Справа № 320/12119/23
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2025-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Бужак Н.П., Мєзєнцева Є.І.,

при секретарі: Руденко Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 травня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Конституційного Суду України про визнання протиправними дій та скасування розпоряджень, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Конституційного Суду України, в якому, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог, просив:

- визнати протиправною бездіяльність Конституційного Суду України в частині щодо ненадання Завідувачу сектору юридичних позицій Правового департаменту ОСОБА_1 , за його заявою, усіх днів невикористаних щорічних (основної та додаткової) відпусток з подальшим звільненням;

- визнати протиправними дії Конституційного Суду України, що призвели до визначення Завідувачу сектору юридичних позицій Правового департаменту ОСОБА_1 дати звільнення 22.02.2023 з подальшим перенесенням її на 01.03.2023;

- визнати протиправними та скасувати з моменту їх видання розпорядження керівника Секретаріату Конституційного Суду України від 27.01.2023 № 44/4/202 3-к/тр «Про ОСОБА_1 » та від 22.02.2023 № 88/4/2023-к-тр про внесення змін до нього;

- зобов`язати Конституційний Суд України вчинити необхідні дії та прийняти рішення щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді Завідувача сектору юридичних позицій Правового департаменту та змінити дату його звільнення відповідно до його заяви від 12.01.2023;

- стягнути з Конституційного Суду України середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог Позивачем зазначено оскаржувані бездіяльність, дії та рішення Відповідача є протиправними, оскільки зміст Розпоряджень про звільнення не відповідають підставі звільнення, а саме, заяві від 12.01.2023, в якій зазначено про надання Позивачу з 30.01.2023 усіх невикористаних щорічних додаткових відпусток за 2015-2023 роки, а по їх завершенні - невикористаної щорічної основної відпустки за 2022-2023 роки, з виплатою грошової допомоги за статтею 57 Закону «Про державну службу», тому, на переконання Позивача, дата звільнення мала бути іншою - пізніше на кількість днів невикористаних відпусток, що має дорівнювати кількості днів відпустки, за які було вирішено надати грошову компенсацію. Отже, Відповідач погіршив становище Позивача, зокрема, з припиненням державної служби через скорочення посади.

Позивач вважає, що через неправомірні дії Відповідача позбувся права на частину стажу (загального та державної служби). Крім того, наголошено на тому, що Відповідач протиправно обмежив відпустку Позивача 24 календарними днями (13 днів основної та 11 додаткової) на підставі статей 1, 12 Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», за інші 104 дні невикористаних відпусток вирішив сплатити грошову компенсацію, проте зазначені дії та рішення роботодавця не відповідають положенням та меті впровадження Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та мають ознаки зловживання владними дискреційними повноваженнями.

Крім того, на переконання Позивача Відповідачем йому не були запропановані всі наявні вакантні посади.

Зокрема зазначив, що, виходячи із кількості наявних посад на дату першого попередження, а також подальших змін і виникнення додаткових посад, Відповідачем не було виконано вимог законодавства щодо пропозиції Позивачу всіх наявних вакантних посад, які він може обіймати.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 16 травня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі Позивач посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Доводи апеляційної скарги аналогічні, заявленим у позовній заяві, та містять посилання на неповне з`ясування обставин справи судом першої інстанції та невідповідність його висновків таким обставинам.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Позивачем подано Відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій він просить приєднати його до матеріалів апеляційного провадження у справі № 320/12119/23; за змістом відповіді на відзив встановити обставини, які мають значення для правильного вирішення справи № 320/12119/23.

Також, Відповідачем подано Заперечення на відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в яких він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 оскільки Конституційний Суд України не порушував права Позивача, а вимоги останнього є необґрунтованими і недоведеними.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, Позивача, представників Відповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є частково обґрунтованою та підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Позивач працював у Конституційному Суді України з 2003 року та звільнений з посади Завідувача сектору юридичних позиції Правового департаменту з 01 березня 2023 року у зв`язку зі скороченням посади внаслідок зміни структури і штатного розпису Конституційного Суду України та Секретаріату, з припиненням державної служби на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Попередження про скорочення посади Позивач отримав 02.01.2023 разом з пропозицією перейти на нижчу та тимчасову посаду, вільну до 08.02.2023, проте надалі надійшла додаткова інформація до попередження, що пропонована тимчасова посада буде вільною до 08.08.2023 у зв`язку з продовженням строку відпустки для догляду за дитиною.

Позивач зазначає, що перехід на нижчу посаду погіршувало б його становище, як особи передпенсійного віку через неможливість перебування на державній службі до настання пенсійного віку, з перспективою звільнення та не отримання вихідної допомоги.

12 січня 2023 року Позивач подав заяву про надання невикористаних щорічних відпусток з наступним звільненням за п. 1. ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (через скорочення посади згідно з Попередженням).

01 лютого 2023 року за Попередженням спливало 30 днів для прийняття рішення щодо переведення або звільнення.

Розпорядженням керівника Секретаріату Конституційного Суду України від 27 січня 2023 року № 44/4/2023-к/тр визначено звільнити Позивача із займаної посади з 22.02.2023, з наданням відпустки загальною тривалістю 24 календарних дні, іншу частину невикористаних днів відпустки замінено грошовою компенсацією.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю Позивача (7 днів) у період щорічної відпустки, дату звільнення було перенесено на 01.03.2023, шляхом внесення змін до попереднього розпорядження Розпорядженням від 22 лютого 2023 року № 88/4/2023-к-тр.

Згідно з п. 1 Розпорядження керівника Секретаріату Суду від 27 січня 2023 року № 44/4/2023-к/тр, відповідно до ст. ст. 75, 76 та 79 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», статті 3 Закону України «Про відпустки», ст. 57 Закону України «Про державну службу», ОСОБА_1 надано щорічну основну відпустку за період з 17.09.2022 до 22.02.2023 тривалістю 13 календарних днів з 30.01.2023 до 11.02.2023 включно (надано усю наявну основну відпустку на дату ухвалення розпорядження) з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати та частину додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби понад 20 років тривалістю 11 календарних днів з 12.02.2023 до 22.02.2023 включно.

Так, Позивачу надано 24 невикористані дні відпустки згідно зі статтею 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а також виплачено грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Позивач вважає дату звільнення передчасною, такою, що визначено всупереч його заяві 12 січня 2023 року та з порушенням законодавства України, а також протиправними розпорядження керівника Секретаріату Конституційного Суду України від 27 січня 2023 року № 44/4/202 3-к/тр «Про ОСОБА_1 », від 22 лютого 2023 року № 88/4/2023-к-тр про внесення змін до нього, що зумовлює відновлення прав, шляхом їх скасування та зобов`язання Відповідача прийняти рішення щодо поновлення на посаді Завідувача сектору юридичних позицій Правового департаменту та змінити дату його звільнення відповідно до його заяви від 12.01.2023 і стягнути з Конституційного Суду України середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що ним не було встановлено порушення Відповідачем порядку звільнення Позивача.

Відповідач оскаржуваними діями та розпорядженнями не порушив встановлений порядок організації трудових відносин, при цьому, Позивач з посиланням на конкретні норми законодавства не довів, які саме його права було обмежено чи порушено, а також якої саме шкоди йому було завдано, враховуючи, що йому було запропоновано посаду (від якої він відмовився), а також враховуючи на його наполяганні на припиненні трудових відносин.

За висновком суду, оскаржувані Розпорядження керівника Секретаріату Суду прийняті відповідно до чинного законодавства України, в межах повноважень, визначених Конституцією України та Законами України, а тому відсутні підстави для визнання бездіяльності/дій та прийнятих рішень протиправними, та, як наслідок, задоволення позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, дія якого згідно з відповідними указами Президента України було продовжено, та який діє і на даний час.

Згідно з п.п. 2 п. 4 цього Указу, Кабінет Міністрів України повинен невідкладно забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.

Для впорядкування трудових відносин у період воєнного стану, збереження кадрового потенціалу та стимулювання економіки держави в умовах кризи на загальнодержавному рівні було ухвалено ряд законів та підзаконних нормативних актів, зокрема, Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-ІХ.

Порядок організації та діяльності Конституційного Суду України, статус суддів Конституційного Суду України, підстави і порядок звернення до нього, процедуру розгляду ним справ і виконання його рішень визначено Законом України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-VIII (далі - Закон № 2136-VIII).

Відповідно до ст. 1 Закону № 2136-VIII Конституційний Суд України є органом конституційної юрисдикції, який забезпечує верховенство Конституції України, вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених Конституцією України випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до Конституції України.

Згідно з ч. 1 ст. 44 Закону № 2136-VIII Секретаріат Суду (далі - Секретаріат) здійснює організаційне, аналітичне, юридичне, інформаційне та матеріально-технічне забезпечення діяльності Суду.

Відповідно до ч. 10 ст. 44 Закону № 2136-VIII Положення про Секретаріат, його структуру і штатний розпис затверджує Суд за поданням керівника Секретаріату.

Конституційний Суд України постановою від 11 квітня 2019 року № 13-п/2019 затвердив Положення про Секретаріат Конституційного Суду України (далі - Положення).

Відповідно до п. 4 Положення Секретаріат очолює керівник Секретаріату, правовий статус якого визначається законами України «Про Конституційний Суд України», «Про державну службу», іншими законами України та нормативними актами, Положенням, актами Суду, розпорядженнями Голови Суду.

Згідно з п. 14 Положення керівник Секретаріату, зокрема: здійснює повноваження керівника державної служби в Суді; координує та контролює роботу структурних підрозділів Секретаріату, забезпечує їх взаємодію; забезпечує підготовку проектів нормативних актів щодо функціонування Секретаріату, затвердження яких належить до компетенції Суду; затверджує положення про структурні підрозділи Секретаріату та посадові інструкції працівників Секретаріату; видає обов`язкові для виконання розпорядження з питань діяльності Секретаріату.

Відповідно до п. 19 Положення режим роботи працівників Секретаріату визначається законодавством про державну службу та про працю, Правилами внутрішнього службового розпорядку в Суді та Правилами внутрішнього трудового розпорядку в Суді.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Як вбачається з матеріалів даної адміністративної справи та встановлено судом першої інстанції, Позивачем було отримано попередження про скорочення посади 02.01.2023 разом з пропозицією перейти на нижчу та тимчасову посаду, вільну до 08.02.2023.

01 лютого 2023 року за попередженням, спливало 30 днів для прийняття рішення щодо переведення або звільнення.

12 січня 2023 року Позивач подав заяву про надання невикористаних щорічних відпусток з наступним звільненням за п. 1. ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (через скорочення посади згідно з Попередженням).

Розпорядженням керівника Секретаріату Конституційного Суду України від 27 січня 2023 року № 44/4/2023-к/тр визначено звільнити Позивача із займаної посади з 22.02.2023, з наданням відпустки загальною тривалістю 24 календарних дні, іншу частину невикористаних днів відпустки замінено грошовою компенсацією.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю Позивача (7 днів) у період щорічної відпустки, дату звільнення було перенесено на 01.03.2023, шляхом внесення змін до попереднього розпорядження Розпорядженням від 22 лютого 2023 року № 88/4/2023-к-тр.

Щодо доводів Позивача в частині про порушення його прав ненаданням всіх наявних відпусток, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-IX (далі - Закон № 2136-IX).

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону № 2136-IX у період дії воєнного стану надання працівнику щорічної основної відпустки за рішенням роботодавця може бути обмежено тривалістю 24 календарні дні за поточний робочий рік.

Якщо тривалість щорічної основної відпустки працівника становить більше 24 календарних днів, надання не використаних у період дії воєнного стану днів такої відпустки переноситься на період після припинення або скасування воєнного стану. За рішенням роботодавця невикористані дні такої відпустки можуть надаватися без збереження заробітної плати.

У період дії воєнного стану надання працівнику будь-якого виду відпустки (крім відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустки у зв`язку з усиновленням дитини) понад щорічну основну відпустку, передбачену абзацом першим цієї частини, за рішенням роботодавця може здійснюватися без збереження заробітної плати. Надання невикористаних днів такої відпустки переноситься на період після припинення або скасування воєнного стану. За рішенням роботодавця невикористані дні такої відпустки можуть надаватися без збереження заробітної плати.

Положення другого речення абзацу другого та абзацу третього цієї частини не застосовуються до керівних працівників закладів освіти та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічних, науково-педагогічних та наукових працівників.

У період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні невикористаних днів щорічної відпустки. Норми частини сьомої статті 79, частини п`ятої статті 80 Кодексу законів про працю України та частини п`ятої статті 11, частини другої статті 12 Закону України «Про відпустки» у період дії воєнного стану не застосовуються.

У разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки».

Таким чином, протягом дії воєнного стану роботодавець звільнений від обов`язку щодо надання працівнику відпустки тривалістю більш ніж 24 календарні дні, коли більша тривалість відпустки передбачена законодавством, колективним і трудовим договором. Надання працівнику щорічної відпустки за рішенням роботодавця може бути обмежено тривалістю 24 календарні дні. Якщо тривалість щорічної основної відпустки працівника становить більше 24 календарних днів, то різниця днів відпустки не втрачається, а надання невикористаних у період дії воєнного стану днів такої відпустки переноситься на період після припинення або скасування воєнного стану. У разі звільнення працівника в період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки».

Отже, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, що установлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», зокрема, протягом дії воєнного стану роботодавець звільнений від обов`язку щодо надання працівнику відпустки тривалістю більш ніж 24 календарні дні.

Більш того, згідно абз. 5 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні невикористаних днів щорічної відпустки.

Згідно з пунктом 1 розпорядження керівника Секретаріату Суду від 27 січня 2023 року № 44/4/2023-к/тр, відповідно до статей 75, 76 та 79 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ст. 3 Закону України «Про відпустки», статті 57 Закону України «Про державну службу», ОСОБА_1 надано щорічну основну відпустку за період з 17.09.2022 до 22.02.2023 тривалістю 13 календарних днів з 30 січня до 11 лютого 2023 року включно (надано всю наявну основну відпустку на дату ухвалення розпорядження) з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати та частину додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби понад 20 років тривалістю 11 календарних днів з 12 до 22 лютого 2023 року включно.

Таким чином, Позивачу надано 24 невикористані дні відпустки згідно зі статтею 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а також виплачено грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Також, Розпорядженням керівника Секретаріату Суду від 22 лютого 2023 року № 88/4/2023-к/тр у зв`язку з хворобою з 17 до 23 лютого 2023 року під час додаткової оплачуваної відпустки Позивачу продовжено додаткову відпустку на 6 календарних днів з 24 лютого до 01 березня 2023 року включно.

Крім того, оскільки Позивач за час продовження відпустки набув також право на додаткову відпустку за стаж державної служби (15 календарних днів), пунктом 2 Розпорядження керівника Секретаріату Суду від 22 лютого 2023 року № 88/4/2023-к/тр, внесено зміни до розпорядження керівника Секретаріату Суду від 27 січня 2023 року № 44/4/2023-к/тр та, зокрема передбачено додаткову компенсацію за 15 днів додаткової відпустки за стаж державної служби.

На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог: про визнання протиправної бездіяльності Конституційного Суду України в частині щодо ненадання Завідувачу сектору юридичних позицій Правового департаменту ОСОБА_1 , за його заявою, усіх днів невикористаних щорічних (основної та додаткової) відпусток з подальшим звільненням; про визнання протиправними дій Конституційного Суду України, що призвели до визначення Завідувачу сектору юридичних позицій Правового департаменту ОСОБА_1 дати звільнення 22.02.2023 з подальшим перенесенням її на 01.03.2023.

Щодо адміністративного позову в частині визнання протиправними та скасування Розпоряджень Керівника Секретаріату Конституційного Суду України від 27 січня 2023 року № 44/4/202 3-к/тр «Про ОСОБА_1 », від 22 лютого 2023 року № 88/4/2023-к-тр в частині звільнення Позивача з посади Завідувача сектору юридичних позицій Правового департаменту; поновлення ОСОБА_1 на вказаній посаді та щодо стягнення з Конституційного Суду України середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону № 889-VIII державна служба здійснюється з дотриманням таких принципів: 1) верховенства права - забезпечення пріоритету прав і свобод людини і громадянина відповідно до Конституції України, що визначають зміст та спрямованість діяльності державного службовця під час виконання завдань і функцій держави; 2) законності - обов`язок державного службовця діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 3) професіоналізму - компетентне, об`єктивне і неупереджене виконання посадових обов`язків, постійне підвищення державним службовцем рівня своєї професійної компетентності, вільне володіння державною мовою і, за потреби, регіональною мовою або мовою національних меншин, визначеною відповідно до закону; 4) патріотизму - відданість та вірне служіння Українському народові; 5) доброчесності - спрямованість дій державного службовця на захист публічних інтересів та відмова державного службовця від превалювання приватного інтересу під час здійснення наданих йому повноважень; 6) ефективності - раціональне і результативне використання ресурсів для досягнення цілей державної політики; 7) забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження; 8) політичної неупередженості - недопущення впливу політичних поглядів на дії та рішення державного службовця, а також утримання від демонстрації свого ставлення до політичних партій, демонстрації власних політичних поглядів під час виконання посадових обов`язків; 9) прозорості - відкритість інформації про діяльність державного службовця, крім випадків, визначених Конституцією та законами України; 10) стабільності - призначення державних службовців безстроково, крім випадків, визначених законом, незалежність персонального складу державної служби від змін політичного керівництва держави та державних органів.

Статтею 5 Закону № 889-VIII передбачено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 7 Закону № 889-VIII державний службовець має право на оскарження в установленому законом порядку рішень про накладення дисциплінарного стягнення, звільнення з посади державної служби, а також висновку, що містить негативну оцінку за результатами оцінювання його службової діяльності.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87 цього Закону).

Положеннями статті 87 Закону № 889-VIII встановлено порядок припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Так, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Згідно з частиною 3 статті 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Відповідно до п. 4 частини першої ст. 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є, зокрема розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).

Згідно з п. 1 частини першої ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини 6 статті 49-2 Кодексу законів про працю України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

- про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

- у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

- не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Згідно зі статтею 42 Кодексу законів про працю України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; 11) працівникам, які є членами пожежно-рятувальних підрозділів для забезпечення добровільної пожежної охорони не менше року.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Аналіз наведених положень Закону України «Про державну службу» та КЗпП України, дає підстави для висновку про визначення законодавством чіткої та послідовної процедури вивільнення працівників у разі скорочення посади, яка передбачає: 1) повідомлення працівників про наступне їх вивільнення не пізніше, ніж за два місяці; 2) пропонування працівнику всіх наявних вакантних посад, які були наявними на момент попередження працівника про звільнення та з`явилися протягом періоду з дня попередження до дня звільнення, а також існували безпосередньо станом на день звільнення, та які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації; 3) перевірку наявності у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці, тобто здійснення їх порівняльного аналізу за такими критеріями.

При цьому визначальним критерієм для встановлення наявності переважного права на залишення на роботі працівникам при скороченні чисельності штату у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень його кваліфікації та продуктивність праці, а сімейний стан, стаж роботи та інші обставини, що надають право для залишення на роботі, враховуються лише у тому разі, коли працівники мають однакову кваліфікацію і продуктивність праці.

Доказами більш високої кваліфікації можуть бути відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), підвищення кваліфікації, навчання без відриву від виробництва, винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, досвід трудової діяльності.

Про продуктивність праці, як узагальнюючий показник її результативності, може свідчити збільшення обсягу виконуваної роботи, її якості, суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника.

Таким чином, для порівняння кваліфікації та продуктивності праці працівників повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів, про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника підлягають оцінюванню окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в ч. 2 статті 42 КЗпП України.

Водночас, для виявлення працівників, які підлягають у першу чергу залишенню на роботі при скороченні штатів, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом складання відповідної довідки у довільній формі з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі.

Отже, лише виконання роботодавцем всіх у сукупності вищезазначених гарантій реалізації працівником права на працю при скороченні посади є підставою для правомірного звільнення такого працівника.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11 травня 2023 року у справі № 380/9574/21, від 12 жовтня 2023 року у справі № 380/10238/21, від 02 листопада 2023 року у справі № 380/9055/22, від 31 березня 2025 року у справі № 360/48/23, від 20 листопада 2025 року у справі № 160/17379/21.

В якості обґрунтувань вказаних позовних вимог ОСОБА_1 зокрема зазначив, що виходячи із кількості наявних посад на дату першого попередження, а також подальших змін і виникнення додаткових посад, Відповідачем не було виконано вимог законодавства щодо пропозиції Позивачу всіх наявних вакантних посад, які він може обіймати.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до правової позиції Верховного Суду суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

Оскільки, в матеріалах даної адміністративної справи були відсутні докази щодо наявних всіх вакантних посад у Відповідача за період з дати першого попередження до моменту звільнення ОСОБА_1 (з 02 січня 2023 року по 01 березня 2023 року), в тому числі відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей Позивача, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2025 року було витребувано в Конституційного Суду України:

- докази щодо наявних всіх вакантних посад у Конституційного Суду України за період з дати першого попередження до моменту звільнення ОСОБА_1 - з 02 січня 2023 року по 01 березня 2023 року, в тому числі відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей ОСОБА_1 із наданням посадових інструкцій вказаних державних службовців;

- довідку про заробітну плату ОСОБА_1 , розраховану за останні два місяці роботи перед звільненням, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідачем до Шостого апеляційного адміністративного суду було подано Заяву про виконання ухвали суду, до якої надано інформацію щодо наявних вакантних посад у Секретаріаті Конституційного Суду України (далі - Секретаріат Суду) у період з дня попередження ОСОБА_1 про скорочення посади (02 січня 2023 року) до дати звільнення з посади (01 березня 2023 року) та довідку про заробітну плату ОСОБА_1 , розраховану за останні два місяці роботи перед звільненням.

У вказаній Заяві Конституційним Судом України було наголошено, що звільненню ОСОБА_1 передувала подана ним заява від 12 січня 2023 року (реєстр. № 21/110), у якій він просив надати невикористані щорічні відпустки з наступним звільненням. Тобто, на переконання Відповідача, Позивач навіть не розглядав варіанти продовження трудових відносин у Секретаріаті Конституційного Суду України, не дивлячись на те, що з усіх державних службовців (посади яких було скорочено) саме ОСОБА_1 було запропоновано найкращу із наявних посад.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що 12 січня 2023 року Позивач подав заяву про надання невикористаних щорічних відпусток з наступним звільненням за п. 1. ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (через скорочення посади згідно з Попередженням), а не у зв`язку з небажанням продовження трудових відносин у Секретаріаті Конституційного Суду України.

Крім того, згідно Попередження про скорочення посади від 02 січня 2023 року, Позивачу було запропоновано для переведення наявну тимчасову вакантну посаду Головного консультанта відділу юридичного супроводження розгляду конституційних скарг управління опрацювання конституційних скарг Правового департаменту, на час відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_2 , до 08.02.2023 (категорії В, підкатегорії В-В1-1, посадовий оклад 22847,50 грн) відповідно до його кваліфікації.

Щодо наявного в матеріалах даної адміністративної справи Попередження про скорочення посади від 20 січня 2023 року, яким проінформовано, що ОСОБА_2 - Головному консультанту відділу юридичного супроводження розгляду конституційних скарг управління опрацювання конституційних скарг Правового департаменту продовжено строк відпустки для догляду за дитиною до 08 серпня 2023 року, то колегія суддів звертає увагу, що дата ознайомлення Позивача з цим Попередженням на ньому відсутня.

Крім того, Відповідачем не надано доказів надіслання вказаного Попередження від 20 січня 2023 року Позивачу будь-яким засобом (поштою, електронною поштою, та/або на засобами телефонного зв`язку), та така інформація відсутня в матеріалах даної адміністративної справи.

Таким чином, Позивач був попереджений лише 02 січня 2023 року про скорочення його посади, яке містило пропозицію перейти на одну тимчасову посаду, вільну до 08 лютого 2023 року, тобто запропоновано працевлаштування на 1 місяць.

Відповідачем в Заяві на виконання вимог ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2025 року зазначено, що на час попередження Позивача про скорочення посади вакантними у Секретаріаті Суду були наступні посади:

1) Заступник керівника Секретаріату Суду - керівник Правового департаменту. При Конституційним Судом повідомлено, що вказана посада не могла бути запропонована Позивачу (є посадою вищого рівня) з огляду на те, що відповідно до частини четвертої статті 44 Закону України «Про Конституційний Суд України» заступників керівника Секретаріату Суду призначає Конституційний Суд України за поданням Голови Суду; кандидати на посади першого заступника та заступників керівника Секретаріату мають відповідати кваліфікаційним вимогам, передбаченим Законом України «Про державну службу» для осіб, які претендують на зайняття посади державної служби категорії «А»;

2) Заступник керівника Адміністративно-фінансового департаменту - керівник управління інформаційно-комунікаційних технологій. Вказана посада не могла бути запропонована Позивачу, оскільки вимагає відповідного рівня освіти та кваліфікації у кандидата на посаду, зокрема, у сферах цифровізації, цифрових трансформацій, цифрового розвитку, цифрових інновацій, електронної демократії, розвитку інформаційного суспільства, інформатизації, розвитку цифрових навичок та цифрових прав громадян, відкритих даних, розвитку інфраструктури широкосмугового доступу до мережі Інтернет та електронних комунікацій (телекомунікацій, електрозв`язку), розвитку ІТ-індустрії, здійснення заходів щодо створення, розвитку та забезпечення інформаційної безпеки єдиного органу конституційної юрисдикції, захисту інформації тощо;

3) Головний консультант Управління порівняльно-правового аналізу відділу порівняльних досліджень. Вказана посада не могла бути запропонована Позивачу, оскільки вимагає відповідного рівня освіти та кваліфікації у кандидата на посаду, зокрема, вимогу щодо володіння іноземною мовою задля виконання таких основних завдань структурного підрозділу, як: підготовка аналітичних та інформаційних матеріалів на основі дослідження законодавства зарубіжних країн, актів міжнародного права, практики органів конституційної юрисдикції зарубіжних країн, міжнародних судових установ з питань, які розглядаються або можуть розглядатися у конституційному провадженні; забезпечення Суду та його Секретаріату актуальною та достовірною інформацією про чинні в Україні нормативно-правові акти, контролю їх належного використання під час оформлення актів Суду, надання з цього приводу необхідного консультування;

4) Провідний спеціаліст відділу міжнародного співробітництва Управління комунікацій Конституційного Суду України та міжнародного співробітництва. Вказана посада не могла бути запропонована Позивачу, оскільки вимагає відповідного рівня освіти та кваліфікації у кандидата на посаду, зокрема, вимога щодо знання іноземної мови задля встановлення, підтримання та розвиток відносин з іноземними органами конституційної юрисдикції, міжнародними судами, міжнародними організаціями тощо; організація, протокольне забезпечення та проведення міжнародних заходів за участі Суду та його представників в Україні та за кордоном; здійснення супроводу закордонних візитів суддів Суду та представників Секретаріату; сприяння зміцненню інституційної спроможності Суду та Секретаріату шляхом долучення до кращої європейської практики; інформаційно-аналітичне забезпечення шляхом здійснення контент-моніторингу висвітлення діяльності Суду в інформаційному просторі, соціальних мережах та правової інформації, забезпечення своєчасного інформаційного наповнення відповідних рубрик англомовної версій офіційного вебсайту Суду (відповідно до Порядку функціонування офіційного вебсайту Конституційного Суду України) тощо;

5) Провідний спеціаліст відділу фінансового забезпечення Бухгалтерської служби Конституційного Суду України. Вказана посада не могла бути запропонована Позивачу, оскільки вимагає відповідної освіти та кваліфікації у кандидата на посаду, зокрема, задля ведення бухгалтерського обліку фінансово-господарської діяльності Суду та складання звітності; проведення розрахунків, організація формування пропозицій до Бюджетної декларації та щорічного розроблення планових показників до проєкту Державного бюджету України на відповідний рік виходячи з рівня витрат, які забезпечували б повне, незалежне здійснення правосуддя Судом згідно із законодавством України; здійснення підготовчої роботи та подання проєкту бюджету Суду на розгляд керівництву Суду, Міністерству фінансів України, профільним комітетам Верховної Ради України; формування таких бюджетних документів, як бюджетний запит, паспорт бюджетної програми, кошторис видатків та помісячний план асигнувань Суду на відповідний рік, з метою забезпечення установи фінансовими ресурсами для досягнення стратегічних цілей, виконання завдань та результативних показників головного розпорядника, визначених паспортом бюджетної програми за КВК 080 «Конституційний Суд України»; забезпечення обrрунтованості видатків Суду згідно принцишв ефективності, результативності та пріоритетності витрат; забезпечення дотримання бюджетного законодавства при взятті бюджетних зобов`язань, своєчасного подання на реєстрацію таких зобов`язань, здійснення платежів відповідно до взятих бюджетних зобов`язань, достовірного та в повному обсязі відображення операцій у бухгалтерському обліку та звітності; забезпечення контролю за наявністю і рухом майна, використанням фінансових і матеріальних (нематеріальних) ресурсів відповідно до затверджених нормативів і кошторисів; запобігання виникненню негативних явищ у фінансово-господарській діяльності, виявлення і мобілізація внутрішньогосподарських резервів.

Також, Відповідачем було наголошено, що постановою від 20 грудня 2022 року № 36-п/2022 Конституційний Суд України затвердив структуру і штатний розпис Суду та Секретаріату (введено в дію з 01 січня 2023 року), внаслідок чого відбулись організаційно-штатні зміни в Секретаріаті - скорочення значної кількості посад державної служби.

Так, зокрема, в Секретаріаті було скорочено 25 посад, а саме: 3 посади завідувача сектору, 2 посади заступника завідувача відділу, 4 посади головного спеціаліста, 7 посад головного консультанта, 3 посади старшого консультанта, 4 посади провідного спеціаліста, 2 посади інших працівників (не державна служба), а також реорганізовано 27 посад державної служби (зокрема, посаду завідувача відділу Бібліотеки Суду; посаду завідувача відділу (Приймальня звернень до Суду); посаду заступника завідувача відділу реорганізовано у посаду головного спеціаліста; 19 посад головних спеціалістів реорганізовано у 19 посад провідних спеціалістів; 5 посад головних консультантів реорганізовано у 5 посад старших консультантів.

Внаслідок такої реорганізації посад державної служби:

- працівнику, який обіймав посаду головного спеціаліста відділу відділу кадрового забезпечення суддів та працівників Секретаріату Управління роботи з персоналом Секретаріату Суду запропоновано посаду провідного спеціаліста цього ж структурного підрозділу;

- працівнику, який обіймав посаду головного спеціаліста Сектору з питань запобігання і виявлення корупції запропоновано посаду провідного спеціаліста цього ж структурного підрозділу;

- працівнику, який обіймав посаду головного спеціаліста Режимно-секретного сектору запропоновано посаду провідного спеціаліста цього ж структурного підрозділу;

- працівнику, який обіймав посаду головного спеціаліста відділу контролю Управління документального забезпечення запропоновано посаду провідного спеціаліста цього ж структурного підрозділу;

- працівнику, який обіймав посаду заступника завідувача відділу організаційної роботи Управління організаційного забезпечення та апаратної роботи запропоновано посаду провідного спеціаліста цього ж структурного підрозділу;

- трьом працівникам, які обіймали посади головних спеціалістів відділу організаційної роботи Управління організаційного забезпечення та апаратної роботи запропоновано посаду провідних спеціалістів цього ж структурного підрозділу;

- працівнику, який обіймав посаду головного спеціаліста Департаменту організаційної роботи запропоновано посаду провідного спеціаліста відділу супроводження документів Управління організаційного забезпечення та апаратної роботи Департаменту організаційної роботи;

- працівнику, який обіймав посаду головного спеціаліста сектору підготовки до видання друкованого органу Конституційного Суду України «Вісник Конституційного Суду України» запропоновано посаду провідного спеціаліста цього ж структурного підрозділу;

- працівнику, який обіймав посаду головного спеціаліста Архіву Конституційного Суду України запропоновано посаду провідного спеціаліста цього ж структурного підрозділу;

- працівнику, який обіймав посаду головного спеціаліста відділу міжнародного співробітництва Управління комунікацій Конституційного Суду України та міжнародного співробітництва запропоновано посаду провідного спеціаліста цього ж структурного підрозділу;

- працівнику, який обіймав посаду завідувача Бібліотеки Конституційного Суду України запропоновано посаду завідувача Бібліотеки Конституційного Суду України (на правах сектору);

- працівнику, який обіймав посаду головного спеціаліста відділу попередніх висновків Управління опрацювання конституційних скарг запропоновано посаду старшого консультанта цього ж структурного підрозділу;

- двом працівникам, які обіймали посади головних спеціалістів відділу юридичного супроводження розгляду конституційних скарг Управління опрацювання конституційних скарг запропоновано посади старшого консультанта цього ж структурного підрозділу;

- працівнику, який обіймав посаду завідувача приймальні звернень до Конституційного Суду України запропоновано посаду завідувача сектору цього ж структурного підрозділу;

- двом працівникам, які обіймали посади головних спеціалістів приймальні звернень до Конституційного Суду України запропоновано посади провідних спеціалістів цього ж структурного підрозділу;

- двом працівникам, які обіймали посади головних спеціалістів відділу захисту інформації в телекомунікаційних системах Управління інформаційно-комунікаційних технологій запропоновано посади провідних спеціалістів цього ж структурного підрозділу;

- працівнику, який обіймав посаду головного спеціаліста відділу адміністрування інформаційних мереж та баз даних Управління інформаційно-комунікаційних технологій запропоновано посаду провідного спеціаліста цього ж структурного підрозділу;

- працівнику, який обіймав посаду головного спеціаліста відділу договірної роботи та публічних закупівель Управління державного майна запропоновано посаду провідного спеціаліста цього ж структурного підрозділу;

- посаду головного спеціаліста відділу фінансового забезпечення Бухгалтерської служби Конституційного Суду України реорганізовано у посаду провідного спеціаліста цього ж структурного підрозділу.

Отже, на переконання Відповідача, всім працівникам Секретаріату Суду, посади яких реорганізовано, запропоновано посади (які є нижчими у порівняно із попередніми) у тих самих структурних підрозділах, у яких вони обіймали відповідні посади. Таким чином, доводи що вказані посади були вакантними, є необrрунтованими, оскільки вони одразу були запропоноваю відповідним працівникам в межах структурних підрозділів відповідно до їх кваліфікації, спеціалізації, з урахуванням значного досвіду роботи у відповідних структурних підрозділах.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що Позивачем в апеляційній скарзі зазначено, що матеріали справи містять докази звільнення двох осіб, які обіймали постійні посади у тому ж структурному підрозділі, що їх вивільнено у період попередження Позивача до дати звільнення, проте їх не було запропоновано останньому.

Щодо вищезазначеного Відповідачем в Заяві на виконання вимог ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2025 року було вказано, що посада Провідного спеціаліста була запропонована підлеглій ОСОБА_1 - Головному спеціалісту сектору юридичних позицій (який було ліквідовано) Д. Бобир, яка (перебуваючи за кордоном) дала згоду на переведення на зазначену посаду. Тому ця посада не пропонувалася Позивачу. Надалі Д. Бобир було запропоновано посаду Старшого консультанта відділу попередніх висновків управління опрацювання конституційних подань та конституційних звернень Правового департаменту (у зв`язку зі звільненням основного працівника). При цьому зазначену посаду було запропоновано ОСОБА_3 , оскільки вона є одинокою матір`ю, відповідно керуючись моральними засадами, людяністю, пріоритетність у цій посаді було надано саме останній, враховуючи, що Позивачу було запропоновано посаду Головного консультанта відділу юридичного супроводження розгляду конституційних скарг управління опрацювання конституційних скарг Правового департаменту. При цьому, посада Головного консультанта відділу юридичного супроводження розгляду конституційних скарг управління опрацювання конституційних скарг Правового департаменту віднесена до категорії В, підкатегорії В-В 1-1 із посадовим окладом 22 847,50 грн (для порівняння посадовий оклад старшого консультанта становив 18 232,50 грн), тобто ОСОБА_1 були запропоновані значно кращі умови.

Щодо відділу супроводження розгляду конституційних скарг, у якому ОСОБА_1 запропоновано найкращу посаду із наявних у Секретаріаті Конституційного Суду України, зазначено, що посада старшого консультанта, на яку посилається Позивач, є також тимчасовою (відпустка для догляду за дитиною ОСОБА_4 ).

Крім того, Позивач в якості прикладу під час судового засідання наводив розпорядження керівника Секретаріату Конституційного Суду України про звільнення окремих державних службовців.

Так, наводячи в якості такого прикладу розпорядження керівника Секретаріату Суду «Про звільнення ОСОБА_5 » від 25 січня 2023 року щодо звільнення Головного консультанта відділу юридичного супроводження розгляду конституційних скарг управління опрацювання конституційних скарг Правового департаменту (25 січня 2023 року) та наголошуючи, що Позивачу не було запропоновано вказану посаду (замість запропонованої тимчасової посади), ОСОБА_1 викривляє зміст розпорядження керівника Секретаріату Конституційного Суду України, оскільки посаду Головного консультанта відділу юридичного супроводження розгляду конституційних скарг управління опрацювання конституційних скарг Правового департаменту було скорочено. Тому, не погоджуючись із призначенням на нижчу посаду, ОСОБА_6 подала заяву про звільнення.

Стосовно розпорядження керівника Секретаріату Суду «Про звільнення ОСОБА_7 » від 15 лютого 2023 року щодо звільнення Головного консультанта відділу юридичного супроводження розгляду конституційних скарг управління опрацювання конституційних скарг Правового департаменту, мало місце звільнення з огляду на непередбачувані обставини державного службовця ОСОБА_7 (внаслідок необхідності проходження тривалого обстеження стану здоров`я та лікування за кордоном) та особистим проханням звільненої особи щодо збереження за нею посади (без її заповнення) відповідно до частини десятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Таким чином, керуючись моральними засадами, людяністю, розуміючи моральний і фізичний стан працівника, а також враховуючи введення воєнного стану, факт повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України, дотримання конституційного права на працю відповідної особи, вказану посаду протягом певного часу не було укомплектовано. На момент звільнення ОСОБА_7 використала усі передбачені частиною четвертою статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» дні відпустки і не було жодних правових підстав продовжувати цю відпустку (вимушений крок як з боку державного службовця, так керівництва Секретаріату Конституційного Суду України).

Проте, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини десятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII особи, звільнені з посад державної служби та служби в органах місцевого самоврядування у період дії воєнного стану, протягом одного року після припинення чи скасування воєнного стану можуть бути прийняті на рівнозначні або нижчі посади державної служби та служби в органах місцевого самоврядування без проведення конкурсу.

Таким чином, збереження посади за звільненою особою не базується на нормах законодавства та суперечить вказаній вище нормі Закону № 389-VIII, яка має інший предмет врегулювання - можливість бути прийнятою на рівнозначну або нижчу посади державної служби без проведення конкурсу.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що самим Відповідачем підтверджено, що за період з дня попередження до дня звільнення ОСОБА_1 з посади, в Конституційного Суду України були вакантні інші посади.

Разом з тим, Відповідачем як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції не надано будь-яких доказів на підтвердження пропозиції Позивачу зайняти інші вакантні посади, які були наявними на момент попередження працівника про звільнення чи з`явилися протягом періоду з дня попередження до дня звільнення, а також існували безпосередньо станом на день звільнення, та які він міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 27 жовтня 2025 року у справі № 600/3466/23-а, пунктом 3 частини першої статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» від 05 липня 2012 року № 5067-VI (далі - Закон № 5067-VI) визначено, що вакансія - вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа.

Відповідно до частини третьої статті 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується, зокрема, гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Верховний Суд, аналізуючи дотримання роботодавцем виконання вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України щодо працевлаштування працівника, у зіставленні з приписами пункту 3 частини першої статті 1 Закону № 5067-VI, частини третьої статті 2 Закону України «Про відпустки» та частини другої статті 23 Кодексу законів про працю України, дійшов висновку, що якщо працівник відсутній у зв`язку з хворобою, відрядженням, відпусткою посада, яку він займає, не є вакантною. Отже, посада жінки, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, не може бути вакантною, оскільки прийняття працівників на таку посаду можливе лише за строковим трудовим договором на період до виходу з відпустки для догляду за дитиною основного працівника.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 25 вересня 2019 року у справі № 676/1679/18, від 16 червня 2020 року у справі № 462/303/17, від 23 грудня 2020 року у справі № 285/4227/18.

Таким чином, колегія суддів у даній адміністративній справі дійшла висновку, що Відповідачем порушено право Позивача щодо запропонування вакантних посад, оскільки єдина запропонована тимчасова вакантна посада Головного консультанта відділу юридичного супроводження розгляду конституційних скарг управління опрацювання конституційних скарг Правового департаменту (на час відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_2 до 08.02.2023), з урахуванням висновку Верховного Суду, не є вакантною посадою.

Наведене вище є свідченням недотримання Відповідачем порядку звільнення Позивача, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку, що оскаржені Позивачем Розпорядження Відповідача в частині звільнення Позивача з посади є протиправними і підлягають скасуванню.

Щодо позовних вимог Позивача: зобов`язати Конституційний Суд України вчинити необхідні дії та прийняти рішення щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді Завідувача сектору юридичних позицій Правового департаменту та змінити дату його звільнення відповідно до його заяви від 12.01.2023, та вимог Позивача, що з метою забезпечення ефективного захисту його прав, свобод та інтересів, просив суд вийти за межі позову (відповідно до частини 2 статті 9 КАС України), допустити/застосувати інший спосіб ефективного поновлення та захисту прав, свобод, його інтересів від порушень з боку Відповідача - суб`єкта владних повноважень, якщо будь-який з обраних ним (як Позивачем) способів є невдалим та/або позовні вимоги не виявилися здатними забезпечити повне відновлення порушених прав чи інтересів, колегія суддів зазначає наступне.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог: про визнання протиправної бездіяльності Конституційного Суду України в частині щодо ненадання Завідувачу сектору юридичних позицій Правового департаменту ОСОБА_1 , за його заявою, усіх днів невикористаних щорічних (основної та додаткової) відпусток з подальшим звільненням; про визнання протиправними дій Конституційного Суду України, що призвели до визначення Завідувачу сектору юридичних позицій Правового департаменту ОСОБА_1 дати звільнення 22.02.2023 з подальшим перенесенням її на 01.03.2023, тому відсутні також підстави і для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання Конституційного Суду України вчинити необхідні дії та змінити дату звільнення Позивача відповідно до його заяви від 12.01.2023.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

На підставі вищевикладеного, з метою ефективного захисту прав Позивача, про захист яких він просив, колегія суддів на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім, належним та ефективним: поновити ОСОБА_1 в Конституційному Суді України на посаді Завідувача сектору юридичних позицій Правового департаменту з 02 березня 2023 року.

Згідно з частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Із пункту 5 Порядку № 100 вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Порядку № 100).

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку № 100 середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно з абз. 4 пункту 2 Порядку № 100 якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку (В інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.).

У звязку з наведеним, Відповідачем додано Довідку про заробітну плату від 05 листопада 2025 року № 19/1-015-50, відповідно до якої середньомісячний заробіток Позивача за останні два місяці роботи перед звільненням (січень - лютий 2023 року) складав 37 851,24 грн; середньоденна заробітна плата складала 1802,44 грн.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до абзацу 6 пункту 2 Порядку № 100 час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19.

Позивачем до Шостого апеляційного адміністративного суду було подано клопотання, до якого додано Довідку Відповідача від 13 січня 2023 року № 19/1-15/6-5 про заробітну плату (інші доходи) та утримання за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року, в якій надано інформацію про нараховану заробітну плату з врахуванням утриманих податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

Також, Позивачем до позовної заяви додано розрахункові листи за період: квітень 2022 року - січень 2023 року (т. 1, а.с. 19-21).

Із вказаних вище, Довідки Відповідача від 13 січня 2023 року № 19/1-15/6-5, розрахункових листків вбачається, що Позивач у період з квітня 2022 року по січень 2023 року перебував у простої, у зв`язку з чим останніми двома повністю відпрацьованими місяцями роботи Позивача є лютий 2022 року (20 відпрацьованих днів) та березень 2022 року (22 відпрацьованих дні).

Таким чином, розрахунки Відповідача у Довідці від 05 листопада 2025 року № 19/1-015-50 суперечать Порядку № 100, оскільки Позивач з квітня 2022 року по січень 2023 року перебував у простої.

Згідно розрахункового листа за лютий 2022 року, до заробітної плати Позивача включено наступні нарахування: 23 952,50 грн (посадовий оклад) + 800,00 грн (доплата за ранг) + 11 976,25 грн (надбавка за вислугу років) + 3 592,88 грн (щомісячна премія) = 40 321,63 грн.

Також, згідно розрахункового листа за березень 2022 року, до заробітної плати Позивача включено наступні нарахування: 23 952,50 грн (посадовий оклад) + 800,00 грн (доплата за ранг) + 11 976,25 грн (надбавка за вислугу років) = 36 728,75 грн.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що середньоденна заробітна плата Позивача за лютий 2022 року - березень 2022 року складає 1 834,53 грн ((40 321,63 грн + 36 728,75 грн): 42 відпрацьованих днів (20+22))

Також, колегія суддів звертає увагу, що згідно розпорядження Керівника Секретаріату Конституційного Суду України від 27.01.2023 № 44/4/202 3-к/тр «Про ОСОБА_1 », з урахуванням розпорядження Керівника Секретаріату Конституційного Суду України від 22.02.2023 № 88/4/2023-к-тр Позивача звільнено з посади з 01 березня 2023 року.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що тривалість вимушеного прогулу Позивача, який утворився внаслідок протиправного його звільнення необхідно обраховувати з 02 березня 2023 року (перший робочий день після звільнення Позивача) по 25 листопада 2025 року включно (дата прийняття судом апеляційної інстанції рішення про поновлення Позивача на посаді), що становить 714 робочих дні.

Враховуючи вищенаведене та перевіривши всі фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав для стягнення з Відповідача на користь Позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02 березня 2023 року по 25 листопада 2025 року включно в сумі 1 309 854,42 грн (1 834,53 грн х 714 робочих днів) з утриманням із цієї суми встановлених законодавством податків та зборів.

Відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Позивачем до Шостого апеляційного адміністративного суду також було подано клопотання, в якому він зокрема просив притягнути до відповідальності Відповідача (його представників).

Як на підставу зазначеного, Позивач послався на те, що невідповідністю статусу високої установи (Конституційного Суду України) є систематичне викривлення фактичних обставин, що мають значення для вирішення спору, приховування вакантних посад, перевантаження супутньою мало дотичною до предмету спору інформацією та інші спрямовані на ускладнення при вирішенні спору та уникнення відповідальності дії Відповідача (його представників) як у першій, так і у апеляційній інстанціях. Вказані дії містять ознаки не лише негативного впливу на Позивача, а й неналежного виконання вимог/доручень судів та намагання ввести суд в оману.

Так, Позивач вказав, що учасники справи зобов`язані надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні, а за введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що Позивач не навів будь-яких обгрунтувань в чому саме полягали спрямовані на ускладнення при вирішенні спору та уникнення відповідальності дії Відповідача (його представників), та не вказав, до якої саме відповідальності слід притягнути Відповідача (його представників).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку щодо відстуності підстав для притягнення Відповідача (його представників) до відповідальності у звязку з його необгрунтованістю та безпідставністю.

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 317 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи.

Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Розглянувши доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено за неповного з`ясування обставин справи та порушенням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з цим, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове судове рішення, яким адміністративний позов Позивача задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 травня 2025 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати розпорядження Керівника Секретаріату Конституційного Суду України «Про ОСОБА_1 » від 27 січня 2023 року № 44/4/202 3-к/тр, розпорядження Керівника Секретаріату Конституційного Суду України «Про внесення змін до розпорядження керівника Секретаріату Конституційного Суду України «Про ОСОБА_1 » від 27 січня 2023 року № 44/4/202 3-к/тр» від 22 лютого 2023 року № 88/4/2023-к-тр в частині звільнення ОСОБА_1 з посади Завідувача сектору юридичних позицій Правового департаменту.

Поновити ОСОБА_1 в Конституційному Суді України на посаді Завідувача сектору юридичних позицій Правового департаменту з 02 березня 2023 року.

Стягнути з Конституційного Суду України (01033, м. Київ, вул. Жилянська, 14, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1 309 854 (один мільйон триста дев`ять тисяч вісімсот п`ятдесят чотири) грн 42 коп.

В іншій частині адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Н.П. Бужак

Є.І. Мєзєнцев

Повний текст складено 01.12.2025 року.