Справа № 460/9907/25
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2025-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/9907/25 пров. № А/857/40099/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Затолочного В.С., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року, ухвалене суддею Максимчук О.О. у м. Рівне у поряку письмового провадження у справі № 460/9907/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною і скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ :

09 червня 2025 року позивач - ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача - Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, у якому просила визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження №59523054 від 12 липня 2019 року.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що в рамках примусового виконання одного й того ж рішення суду, відповідачем прийнято постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 03.07.2019 (виконавче провадження № 52641138), якою постановлено стягнути з одного солідарного боржника - ОСОБА_2 виконавчий збір у розмірі 42 192,16 грн. Дана постанова наявна в матеріалах справи та долучена до відповіді на відзив на позовну заяву. При цьому відповідач не заперечує проти наявності виконавчого провадження №52641138, відповідно до якого боржником є ОСОБА_2 , як і не заперечує того, що в межах виконавчого провадження № 52641138, 03.07.2019 було винесено постанову про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у сумі 42 192,16 грн. У випадку з позивачкою, долучені Відповідачем до матеріалів справи розпорядження про стягнення з неї суми виконавчого збору свідчать про те, що постанова про стягнення виконавчого збору була винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження № 36289650 від 04.02.2013 та саме на її підставі були здійснені відповідні відрахування сум виконавчого збору. Однак, постанова про стягнення виконавчого збору від 03.07.2019 щодо позивачки останній не надсилалась, така відсутня у АСВП, при цьому наявна постанова про стягнення виконавчого збору від 03.07.2019, що винесена щодо ОСОБА_2 .

Це, на переконання скаржника, у свою чергу свідчить про те, що відповідачем визначено конкретною особою, від якої вимагається виконання обов`язку сплати всього виконавчого збору, саме ОСОБА_2 . Скаржник вважає що до неї було помилково або ж протиправно 12.07.2019 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, оскільки така мала бути винесена щодо ОСОБА_2 .

В іншому випадку, винесення двох постанов про стягнення виконавчого збору з двох боржників на суму 42 192,16 грн є протиправним з боку відповідача з огляду на подвійне стягнення суми виконавчого збору. Положення ЦК України передбачають можливість покладення обов`язку щодо сплати солідарного боргу на одного з боржників в повному обсязі, однак в такому випадку відповідач не має права вимагати виконання цього ж обов`язку від іншого боржника.

Протиправність оспорюваного рішення у цій справі зумовлена тим, що державний виконавець відкрив виконавче провадження з примусового стягнення виконавчого збору на підставі постанови, яка:

- по-перше, містить невірний розрахунок суми виконавчого збору, оскільки виконавчий збір міг бути нарахованим для ОСОБА_1 із суми солідарного зобов`язання, а саме 419 549,97 грн. та його загальний розмір не міг перевищувати суми в розмірі 41 954,10 грн, тобто 10 відсотків від заявленої до стягнення суми;

- по-друге, на ОСОБА_1 не може бути покладений обов`язок щодо сплати виконавчого збору із суми боргу, яка підлягає стягненню лише з ОСОБА_2 .

Відповідач скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Спростовуючи доводи скаржника про подвійне стягнення виконавчого збору, зазначає, що скаржник безпідставно стверджує, що Рівненський міський суд Рівненської області 29.04.2010 у справі №2-4487/10 стягнув ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 2371,66 грн заборгованість за договором споживчого кредиту №0 від 28 травня 2008 року, стороною якого не є ОСОБА_1 . На підставі цього скаржник скаржник покликається на неправоміре нарахування виконавчого збору на зазначену суму. Вважає, що наведені скажником аргументи не пливають на обгрунтованість прийнятого рішення державного виконавця. При прийнятті спірної постанови виконавчцем також було враховано факт часткової проплати боржником суми заборгованості до відкриття виконавчого провадження, а саме було внесено виправлення описки у процесуальному документі. Також у відзиві вказує на відсутність доказів здійснення сплати виконавчого збору ОСОБА_2 іншим солідарним боржником за виконавчим провадженням з виконання виконавчого листа №2-4487/10 від 23.02.2011, що спростовує доводи скажника про подвійне стягнення виконавчого збору. Крім того, зауважує, що 24.09.2025 (після увалення судового рішення у розглядуваній справі) державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст. 39 Закону України Про виконавче провадження», тобто у зв`язку із фактичним виконанням ОСОБА_1 виконавчого документа сплачено суму боргу зі стягнення виконавчого збору у повному обсязі.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що на виконанні у Відділі державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження №36289650 щодо виконання виконавчого листа №2-4487 від 23.02.2011, виданого Рівненським міським судом про стягнення із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ "УкрСиббанк" 164120,44 грн заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 28 травня 2008 року, 1820 грн в рахунок відшкодування судових витрат та 253609,53 грн заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 28 травня 2008 року та 2371,66 грн заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 28 травня 2008 року.

04.02.2013 державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції на підставі заяви стягувача винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №36289650 з примусового виконання виконавчого листа №2-4487 виданого 23.02.2011 Рівненським міським судом Рівненської області.

03.07.2019 державним виконавцем у виконавчому провадженні №36289650 винесено постанову (а.с. 40) про стягнення виконавчого збору в розмірі 42192,16 грн з ОСОБА_1 на підставі ст.ст. 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження», а також винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №36289650 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», про що зазначено в акті №3 про вилучення виконавчих проваджень для знищення від 27.03.2023 (а.с.109-110).

Внаслідок закінчення виконавчого провадження №36289650 з примусового виконання виконавчого листа №2-4487, державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Рівненській області 12.07.2019 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №59523054 з примусового виконання постанови державного виконавця від 03.07.2019 про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 42192,16 грн (а.с.42).

Не погоджуючись з оскаржуваною постановою від 12.07.2019, ОСОБА_1 звернулась до суду з вимогами про її скасвання.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ від 02.06.2016, який набрав чинності 05.10.2016 (далі - Закон №1404-VІІІ).

Так, згідно з статтею 1 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 5 Закону №1404-VIII встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Приписами частини п`ятої статті 26 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно із ч. 4 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Пунктом 8 розділу ІІІ «Загальні умови та порядок здійснення виконавчого провадження» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802 (далі - Інструкція № 512/5), передбачено, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону. Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження. Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору. Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

Поряд з цим, в розумінні ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (ч. 2 ст. 27 цього ж Закону).

За приписами пп. 1-6 ч. 5 ст. 27 цього Закону виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (ч. 9 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відтак, системний аналіз положень ст. 26, ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції № 512/5 в аспекті спірних правовідносин дає підстави суду апеляційної інстанції дійти висновку, що стягнення виконавчого збору, крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується, пов`язується з початком примусового виконання виконавчого документа. Останнє розпочинається з прийняттям постанови про відкриття виконавчого провадження, у якій, з-поміж іншого, державний виконавець зобов`язаний зазначити суму виконавчого збору, яка підлягає стягненню.

Частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина друга статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини першої статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень щодо відповідності визначеним ч.2 ст.2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).

Реалізація особою права на звернення до адміністративного суду з позовом про оскарження будь-яких рішень, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, не покладає на суд беззаперечного обов`язку щодо надання такого захисту безвідносно до змісту позовних вимог та наявності спірних публічно-правових правовідносин.

Тобто, питання про можливість задоволення конкретних позовних вимог позивача, спрямованих на відновлення його прав, має вирішуватися, виходячи із суті заявлених вимог та наявності спірних правовідносин, які виникли безпосередньо між позивачем та суб`єктом владних повноважень, протиправні дії якого, на суб`єктивну думку позивача, порушили його право чи стосуються його інтересів.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові особисте суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту.

З огляду на положення статей 5, 245 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання протиправними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобов`язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю. Встановивши, що відповідач порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, адміністративний суд повинен визнати такі дії протиправними.

Згідно згаданих норм такі повноваження суд реалізує в разі встановлення факту порушення прав, свобод та інтересів позивача і необхідність їх відновлення таким способом, який б гарантував повний захист прав, свобод та інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечував його виконання та унеможливлював необхідність наступних звернень до суду.

Відповідно до частини 2 ст.6, частин 1, 2 ст.7 КАС України суд при вирішенні справи застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейський суд з прав людини, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень критеріям правомірності, визначеним ч.2 ст.2 КАС України для оцінювання рішення (дій/ бездіяльності), є достатньою підставою для задоволення адміністративного позову за умови, що встановлено порушення прав та інтересів позивача.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 03.07.2019 виконавче провадження №36289650 було закінчено на підставі п. 9 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" та 03.07.2019 державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 42192,16 грн у ВП №36289650.

Слід зазначити, що на момент відкриття виконавчого провадження, як і на момент винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору, законодавцем було передбачено обов`язок державного виконавця стягнути виконавчий збір відповідно до суми, що підлягає стягненню або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. В даному випадку, становище боржника не було змінено у зв`язку із прийняттям змін до статті 27 Закону № 1404-VІІІ, а залишалось однаковим.

Верховний Суд у постановах від 28.04.2020 по справі № 480/3452/19, від 20.11.2019 по справі № 480/1558/19 дійшов висновку, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання. Стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення із винесенням відповідної постанови.

Стягнення з боржника виконавчого збору під час відкриття виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця, спрямованим на перерахування цих коштів до Державного бюджету України. Дана правова позиція неодноразово була висловлена Верховним Судом у постановах від 23.01.2019 (справа № 703/1086/17), від 13.02.2019 (справа № 295/13991/16-а), та від 19.09.2019 (справа № 420/1373/19).

Щодо покликань скаржника на недотримання строків винесення постанови про стягнення виконавчого збору, суд апеляційної інстанції зазначає, що в силу вимог частини 5 статті 13 Закону №1404-VIII, порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.

З огляду на викладене, доводи скаржника про порушення відповідачем строків винесення постанови про стягнення виконавчого збору є необґрунтованими.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року у справі №300/1558/20.

Щодо тверджень скаржника про подвійне стягнення відповідачем виконавчого збору, оскільки в межах ВП №52641138 відповідачем винесено постанову про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у сумі 42192,16 грн, яке згідно даних пошуку АСВП є завершеним, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Так, на виконанні у Відділі державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження №36289650 щодо виконання виконавчого листа №2-4487 від 23.02.2011, виданого Рівненським міським судом про стягнення із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ "УкрСиббанк" 164120,44 грн, заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 28 травня 2008 року, 1820 грн в рахунок відшкодування судових витрат та 253609,53 грн заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 28 травня 2008 року та 2371,66 грн, заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 28 травня 2008 року.

Тобто загальна сума стягнення у солідарному порядку із боржників становить 421921,63 грн. Оскільки виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, як це передбачено ч. 2 ст. 27 Закону №1404-VIII, відтак сума виконавчого збору становить 42192,16 грн (421921,63*10%), що відповідає сумі, визначеній державним виконавцем у постанові про стягнення виконавчого збору від 03.07.2019 у ВП №36289650, на підставі якої відкрито виконавче провадження №59523054.

В ході розгляду справи відповідач підтвердив зарахування коштів в сумі 1432,95 грн відповідно до даних АСВП по виконанню виконавчого листа №2-4487 від 23.02.2011. У зв`язку з частковим зарахуванням коштів на сплату виконавчого збору, головним державним виконавцем Відділу ДВС у м. Рівному винесено постанову від 09.07.2025 у ВП №59523054 про виправлення помилки у процесуальному документі, зокрема постановлено внести зміни до п. 3 постановляючої частини постанови про відкриття виконавчого провадження №59523054 від 12.07.2019, замінивши суму виконавчого збору з " 42192,16 грн" на "40759,21 грн".

При цьому суд першої інстанції слушно вказав на ненадання на розгляд суду доказів сплати виконавчого збору у сумі 42192,16 грн згідно ВП №52641138 ОСОБА_2 . Звідси, доводи позивача про подвійне стягнення відповідачем виконавчого збору лише з підстав винесення відповідачем межах ВП №52641138 постанови про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у сумі 42192,16 грн, яке згідно даних пошуку АСВП є завершеним, є безпідставними.

У досліджуваному випадку порушення прав позивача матиме місце тоді, коли державний виконавець фактично стягне із позивача суму коштів, розмір якої не відповідатиме значенню, визначеного в частині 2 статті 27 Закону №1404-VIII, тобто в більшому розмірі ніж 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню або після стягнення такої суми з іншого боржника за солідарними зобов`язаннями. При цьому, немає жодного значення, коли боржником чи державним виконавцем буде здійснено добровільна сплата чи примусове стягнення таких коштів в основному виконавчому провадженні із примусового виконання виконавчого листа, чи в окремому провадженні, в якому вирішуватиметься тільки питання стягнення заборгованості зі сплати виконавчого збору.

З урахуванням наведеного, суд не знайшов підстави вважати, що у спірному випадку, як станом на день винесення оскаржуваної постанови так і ухвалення рішення у цій справі, мало місце фактичного подвійного стягнення виконавчого збору із боржника.

Також слід зазначити, що питання стягнення виконавчого збору із боржників в солідарному порядку не врегульовано нормами законодавства про виконавче провадження.

За приписами статті 541 Цивільного кодексу України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до статті 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Згідно із статтею 544 Цивільного кодексу України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

Отже, цивільним законодавством передбачено порядок погашення заборгованості солідарними боржниками. При цьому питання стягнення виконавчого збору з солідарних боржників окремо законодавством не врегульовано.

Разом з тим, аналіз статті 27 Закону №1404-VIII дає підстави для висновку, що основним критерієм для визначення суми виконавчого збору є сума, яка підлягає примусовому стягненню, тобто розмір виконавчого збору не може становити більше 10 відсотків суми примусового стягнення, у тому числі у випадку солідарного стягнення заборгованості, відповідно до виконавчого документа.

Як наслідок, виконання солідарного обов`язку зі сплати заборгованості, виключає наявність правових підстав для стягнення з кожного з солідарних боржників виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, оскільки стаття 27 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, а не в розмірі 10 відсотків від указаної суми з кожного боржника.

Водночас, беручи до уваги приписи статті 543 Цивільного кодексу України кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Із аналізу наведеного слідує, що виконавчий збір може бути стягнуто, як частково із солідарних боржників, так і в повному обсязі із одного із солідарних боржників.

З урахуванням зазначеного, у суду відсутні підстави вважати, що у даному випадку має місце подвійне стягнення виконавчого збору, оскільки виконавчий збір може бути стягнуто із одного із солідарних боржників в повному обсязі, при цьому матеріали справи не містять доказів повної сплати суми виконавчого збору жодним з боржників.

Щодо покликань скаржника на неналежне вручення їй копії спірної постанови суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 1 статті 28 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Зі змісту частини 1 статті 28 Закону України "Про виконавче провадження" вбачається обов`язок державного виконавця надіслати постанову про відкриття виконавчого провадження учасникам такого провадження рекомендованим поштовим відправленням. При цьому лише у випадку надіслання постанови про відкриття виконавчого провадження боржнику за адресою, зазначеною у виконавчому документі, такий боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішення.

Так, з постанови про стягнення виконавчого збору від 03.07.2019 у ВП №36289650 винесеної на підставі виконавчого листа №2-4487 від 23.02.2011, виданого Рівненським міським судом, адресою позивача є м. Рівне, вул. Пирогова, 47а, яка збігається з адресою зазначеною в супровідних листах відповідача про направлення позивачу постанов про стягнення виконавчого збору від 03.07.2019 та про відкриття виконавчого провадження від 12.07.2019 у ВП №59523054.

Водночас оскільки ОСОБА_1 не надано та матеріали справи не містять доказів звернення останньої до відповідача із заявою про зміну місця проживання чи перебування, як це передбачено ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», суд не вбачає у діях відповідача невідповідності критеріям правомірності, визначених ч.2 ст. 2 КАС України.

А тому, правильним є висновок суду першої інстанції, що відповідач при винесенні оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження №59523054 від 12 липня 2019 року діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», на підставі, в межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією та законодавством України.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Ухвалюючи постанову у даній справі за наслідком апеляційного перегляду рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2024 року у справі №380/14657/24, суд апеляційної інстанції керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 139, 242, 271, 272, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року у справі №460/9907/25 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді В. С. Затолочний
Н. М. Судова-Хомюк