Справа № 240/19196/25
Суддя: Шуляк Любов Анатоліївна
Дата ухвалення: 2025-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року м. Житомир справа № 240/19196/25

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Шуляк Л.А., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Городоцької селищної ради Радомишльського району Житомирської області про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 із позовом, в якому просить:

- стягнути з Городоцької селищної ради Житомирського району Житомирської області середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.11.2024 по 21.07.2025 в сумі 142 807,99 грн з відповідним утриманням податків, зборів та інших обов`язкових платежів;

- стягнути з Городоцької селищної ради Житомирського району Житомирської області за рахунок бюджетних асигнувань моральну шкоду в сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачем несвоєчасно виконано рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12.11.2024 у справі №240/11500/24 про поновлення її на посаді, яке підлягало негайному виконанню, а тому вона має право на стягнення середнього заробітку за час ухилення від виконання відповідачем судового рішення з 13.11.2024 по 21.07.2025 та моральної шкоди.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження в порядку статей 258-263 КАС України.

Відповідач подав відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що під час розгляду справи №240/11500/24 апеляційною інстанцією позивач не зверталась до суду про перерахунок стягнення середнього заробітку, що свідчить про її погодження з рішенням суду від 12.11.2024 року, а саме із сумою, яку стягнув суд за час вимушеного прогулу.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України №2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Враховуючи викладене, суд розглядає справу за наявності безпечних умов для життя та здоров`я учасників процесу, суддів та працівників суду.

У відповідності до положень частини п`ятої статті 262, частини першої статті 263 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 15 січня 2021 року розпорядженням голови селищної ради №10-ОС від 06.01.2021 ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника Відділу освіти, культури, охорони здоров`я, молоді, спорту, туризму, економічного та соціального розвитку Городоцької селищної ради Житомирського району Житомирської області за результатами конкурсу на зайняття посади в органах місцевого самоврядування.

14.05.2024 Головою Городоцької селищної ради Житомирського району Житомирської області винесено розпорядження № 42-ОС про звільнення позивача з посади начальника Відділу освіти, культури, охорони здоров`я, молоді, спорту, туризму, економічного та соціального розвитку Городоцької селищної ради Житомирського району Житомирської області, з 23.05.2024 за власним бажанням відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 12.11.2024 у справі № 240/11500/24 визнано протиправним та скасовано розпорядження Голови Городоцької селищної ради Житомирського району Житомирської області № 42-ОС від 14.05.2024 "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Відділу освіти, культури, охорони здоров`я, молоді, спорту, туризму, економічного та соціального розвитку Городоцької селищної ради Житомирського району Житомирської області з 24.05.2024.

Стягнуто з Городоцької селищної ради Житомирського району Житомирської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.05.2024 по 12.11.2024 в сумі 94141,58 грн.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства допущено до негайного виконання.

Розпорядженням Секретаря Городоцької селищної ради Житомирського району Житомирської області № 66-ОС від 21.07.2025 «Про поновлення на роботі ОСОБА_2 » було скасоване розпорядження про звільнення позивача, поновлено на посаді начальника відділу освіти, культури, охорони здоров`я, молоді, спорту, туризму, економічного та соціального розвитку з 24.05.2024, здійснено виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24.05.2024 по 12.11.2024 в сумі 94141,58 грн.

Враховуючи, що рішення суду не було виконано негайно в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць, позивач вважає, що за час ухилення від його виконання з відповідача слід стягнути середній заробіток та моральну шкоду, тому й звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування (частини друга, четверта, сьома статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом, про що зазначено в частині другій статті 18 ЦПК України.

Пунктом 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Статтею 371 КАС України передбачено, що негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби; присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно до частин 1, 2 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

За змістом статті 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Згідно правових позицій Верховного Суду, викладених в постановах від 26.08.2020 у справі №501/2316/15-ц, від 21.04.2021 у справах №826/19766/16, №640/6398/19, Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 у справі №712/9213/18 вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення прав працівника (незаконне звільнення) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі.

Крім цього, Верховний Суд неодноразово досліджував питання стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, за результатами чого сформовано сталу правову позицію щодо тлумачення змісту та застосування статті 236 Кодексу законів про працю України у спорах про стягнення оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №711/8446/16-ц зроблений правовий висновок, згідно якого затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 Кодексу законів про працю України слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення.

У постановах від 25.09.2019 у справі № 813/4668/16, від 21.03.2018 у справі №243/2748/16-ц, від 27.06.2019 у справі №821/1678/16, від 02.10.2019 в справі №823/1507/18, від 29.01.2020 у справі № 820/2894/16, від 05.03.2020 у справі №280/360/19, від 24.12.2020 в справі №807/2434/15, від 19.04.2021 в справі №826/11861/17, від 30.06.2021 у справі №640/7825/19, від 01.09.2021 у справі №540/677/20 Верховний Суд дійшов висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частина 3 статті 14 КАС України). Ця відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно з статтею 236 Кодексу законів про працю України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

У постанові від 21 лютого 2023 року у справі № 380/10648/21 Верховний Суд вказав, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України, суду необхідно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У спірних правовідносинах судове рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді ухвалене 12.11.2024 Житомирським окружним адміністративним судом у справі № 240/11500/24 та допущено до негайного виконання в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць з проведенням необхідних відрахувань, тоді як Розпорядження Секретаря Городоцької селищної ради Житомирського району Житомирської області № 66-ОС про поновлення на посаді винесено лише 21.07.2025.

При цьому, відповідачем не наведено поважних причин невиконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць.

Таким чином, наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення у вказаній частині.

Обчислення середнього заробітку здійснюється згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі по тексту - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з розрахункових листів, зарплата позивача за березень 2024 року становила 18716,25 грн, за квітень - 13196,25 грн. Відтак, середньоденна зарплата становить (18716,25+13196,25):40 (робочі дні за ці місяці)=797, 81 грн.

Час затримки виконання судового рішення з 12.11.2024 по 21.07.2025.

Оскільки у справі № 240/11500/24 було вирішено питання щодо стягнення середнього заробітку за період з 24.05.2024 по 12.11.2024, позивач має право отримати від відповідача середній заробіток за час невиконання рішення суду з 13.11.2024 по 21.07.2025, а саме за 179 днів.

За таких обставин, розмір середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення становить 142 807,99 грн = 179 х 797,81 грн (сума вказана без утримання податку та інших обов`язкових платежів, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 08 грудня 2021 року в справі № 9901/407/19), який підлягає стягненню з відповідача.

При цьому, відповідно до висновку у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 826/808/16 від 20 червня 2018 року, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди слід зазначити наступне.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Стаття 1167 Цивільного кодексу України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 №4 (пункт 3) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 зазначеної постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Іншими словами, моральна шкода фізичної особи визначається через страждання. Страждання - це негативна для людини емоція, змістом якої є біль, мука, тривога, переживання. Страждання є наслідком певних дій, які викликають такі емоції. Які саме дії викликають страждання - чинне законодавство не зазначає, обмежуючись лише загальною вказівкою на їхню протиправність. Поміж тим, за практикою Європейського Суду з прав людини обставинами, які беруться до уваги як такі, що заподіюють моральну шкоду, зокрема є: невизначеність ситуації з результатом кримінального провадження та його фінансових наслідків; незручності, викликані негативним впливом на здоров`я; стурбованість і тривога через те, що ситуація триває довго; негативний вплив на членів сім`ї; психічне напруження; глибоке відчуття несправедливості, викликане тривалим невиконанням судового рішення; розчарування тощо.

Поряд з цим, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У контексті спірних правовідносин саме на позивача законодавець покладає обов`язок доведення факту завдання йому моральної шкоди, а також надання доказів на підтвердження того, що саме рішення, дії чи бездіяльність відповідача призвело до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

Обґрунтовуючи розмір завданої моральної шкоди, позивач вказує, що передумовою її незаконного звільнення був психологічний та економічний тиск з боку голови селищної ради, зокрема: створення напруженої, ворожої, образливої атмосфери в трудовому колективі; вербальна агресія у присутності інших членів колективу; висловлювалися постійні претензії, сумніви щодо мого професіоналізму та компетентності; висування безпідставних звинувачень; позбавлення права висловлювати власну точку зору з наявних проблем в громаді; доручення виконання роботи, яка є поза межами її компетентності; безпідставне позбавлення частини виплат до заробітної плати (надбавок, премій та інших заохочень). Дані події суттєво вплинули на її фізичне здоров`я, зокрема стан здоров`я погіршився, вона була змушена звертися за медичною допомогою, проходити медичні обстеження та лікування та з 26.04.2024 по 29.05.2024 (майже безперервно) перебула на лікуванні (надала медичні документи). Після пережитих негативних подій вона бажала звільнитися з роботи, але потім змінила своє рішення та повідомила про це відповідача, однак незважаючи на її рішення щодо подальшої роботи на своїй посаді, її було незаконно звільнено. Таке звільнення було для неї емоційним ударом, вона отримала значні негативні емоції та у подальшому - негативні психічні стани (стрес, депресія, тривога та інше), змушена була захищати свої порушені права та інтереси, внаслідок чого змінила звичайний ритм життя, а це додатково вимагало зусиль для організації свого життя (зокрема, взяття кредитів у фінансових установах з метою забезпечення засобів для власного проживання, забезпечення потреб дитини, звернення до суду за захистом порушеного права та інше).

Враховуючи наведені позивачем обставини та надані докази, суд вважає, що тривале невиконання судового рішення щодо поновлення позивача на посаді призвело до тривалого стану її правової невизначеності, виникнення психічного напруження, глибокого відчуття несправедливості, розчарування, тобто завдано їй моральних страждань, негативно вплинуло на її стан здоров`я та спосіб життя, що є підставою для стягнення з відповідача моральної шкоди.

З огляду на ці обставини, враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн, а тому в цій частині позовні вимоги слід задовольнити частково.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

За визначенням ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У свою чергу, відповідно до п.1 ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частини 3 статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У частинах 4, 5 статті 134 КАС України запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частинами 6, 7 статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз наведених вище норм дає підстави дійти висновку, що законодавець не визначив мінімальних та граничних меж, які стосуються витрат на правову допомогу. При цьому, законодавством також і не визначено будь-якого іншого порядку/методики, який давав би змогу суду дійти чітких висновків з посиланням на спеціальну норму щодо співмірності понесених витрат та відповідного виду і обсягу робіт.

Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (частина 9 статті 139 КАС України).

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу у розмірі 15000 грн представником позивача надані суду: договір про надання правничої допомоги № б/н від 07.07.2025; розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу від 30.07.2025; довідка про отримання суми гонорару за надану правничу допомогу від 30.07.2025.

Дослідивши зміст наданих доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу, суд робить висновок, що такі витрати дійсно були пов`язані саме із розглядом цієї справи та підтверджені документально.

Представником відповідача подано заперечення щодо стягнення вказаних витрат на правову допомогу з огляду на необґрунтованість їх розміру.

Слід врахувати, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.

Враховуючи, що дана справа була розглянута у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, з огляду на заперечення відповідача та вимоги щодо співмірності, суд дійшов висновку про зменшення розміру судових витрат на правничу допомогу до 5000,00 грн, які підлягають стягненню з відповідача.

Крім того, при зверненні до суду позивач сплатила 1542,46 грн судового збору, ці витрати також підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Городоцької селищної ради Житомирського району Житомирської області середній заробіток за час затримки виконання судового рішення за період з 13.11.2024 по 21.07.2025 в сумі 142 807 (сто сорок дві тисячі вісімсот сім) грн 99 коп. з відповідним утриманням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Городоцької селищної ради Житомирського району Житомирської області моральну шкоду в сумі 5000 (п`ять тисяч) грн 00 коп.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Городоцької селищної ради Житомирського району Житомирської області за рахунок бюджетних асигнувань 1542 (одна тисяча п`ятсот сорок дві) грн 46 коп. витрат по сплаті судового збору та 5000 (п`ять тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.А.Шуляк

Повний текст складено: 02 грудня 2025 р.

02.12.25