених вище розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на 1 січня відповідного календарного року згідно ст.7 Законів України «Про Державний бюджет України» на 2020, 2021, 2022р. та 2023р.

Наведена правова позиція висловлена і у постанові Верховного Суду від 11.02.2021р. у справі №200/3757/20-а, яка є обов`язковою для врахуванням адміністративним судом у відповідності до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у спірний період з 29.01.2020р. по 19.05.2023р. грошове забезпечення позивача (у тому числі і грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії) мало б обчислюватися відповідачем із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020р. (2102 грн.), станом на 01.01.2021р. (2270 грн.), станом на 01.01.2022р. (2481 грн.) та станом на 01.01.2023р. (2684грн.).

Так, судом вище було встановлено, що позивач проходив службу у ГУ ДСНС у Дніпропетровській області у спірний період з 29.01.2020 по 19.05.2023р., що підтверджується вище дослідженими судом відомостями, які містяться у копії трудової книжки позивача НОМЕР_2 від 07.11.2002р., у Витязі із наказу від 23.04.2025р. №204 та не заперечується відповідачем.

Разом з тим, доказів застосування відповідачем величини прожиткового мінімуму, для працездатних осіб, встановленого законом на відповідний календарний рік станом на 2020, 2021, 2022 та 2023 роки при обчисленні у спірний період з 29.01.2020р. по 19.05.2023р. грошового забезпечення позивача (у тому числі, і грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії ) згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України №704, яка діяла в редакції з 29.01.2020р. та була чинною у спірний період (з 29.01.2020р. по 19.05.2023р.), матеріали справи не містять, а відповідачем суду не надано.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати грошового забезпечення (у тому числі, і грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії) позивачеві за період з 29.01.2020р. по 19.05.2023р.включно з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року, згідно до ст.7 Законів України Про Державний бюджет України станом на 01.01.2020р., станом на 01.01.2021р., станом на 01.01.2022р. та на 01.01.2023р., слід визнати протиправною.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем у відзиві на позов не наведено жодних обгрунтованих підстав, як і не було надано належних, достатніх та допустимих доказів, які б свідчили про правомірність бездіяльності відповідача щодо не застосування при нарахуванні та виплаті позивачеві грошового забезпечення (у тому числі і грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії) розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року, згідно до ст.7 Законів України Про Державний бюджет України станом на 01.01.2020р. (2102 грн.), станом на 01.01.2021р. (2270 грн.), станом на 01.01.2022р. ( 2481 грн.) та на 01.01.2023р. (2684 грн.), за період з 29.01.2020р. по 19.05.2023р.включно всупереч пункту 4 постанови КМУ №704 (в редакції, чинній з 29.01.2020 до 19.05.2023р.) з урахуванням встановлених судом вище обставин та аналізу чинного законодавства, які не спростовані.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом, доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, з приводу того, що бюджетні асигнування для розрахунку посадових окладів із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року протягом 2021-2023р. від головного розпорядника бюджетних коштів та відповідального виконавця бюджетних програм не надходили, відтак, такі видатки державного бюджету передбачені не були, визнання нормативно-правового акту таким, що втратив чинність, не поновлює дію попереднього акту, Верховний Суд у справах №200/3757/20-а, №200/3774/20-а, №240/11952/19 визнав правомірним таку розрахункову величину для визначення посадових окладів як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня 2018р. (1762 грн.), з огляду на те, що вищенаведені доводи відповідача не відповідають правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21 та від 28.02.2023р. у справі №380/18850/21, які у часі прийняті пізніше, та саме ці висновки є застосовними до даних правовідносин, а відтак, є обов`язковими для врахування не тільки адміністративним судом при розгляді подібних справ, а й обов`язковими для виконання відповідачем як суб`єктом владних повноважень в силу ст.129-1 Конституції України.

Суд звертає увагу відповідача на те, що надання оцінки правовим висновкам Верховного Суду після їх набрання законної сили не входить до повноважень відповідача як суб`єкта владних повноважень, а підлягає обов`язковому беззаперечному виконанню та врахуванню при виконанні своїх повноважень в силу ст.129-1 Конституції України.

Незгода із правовими висновками Верховного Суду без їх оскарження у встановленому законодавством порядку при розгляді аналогічних справ у подібних правовідносинах, є проявом підриву авторитету судової гілки влади, зокрема, до суду вищої ланки, з боку відповідача.

До того ж, слід зазначити, що прийняті у лютому 2021р. правові висновки Верховного Суду у наведених вище справах №200/3757/20-а, №200/3774/20-а, №240/11952/19 стосувалися питання правомірності не застосування при обчисленні грошового забезпечення пункту 1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до постанови КМУ №704, що не є предметом спору у цій справі (предметом спору є не застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року), а відтак, наведені у них правові висновки, не є релевантними до спірних правовідносин в силу ч.5 ст.242 КАС України.

З огляду на наведене, всі інші аргументи представника відповідача уважно вивчені судом, не стосуються предмету та підстав цього позову, тому є неспроможними і не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошового забезпечення (у тому числі і грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії) з розрахункової величини - розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року за період з 29.01.2020р. по 19.05.2023р. включно, суд приходить до висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом встановлено, що, вказаною вище бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та виплати позивачеві грошового забезпечення (у тому числі і грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії) з розрахункової величини - розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року за період з 29.01.2020р. по 19.05.2023р.включно всупереч вимогам пункту 4 постанови КМУ № 704 (в редакції, чинній з 29.01.2020р., яка діяла у спірний період з 29.01.2020 до 19.05.2023р.), відповідач, допустив порушення прав та інтересів позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання такої бездіяльності відповідача протиправною, виходячи з повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити позивачеві перерахунок та виплату за період з 29.01.2020р. по 19.05.2023р. включно грошового забезпечення (у тому числі, і грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії), визначивши їх розмір виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідної календарного року, а саме: встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020р., встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021р., встановленого Законом України Про Державний бюджет на 2022 рік станом на 01.01.2022р., встановленого Законом України «Про державний бюджет України на 2023 рік», з урахуванням раніше виплачених сум, виходячи з того, що судом встановлено протиправну бездіяльність відповідача у наведеній частині позову, а тому належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із повноважень адміністративного суду, визначених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі Чуйкіна проти України констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача здійснити позивачеві перерахунок грошового забезпечення (у тому числі, і грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії) за період з 29.01.2020р. по 19.05.2023р. включно, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року згідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року №704, у редакції, чинній з 29.01.2020р. та у спірний наведений період (з 29.01.2020р. по 19.05.2023р.), а також і здійснити виплату різниці з урахуванням виплачених сум, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Водночас, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та виплати позивачеві грошового забезпечення за період з 20.05.2023р. по 24.04.2025р., з огляду на наступне.

12.05.2023р. постановою Кабінету Міністрів України №481 до пункту 4 постанови КМУ №704 внесені зміни за змістом яких установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13 і 14.

Зазначені зміни набрали законної сили з 20.05.2023р. та діяли на момент звільнення позивача зі служби 24.04.2025р.

А відповідно, враховуючи внесені зміни до п.4 постанови №704 за яким грошове забезпечення військовослужбовців має розраховуватися з 1762 грн. з 20.05.2023р. по 24.04.2025р., тому зазначене свідчить про те, що позивач не має права на нарахування та виплату йому грошового забезпечення (у тому числі, і грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії, компенсації невикористаної щорічної основної відпустки при звільненні, одноразової грошової допомоги при звільненні) з розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року станом на 01.01.2023р., станом на 01.01.2024р., станом на 01.01.2025р. саме за період, починаючи з 20.05.2023р. по 24.04.2025р. включно.

При цьому, не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом аргументи позивача з приводу того, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025р. у справі №320/29450/24 визнано протиправним та нечинним пункт 2 постанови КМУ від 12.05.2023р. №481 стосовно внесення змін до пункту 4 постанови КМУ №704 в частині, що стосується визначення посадового окладу, окладу за військовими званнями з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня 2018 року, з огляду на те, що згідно постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025р. у наведеній вище справі вищезгадане судове рішення залишене без змін, а відтак, пункт 2 постанови КМУ №481 від 12.05.2023р. у справі №320/29450/24 втратив чинність лише з 18.06.2025р. (дня набрання законної сили згаданим судовим рішенням).

З огляду на викладене, можна дійти висновку, що у спірний період з 20.05.2023р. по 24.04.2025р. пункт 2 постанови КМУ від 12.05.2023р. №481 був чинним та підлягав застосуванню відповідачем, а тому суд приходить до висновку, що позивач не мав права на нарахування та виплату йому грошового забезпечення (у тому числі і грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії компенсації невикористаної щорічної основної відпустки при звільненні, одноразової грошової допомоги при звільненні) з розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року станом на 01.01.2023р., станом на 01.01.2024р., станом на 01.01.2025р., починаючи з 20.05.2023р. по 24.04.2025р. з урахуванням того, що згадані вище судові рішення набрали законної сили лише з 18.06.2025р. та не мають зворотної сили в часі згідно з приписами ст.58 Конституції України.

А отже, суд приходить до висновку, що у задоволенні наведених позовних вимог в частині, що стосуються визнання протиправності бездіяльності відповідача та зобов`язання вчинити певні дії у спірних правовідносинах за період з 20.05.2023р. по 24.04.2025р., позивачеві слід відмовити.

Також і позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача здійснити позивачеві перерахунок грошового забезпечення та провести виплату різниці з урахуванням виплачених сум з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 постанови КМУ №44 за спірний наведений у позові період з 29.01.2020р. по 19.05.2023р., задоволенню не підлягають, з огляду на те, що така грошова компенсація виплачується з виплатою грошового забезпечення одночасно згідно п.2-5 Порядку №44, а оскільки перерахунок спірного грошового забезпечення позивачеві ще не проведено і не виплачено, відтак, суд приходить до висновку, що ці позовні вимоги направлені на захист ще не порушеного права, тобто направлені на захист права на майбутнє, що суперечить та не відповідає вимогам ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України, тому ці позовні вимоги суд вважає передчасними.

Аналогічний правовий висновок міститься і у пункті 63 постанові Верховного Суду від 17.03.2020р. у справі №815/5826/16, які є застосовними і до правовідносин у цій справі в силу ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору за подання даного позову до суду, суд не вбачає підстав для їх розподілу у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки предметом цього позову є бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати заробітної плати (грошового забезпечення) у повному обсязі, відтак, позивач є звільненим від сплати судового збору за подання даного позову до суду згідно п.1 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір.

Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до 3 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність 3 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення (у тому числі і грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії) згідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, у редакції, чинній з 29.01.2020р., яка діяла до 19.05.2023р., виходячи з розрахункової величини - розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, згідно Законів України Про Державний бюджет України» станом на 01.01.2020р., станом на 01.01.2021р., станом на 01.01.2022р. та станом на 01.01.2023р. шляхом їх множення на відповідні тарифні коефіцієнти за період з 29.01.2020 року по 19.05.2023 року.

Зобов`язати 3 Державний пожежно-рятувальний загін Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області (50005, Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вул. Каховська, буд. 38, ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) - грошового забезпечення (у тому числі, і грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії), виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року, а саме: встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020р., встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021р., встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022р., Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023р., помноженого на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (у редакції, чинній з 29.01.2020р. по 19.05.2023р.) за період з 29.01.2020р. по 19.05.2023р. включно, з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні решти позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва