Справа № 620/4418/25
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/4418/25 Суддя (судді) першої інстанції: Скалозуб Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Василенка Я.М.,

Кузьменка В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області, на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

До Чернігівського окружного адміністративного звернувся ОСОБА_1 , з адміністративним позовом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, тобто з 02.05.2024 за шість місяців, відповідно до статті 117 КЗпП України;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, тобто з 02.05.2024 за шість місяців, відповідно до статті 117 КЗпП України.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що при звільненні йому не було проведено виплату всіх належних сум. При цьому, остаточний розрахунок, у зв`язку зі звільненням позивача, здійснено лише 28.03.2025, на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06.09.2024 у справі №620/8663/24. Позивач вказував на те, що відповідачем порушено строки виплати належного грошового забезпечення, тому керуючись приписами статей 116, 117 Кодексу законів про працю України вважав, що на його користь підлягає виплата середнього грошового забезпечення за період з 02.05.2024 по 27.03.2025 включно, але не більше як за шість місяців, обчисленого відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного від 30 червня 2025 року позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки належних при звільненні грошових сум.

Стягнуто з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки належних при звільненні грошових сум в розмірі 15000,00 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області також подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційні скарги до розгляду в порядку письмового провадження на 26.11.2025.

Розгляд апеляційних скарг 26.11.2025 не здійснювався, у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відрядженні.

Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційних скарг, згідно норм ст. 309 КАС України.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив службу в ГУДСНС України у Київській області та наказом тво начальника від 30.04.2024 №214 з 01.05.2024 звільнений із займаної посади за пунктом 176 підпункту « 1» (у зв`язку із закінченням строку контракту). Станом на день звільнення календарна вислуга років позивача становила 28 років 07 місяців 20 днів, пільгова 07 років 06 місяців 16,5 днів (а.с. 16).

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 06.09.2024 у справі №620/8663/24 зобов`язано Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, з урахуванням доплати за роботу в зоні Чорнобильської АЕС, передбаченої статтею 40 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2008 №831, нарахованої та виплаченої на день звільнення, та виплатити ОСОБА_1 різницю недоотриманої грошової допомоги, з урахуванням раніше виплачених сум.

Вказане рішення фактично виконане відповідачем 28.03.2025, шляхом безготівкового зарахування на картковий рахунок позивача спірної суми в розмірі 48962,76 грн (а.с. 15).

Наведене стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що, оскільки, нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання строків при розрахунку відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, суд, згідно з положеннями статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, вправі застосувати до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України.

Як зазначив суд, з огляду на матеріали справи, позивача звільнено зі служби 01.05.2024, тоді як фактичний розрахунок щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, з урахуванням доплати за роботу в зоні Чорнобильської АЕС, передбаченої статтею 40 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2008 №831 проведено лише 28.03.2025, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

В контексті зазначеного, суд констатував, що оскільки відповідачем не проведено з позивачем під час його звільнення остаточного розрахунку, зокрема, не виплачено одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, з урахуванням доплати за роботу в зоні Чорнобильської АЕС, передбаченої статтею 40 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2008 №831, протиправність чого встановлена Чернігівським окружним адміністративним судом у рішенні від 06.09.2024 у справі 620/8663/24, позивач має право на отримання грошової компенсації за весь час затримки розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Суд вважав за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Під час вирішення питання щодо суми, яка належить до стягнення, суд враховував те, що позивач звільнений зі служби у травні 2024 року, до суду щодо виплати грошового забезпечення звернувся у червні 2024, при цьому відповідач виконав судове рішення в частині нарахування та виплати спірної суми майже через три місяці після набрання законної сили судовим рішенням.

Суд вважав, що з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, враховуючи принцип розумності, справедливості та пропорційності, а також те, що 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан в Україні, стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення в сумі 15 000,00 грн (при тому, що сума недоплаченого грошового забезпечення на виконання рішення склала 48962,76 грн) буде достатньою компенсацію майнових втрат, які він поніс через несвоєчасний розрахунок при звільнені та не призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача.

Одночасно з цим, суд не вирішив питання щодо утримання з цієї суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податків у даному випадку є обов`язком роботодавця, а не суду (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а).

Натомість, ОСОБА_1 вважає вказані висновки суду необґрунтованими та помилковими, оскільки:

- до спірних правовідносин має бути застосована норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», а відтак, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, проте не більше як за шість місяців;

- суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 117 КЗпП України та суттєво зменшив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, не врахував практики Верховного Суду щодо застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла після набрання чинності Законом № 2352-IX (19 липня 2022 року);

- Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області не надало запитувану довідку про середньомісячний та середньоденний заробіток позивача, у відповідності до вимог Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року, вимогу витребувати зазначену довідку суд проігнорував;

- судом першої інстанції, при прийнятті рішення не було враховано останню практику Верховного Суду у подібних правовідносинах (постанова Верховного Суду від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22).

Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області апеляційну скаргу мотивує тим, що ОСОБА_1 , пропущено строк звернення до адміністративного суду, у матеріалах справи відсутнє клопотання позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду з обґрунтуванням поважності такого пропущення; ОСОБА_1 , не був працівником, а проходив службу на контрактних умовах в підрозділі ДСНС України, тому його правовий та соціальний статус регулюється «Положенням про порядок служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу», Кодексом цивільного захисту України, відповідними законами та підзаконними актами, а не Кодексом законів про працю України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України, передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у редакції, яка діяла до 18.07.2022 передбачалося, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 16 частини 1 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності 19.07.2022, текст статті 117 викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Таким чином, починаючи з 19.07.2022, у статті 117 КЗпП України передбачено відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

У пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012 визначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 та від 26.02.2020 по справі №821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право, станом на дату звільнення, згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з положеннями ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Таким чином, з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 Кодексу законів про працю України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Так, з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 Кодексу законів про працю України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Колегія суддів враховує, оскільки нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання строків при розрахунку, відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, суд, згідно з положеннями статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, вправі застосувати до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України

Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що ОСОБА_1 звільнено зі служби 01.05.2024, тоді як фактичний розрахунок щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, з урахуванням доплати за роботу в зоні Чорнобильської АЕС, передбаченої статтею 40 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2008 №831 проведено лише 28.03.2025, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

Колегія суддів зазначає, що оскільки Головним управлінням Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області не проведено з позивачем під час його звільнення остаточного розрахунку, зокрема, не виплачено одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, з урахуванням доплати за роботу в зоні Чорнобильської АЕС, передбаченої статтею 40 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2008 №831, протиправність чого встановлена Чернігівським окружним адміністративним судом у рішенні від 06.09.2024 у справі 620/8663/24, апелянт має право на отримання грошової компенсації за весь час затримки розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про те, що до спірних правовідносин має бути застосована норма статті 117 КЗпП України, в редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», а відтак, останній має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, проте не більше як за шість місяців, колегія суддів враховує, що частина перша статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX передбачає: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців». Водночас, установлення максимального строку для нарахування середнього заробітку, не слід тлумачити, як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.

Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.

Колегія суддів критично ставиться до доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо адже такий запропонований підхід, не відповідає фундаментальним принципам справедливості та пропорційності, адже передбачає формальний підхід до вирішення такого трудового спору, що допускає можливість стягнення очевидно неспівмірної суми.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Стосовно доводів апеляційної скарги ГУ ДСНС України в Київській області про те, що ОСОБА_1 пропущено строк звернення до адміністративного суду, у матеріалах справи відсутнє клопотання позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду з обґрунтуванням поважності такого пропущення, колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 до суду першої інстанції звернувся 17.04.2025, тобто у місячний строк від дня безготівкового зарахування на картковий рахунок позивача спірної суми в розмірі 48962,76 грн (28.03.2025), не порушуючи при цьому положення ч. 5 ст. 122 КАС України.

Щодо доводів апелянта про те, що на правовідносини між ГУ ДСНС у Київській області та ОСОБА_1 не поширюється дія Кодексу законів про працю України, колегія суддів зазначає, що нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульоване питання строків при розрахунку, відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, тому суд, згідно з положеннями статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, вправі застосувати до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).

Велика Палата Верховного Суду провела аналогію між відшкодуванням за статтею 117 КЗпП України та такими цивільно-правовими інститутами, як збитки та неустойка. Суд зазначив, що дійсний розмір збитків працівника від затримки розрахунку довести складно або неможливо. Тому законодавець з метою захисту інтересів постраждалої сторони встановлює правила, що дозволяють стягнути компенсацію у заздалегідь визначеному розмірі (середній заробіток) у спрощеному порядку, без необхідності доведення працівником точного розміру його втрат (пункти 83, 84, 86 постанови).

З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».

У постанові від 08.10.2025 року у справі № 489/6074/23, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що Законом № 2352-IX статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції. Ключовою новелою стало доповнення частини першої словами «...але не більш як за шість місяців».

Отже, частина перша статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX передбачає: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».

Водночас, установлення максимального строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.

Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.

Велика Палата Верховного Суду вважає таку аргументацію помилковою, адже поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.

Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.

Як було зазначено вище, Закон № 2352-IX, не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.

Статтю 117 КЗпП України, потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.

Отже, суд першої інстанції цілком обґрунтовано виснував, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, саме шляхом стягнення із Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 15000,00 грн.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянтів, викладені у скаргах, не свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всі вимоги законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За правилами ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 243, 244, 311, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді Я.М. Василенко

В.В. Кузьменко