Справа № 520/8019/24
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

02.12.2025 р. справа №520/8019/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради (далі за текстом - відповідач, суб`єкт владних повноважень, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльності Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради щодо неповного нарахування та неповної виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за період часу з 01.11.2019р. по 03.01.2024р.; 2) зобов`язання Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за період часу з 01.11.2019р. по 03.01.2024р. у розмірі 9.887,45 грн (дев`ять тисяч вісімсот вісімдесят сім гривень 45 коп); 3) стягнення з Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки по день прийняття судового рішення.

Аргументуючи заявлені вимоги зазначив, що розпорядженням Харківського міського голови від 26.12.2023р. №І803/2к «Про звільнення з займаної посади» звільнено ОСОБА_1 - начальника відділу стаціонарної допомоги дорослому населенню Департаменту охорони здоров`я у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України на підставі розпорядження Харківського міського голови від 31.10.2023р. №І461/2к «Про затвердження та внесення змін до штатного розпису Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради» та попередження про подальше вивільнення. Розпорядженням Харківського міського голови від 03.01.2024р. №10/2к «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 26.12.2023р. № 1803/2к «Про звільнення з займаної посади» внесено зміни до п.1 розпорядження міського голови від 26.12.2023р. №1803/2к «Про звільнення з займаної посади», замінивши цифри « 01.01.2024» цифрами « 03.01.2024» на підставі службової записки виконувача обов`язків директора Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради. На думку заявника, відповідач у порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про відпустки» не здійснив розрахунок із позивачем у повному обсязі у встановлені законодавством строки, а саме не здійснив виплату повної компенсації за дні невикористаної відпустки у повному обсязі, а тому також підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що здійснив належний та повний розрахунок і виплату грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки заявнику за 98 календарних днів, керуючись пунктом 2, пунктом 7 та окремими абзацами пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995р. №100, у зв`язку з чим була нарахована та виплачена компенсація у розмірі 23.842,12 грн. При цьому вимоги КЗпП України, Закону України «Про відпустки» та Закону України «Про оплату праці» відповідачем дотримано та інформація про розрахунок була доведена до відома позивача належним чином.

Суд, вивчивши доводи усіх наявних у справі процесуальних документів учасників спору, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

За викладеними у позові твердженнями, заявник з 01.11.2013р. по 03.01.2024р. перебував у трудових відносинах із Департаментом охорони здоров`я Харківської міської ради .

Зокрема, трудовою книжкою ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 підтверджується, що заявника: 01.11.2013р. призначено на посаду головного спеціаліста - лікаря відділу стаціонарної допомоги управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради як переможець конкурсу; 01.11.2013р. прийнято присягу посадової особи місцевого самоврядування, присвоєно 13 ранг посадової особи місцевого самоврядування; 01.07.2015р. переведено на посаду начальника відділу стаціонарної допомоги управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради як така, що успішно пройшла стажування; 01.07.2015р. присвоєно 11 ранг посадової особи місцевого самоврядування; 01.07.2017р. присвоєно 10 ранг посадової особи місцевого самоврядування; 01.07.2019р. присвоєно 9 ранг посадової особи місцевого самоврядування; 03.01.2024р. звільнено з займаної посади у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників згідно з п. 1. ч. 1. ст. 40 КЗпП України на підставі розпорядження міського голови від 03.01.2024р. № 10/2к.

Наказом Департаменту охорони здоров`я від 15.08.2022р. № в/ч-153 вносились зміни до наказу Департаменту охорони здоров`я від 24.02.2022р. № в/ч-01 «Про організацію роботи на час дії воєнного стану», та яким підтверджується факт включення позивача до списку працівників Департаменту охорони здоров`я, яким оголошено простій не з вини працівника до закінчення воєнного стану.

З витягів табелів обліку використання робочого часу заявника, наданих у відповіді Департаменту охорони здоров`я від 21.12.2023р. за №1867/0/56-23 8870/0/57-23 на адвокатський запит №1412/2023-2 від 14.12.2023р., судом встановлено, що позивач у період часу з 01.03.2022р. по 31.12.2022р. перебувала у простої.

Наказом Департаменту охорони здоров`я від 02.01.2023р. №ВЧ-1-К «Про надання відпустки без збереження заробітної плати» на підставі заяви позивача, ст. 26 Закону України «Про відпустки». ч. 3 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» позивачу надано відпустку без збереження запобігти плати з 02.01.2023р. до припинення або скасування воєнного стану в Україні.

Окреслене знаходить підтвердження у витягах з табелів обліку використання робочого часу позивача, наданими Департаментом охорони здоров`я у відповіді від 14.12.2023р. №8540/0/57-23 на адвокатський запит представника.

Наказом Департаменту охорони здоров`я від 30.10.2023р. №ВЧ-172 «Про штатну чисельність Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради» з метою оптимізації чисельності працівників Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради, на виконання розпорядження Харківського міського голови від 27.10.2023р. № 325 «Про чисельність виконавчих органів Харківської міської ради», відповідно до ст. 49-2 Кодексу законів про працю України затверджено перелік посад, які підлягають скороченню.

Пунктами 2.2., 2.3., 2.4 Наказу від 30.10.2023р. №ВЧ-172 наказано підготувати повідомлення про наступне вивільнення працівників, які підлягають скороченню до 01.01.2024р., попередити працівників під особистий підпис про звільнення відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України 31.10.2023р. будь-яким доступним способом електронної комунікації згідно Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», забезпечити дотримання вимог законодавства України про працю при здійсненні заходів щодо вивільнення працівників відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України.

У Додатку № 1 до Наказу від 30.10.2023р. №ВЧ-172 визначено, що до переліку посад, які підлягають скороченню, включено посаду начальника відділу стаціонарної допомоги управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню Управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню, яку обіймав заявник.

Розпорядженням Харківського міського голови від 31.10.2023р. №331 «Про затвердження структури Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради» на виконання розпорядження міського голови від 27.10.2023р. №325 «Про чисельність виконавчих органів Харківської міської ради», з метою оптимізації чисельності Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради, ураховуючи службову записку виконувача обов`язків директора Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради, керуючись ст.ст. 42, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» внесено з 01.01.2024р. до структури Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради. Припинено діяльність відділу стаціонарної допомоги управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню. Перейменовано управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню на управління організації лікувально-профілактичної допомоги населенню.

Затверджено з 01.01.2024р. структуру Департаменту охорони здоров`я, у тому числі управління організації лікувально-профілактичної допомоги населенню, до структури якого входять відділ організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню та відділ організації лікувально-профілактичної допомоги дітям та жінкам.

Зі змісту попередження про скорочення посади та звільнення від 31.10.2023р. у зв`язку з оптимізацією чисельності Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради на виконання розпорядження Харківського міського голови від 27.10.2023р. №325 «Про чисельність виконавчих органів Харківської міської ради», відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, наказу по Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради від 30.10.2023р. №ВЧ-172 «Про штатну чисельність Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради», попереджено позивача про скорочення займаної позивачем посади та звільнення згідно з п.1. ст.40 КЗпП України.

Розпорядженням Харківського міського голови від 26.12.2023р. №1803/2к «Про звільнення з займаної посади» звільнено ОСОБА_1 - начальника відділу стаціонарної допомоги дорослому населенню Департаменту охорони здоров`я зі скороченням чисельності та штату працівників згідно з п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України на підставі розпорядження міського голови від 31.10.2023р. № 1461/2к «Про затвердження та внесення змін до штатного розпису Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради» та попередження про подальше вивільнення.

Розпорядженням Харківського міського голови від 03.01.2024р. №10/2к «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 26.12.2023р. №1803/2к «Про звільнення з займаної посади» внесено зміни до п. 1. розпорядження міського голови від 26.12.2023 №1803/2к «Про звільнення з займаної посади», замінивши цифри « 01.01.2024» цифрами « 03.01.2024» на підставі службової записки виконувача обов`язків директора Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради.

Згідно з довідкою Департаменту охорони здоров`я Виконавчого комітету Харківської міської ради від 03.01.2024р. №124/0/57-24 зазначено, що позивачу при звільненні нараховано компенсацію за невикористані відпустки за 98 календарних днів, в тому числі по періодам: за період роботи з 01.11.2019 по 31.10.2020 - 2 календарні дні; з 01.11.2020 по 31.10.2021 - 30 календарних днів; з 01.11.2021 по 31.10.2022 - 30 календарних днів; з 01.11.2022 по 31.10.2023 - 30 календарних днів; з 01.11.2023 по 03.01.2024 - 6 календарних днів.

Згідно з довідкою головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності апарату Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради щодо обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористану відпустку під час звільнення позивача розрахунковий період для виплати компенсації при звільненні начальника відділу стаціонарної допомоги управління організації лікувально- профілактичної допомоги дорослому населенню ОСОБА_1 січень 2023 року - грудень 2023 року. Але весь цей період припадає на відпустку без збереження заробітної плати, наданої ОСОБА_1 згідно її особистої заяви та наказу Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради від 02.01.2023 №ВЧ-1-к. Таким чином, в розрахунковому періоді у ОСОБА_1 не було заробітної плати, тому розрахунок компенсації за невикористані дні відпусток проводились з установленого в штатному розписі посадового окладу, який складає 7400,00 гривень (сім тисяч чотириста гривень 00 коп.).

Відповідно до розрахункового листа на оплату компенсації за невикористану відпустку: кількість календарних днів- 98.00; оклад - 7,400.00 грн; кількість місяців в розрахунковому періоді - 12; кількість календарних днів в розрахунковому періоді - 365; розрахунок 7400.00*12/365=243.29 грн; середньоденна зарплата (календарний день за рік) - 243.29 грн; дні компенсації відпустки розподіляються: 98.00 днів відпустки - 23.842.19 грн.

За викладеними у позові твердженнями, відповідачем порушено право на повну оплату праці в частині повної виплати компенсації за невикористану відпустку.

Стверджуючи про протиправність управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу ненарахування та невиплати компенсації за невикористану відпустку в повному обсязі та відповідно середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, заявник ініціював даний спір.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є суб`єктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

За змістом ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок, що забезпечується, зокрема, правом на оплачувану щорічну відпустку.

Суд відмічає, що положеннями ст.24 Закону України "Про відпустки" та ст.83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлено імперативне правило, у силу якого грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної та додаткових відпусток виплачується працівникові лише у разі звільнення, тобто у зв`язку з остаточним припиненням трудових чи службових правовідносин. Інших підстав для здійснення такої виплати закон не містить, а розширене тлумачення цього переліку не допускається. Ці норми мають виключний характер, оскільки компенсація, за своєю правовою природою, є інститутом завершення правовідносин між працівником і роботодавцем, а не способом реалізації поточного права на відпочинок.

Правова природа грошової компенсації як форми розрахунку саме при звільненні підтверджений усталеною практикою Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду від 23.10.2019р. у справі №826/8185/18 наголошено, що працівник не може бути позбавлений права на відпустку, не використану у минулі календарні роки, однак виплата компенсації є можливою лише у році звільнення, оскільки саме факт звільнення породжує право на грошову компенсацію.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19.01.2021р. у справі №160/10875/19, де зазначено, що компенсація не є альтернативою праву на відпустку та не може реалізовуватись під час триваючих трудових правовідносин, а закон пов`язує її виключно з припиненням служби або роботи.

Верховний Суд у постановах від 14.04.2021р. у справі №620/1487/20, від 29.04.2021р. у справі №200/602/20-а та від 26.05.2021р. у справі №360/1362/20 підтвердив, що механізм компенсації застосовується лише у разі звільнення і не може бути використаний у період чинних службових правовідносин незалежно від виду відпустки та причин її невикористання. Суд підкреслив, що відсутність можливості використання відпустки в певному році не перетворює її на компенсаційну виплату, оскільки право на відпочинок не трансформується у грошове право, доки трудові або службові правовідносини тривають.

Аналізуючи положення ст.45 Конституції України, ст.ст.2 та 24 Закону України "Про відпустки", статей 79, 80, 83 КЗпП України, а також виходячи із суті означених вище правових висновків Верховного Суду, суд приходить до переконання про те, що за правовою природою право працівника на щорічну основну та додаткову відпустки є особистим немайновим правом, спрямованим на забезпечення відпочинку та відновлення працездатності.

Це право не може бути трансформоване або замінене грошовою виплатою за волевиявленням сторін чи рішенням суб`єкта владних повноважень, оскільки законодавець чітко розмежовує "право на відпустку" від "права на грошову компенсацію невикористаної відпустки", яке не виникає автоматично, а виникає виключно у зв`язку з фактом припинення трудових або службових правовідносин.

Саме момент звільнення є підставою для переходу від права на відпочинок до грошової компенсації, і будь-яке інше тлумачення суперечило б імперативному характеру наведених норм.

Судом з Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що заявник у межах справи №520/2837/24 заявив вимоги: 1) визнати протиправним та скасувати розпорядження Харківського міського голови від 26.12.2023 №1803/2к «Про звільнення з займаної посади»; 2) поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу стаціонарної допомоги управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради з 03.01.2024; 3) стягнути з Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з моменту звільнення (03.01.2024) по дату прийняття судового рішення про поновлення позивача на посаді; 4) стягнути з Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1524000,00 (один мільйон п`ятсот двадцять чотири тисячі) гривень 00 копійок.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.07.2024р. у справі №520/2837/24 позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради, Харківської міської ради, Харківського міського голови Терехова Ігоря Олександровича про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди було задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано розпорядження Харківського міського голови від 26.12.2023р. №1803/2к "Про звільнення з займаної посади". Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу стаціонарної допомоги управління організації лікувально-профілактичної допомоги дорослому населенню Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради з 03.01.2024р. Стягнуто з Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 03.01.2024р. по 10.07.2024р. у розмірі 152942 (сто п`ятдесят дві тисячі дев`ятсот сорок дві) гривень 85 копійок. Стягнуто з Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 15.240 (п`ятнадцять тисяч двісті сорок) гривень 00 копійок. Позов у решті вимог було залишено без задоволення.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2024р. апеляційні скарги Харківської міської ради, Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради були задоволені частково. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.07.2024р. по справі №520/2837/24 частково змінено в частині мотивів та підстав задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним, скасування розпорядження Харківського міського голови від 26.12.2023р. №1803/2к Про звільнення з займаної посади та поновлення на посаді. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.07.2024р. у справі №520/2837/24 в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 03.01.2024р. по 10.07.2024р. у розмірі 152.942 (сто п`ятдесят дві тисячі дев`ятсот сорок дві) гривень 85 копійок, а також про стягнення з Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 15.240 (п`ятнадцять тисяч двісті сорок) гривень 00 копійок та сплаченого судового збору у розмірі 151 (сто п`ятдесят одна) гривня 40 копійок було скасовано, та прийнято в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 . В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.07.2024р. у справі №520/2837/24 залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23.12.2024р. у справі №520/2837/24 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 25.07.2024р. і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2024р. у справі №520/2837/24 за заявою представника Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради Громова Олександра Вікторовича про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню по справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради, Харківської міської ради, Харківського міського голови Терехова Ігоря Олександровича про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Тож, у справі №520/2837/24 подію звільнення заявника у межах спірних правовідносин було визнано незаконною.

Оскільки грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки виплачується виключно у разі звільнення працівника, а рішенням суду у справі №520/2837/24 правові наслідки звільнення позивачки були усунуті та її поновлено на посаді публічної служби з відновленням безперервності службових правовідносин, то суд не знаходить підстав для нарахування (виплати) грошової компенсації за дні невикористаних відпусток, позаяк поновлення на посаді публічної служби за рішення суду виключає сам факт звільнення як юридичну підставу для виплати названої грошової компенсації.

З огляду на викладене позов за цим епізодом належить залишити без задоволення.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки по день прийняття судового рішення суд зазначає, що положеннями ст.47 Кодексу законів про працю у редакції до внесення змін Законом України від 01.07.2022р. №2352-ІХ було визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Утім, згідно з ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтю 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Звідси слідує, що ст.116 Кодексу законів про працю України запроваджено два строки розрахунку роботодавцем із найманим працівником у випадку звільнення, а саме: 1) у день звільнення (у разі, коли найманий працівник у цей день працював); 2) не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (у разі, коли заявник у день звільнення не працював).

Згідно зі ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції до внесення змін Законом України від 01.07.2022р. №2352-ІХ у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У силу висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17, постанови Верховного Суду від 20.05.2020р. у справі №816/1640/17, постанови Верховного Суду від 16.07.2020р. у справі №812/1259/17, компенсаційний характер запровадженого ст.117 КЗпП України заходу юридичної відповідальності вимагає застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності, що зумовлює необхідність урахування таких юридично факторів як: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, і у залежності від цих критеріїв допускає зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.

Висновки перелічених судових актів за правилами ч.5 ст.242 КАС України мають пріоритет у застосуванні за правилами ієрархічності та часу формулювання.

Отже, складовими елементами правопорушення з боку публічного роботодавця згідно з положеннями ст.117 Кодексу законів про працю України є: 1) подія звільнення працівника з роботи/служби; 2) подія невиконання у повному обсязі зобов`язань з приводу виплати винагороди за працю/службу у повному обсязі станом на дату звільнення; 3) подія проведення грошового платежу як еквіваленту винагороди за працю/службу після календарної дати звільнення публічного службовця; 4) існування затримки в остаточному розрахунку при звільнені, котра включає проміжок часу від наступної за звільненням календарної дати до попередньої календарної дати перед здійсненням остаточного розрахунку.

Згідно з ч.1 ст.235 Кодексу закоінв про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що застосування ст.ст.47, 116 та 117 КЗпП України можливе виключно у випадку фактичного припинення трудових чи службових правовідносин, тобто тоді, коли особа набула статус звільненого працівника, а роботодавець зобов`язаний здійснити остаточний розрахунок.

Імперативні приписи ст. 47 та ст. 116 КЗпП України встановлюють обов`язок роботодавця здійснити остаточний розрахунок саме у день звільнення, тому застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, можливе лише за умови доведення юридичного факту звільнення.

Усталена судова практика Верховного Суду (постанови від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, від 21.10.2021 у справі №640/14764/20, а також правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі №489/6074/23) підтверджує, що відповідальність за ст. 117 КЗпП України має виключно компенсаційний характер, може виникати лише після припинення правовідносин та не застосовується у період їх продовження, а тому відсутність факту звільнення є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні такої вимоги.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2024 р. у справі №520/2837/24 було скасовано рішення суду першої інстанції від 10.07.2024р. в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалено у цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за період з 03.01.2024 р. по 10.07.2024 р.

Підставою для даних висновків суду апеляційної інстанції слугувало те, що з урахуванням перебування позивача з 02.01.2023 по момент звільнення у відпустці без збереження заробітної плати до припинення або скасування воєнного стану в Україні, в період з 03.01.2024 по 10.07.2024 позивач фактично повинна була продовжувати перебувати у неоплачуваній відпустці та не була позбавлена можливості працювати за відповідною посадою, заяв щодо відкликання її з відпустки та вихід на роботу вона не подавала, то позовна вимога про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у спірних правовідносинах не має достатнього підґрунтя.

На переконання колегії суддів позивач не мала законних очікувань на отримання заробітної плати під час перебування у відпустці без збереження заробітної плати. Відтак, незважаючи на незаконність звільнення та позитивне вирішення судом вимоги про поновлення на посаді, вимога про оплату вимушеного прогулу є необґрунтованою.

Станом на день звільнення позивач не складала та не подавала до Департаменту заяви про припинення та/або достроковий вихід із відпустки, а не Департаментом не приймались накази щодо її відкликання із відпустки чи припинення відпустки.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягає задоволенню.

З урахуванням того, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.07.2024р. у справі №520/2837/24, яке набрало законної сили 11.12.2024р., правові наслідки звільнення заявника були повністю усунуті, а службові правовідносини відновлені у первісному стані, заявник не набув статусу особи, звільненої з публічної служби.

Тож, у межах спірних правовідносин відсутня як подія звільнення заявника з посади публічної служби (рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.07.2024р. у справі №520/2837/24), так і подія отримання заявником заробітної плати під час проходження публічної служби (постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2024 р. у справі №520/2837/24).

Відтак, суд не знаходить правових підстав для обтяження суб"єкта владних повноважень обов"язком ані проведення на користь заявника грошового платежу у порядку ст.117 Кодексу законів про працю України, ані проведення на користь заявника грошового платежу у порядку ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України

Натомість, поновлення заявника на посаді публічної служби та відновлення всіх прав і гарантій державного службовця у межах справи №520/2837/24 свідчить про повне відновлення її трудового статусу, що виключає можливість застосування правових механізмів, характерних для остаточного розрахунку при звільненні.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування новоствореного публічного обов`язку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем - суб`єктом владних повноважень.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

Викладені вище міркування окружного адміністративного суду також є цілком релевантними правовій позиції постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №520/6006/21, де указано, що: 1) у праві існують три основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію "поза розумним сумнівом"; 3) Цей висновок сформульований Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.11.2019р. у справі №822/863/16, від 21.11.2019р. у справі №826/5857/16, від 11.02.2020р. у справі №816/502/16, від 16.06.2020р. у справі №756/6984/16-а та від 18.11.2022р. у справі №560/3734/22.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Перевіривши наведені сторонами аргументи у взаємозв`язку з приєднаними до справи доказами та оцінивши їх у сукупності за правилами ст.ст. 72-78, 90, 211 КАС України, суд дійшов переконання, що у спірних правовідносинах відсутні підстави для обтяження суб"єкта владних повноважень обов`язком проводити на користь заявника грошові виплати у порядку ст.24 Закону України "Про відпустки" та ст.83 Кодексу законів про працю України, а також у порядку ст.117 Кодексу законів про працю України, позаяк у межах справи №520/2837/24 звільнення заявника з посади публічної служби визнано незаконним та заявник поновлений на посаді публічної служби, а відтак відсутній факт звільнення як юридична підстава для виникнення права на грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки та для виникнення права на отримання середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

Тож, за наслідками розгляду справи слід визнати не доведеним факт існування у заявника порушеного публічного права (інтересу) у межах спірних правовідносин за епізодами заявлених вимог.

Указане є визначеною процесуальним законом підставою залишення позову без задоволення.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії); вичерпно реалізував усі існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; інших джерел здобуття об`єктивних даних про обставини спірних правовідносин не знайшов.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.139-143 КАС України.

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124,129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-78, 90, 211, 241-243, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко