Справа № 420/6166/25
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2025-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/6166/25

Перша інстанція: суддя Танцюра К.О.,

повний текст судового рішення

складено 30.06.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійний вимог на предмет спору - Державна казначейська служба України, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

27 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійний вимог на предмет спору Державна казначейська служба України, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови сплати ОСОБА_1 інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 19.02.2020 року по 17.10.2024 року на суму основної заборгованості 494814 грн. 33 коп. нарахованої на виконання рішення від 13.07.2020 року Одеського окружного адміністративного суду у справі № 420/1297/20 у загальній сумі 395 770 грн. 34 коп., та інфляційних втрат і три проценти річних за період з 01.12.2020 року по 17.10.2024 року на суму основної заборгованості 888 732 грн 77 коп. нарахованої на виконання рішення від 08.10.2020 року Одеського окружного адміністративного суду у справі № 420/7857/20 у загальній сумі 636682 грн. 33 коп.;

- стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на підставі статті 625 ЦК України на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати та три процента річних за період з 19.02.2020 року по 17.10.2024 року на суму основної заборгованості 494814 грн. 33 коп. нарахованої на виконання рішення від 13.07.2020 року Одеського окружного адміністративного суду у справі № 420/1297/20 у сумі 395 770 грн. 34 коп. та інфляційні втрати і три проценти річних за період з 01.12.2020 року по 17.10.2024 року на суму основної заборгованості 888 732 грн 77 коп. нарахованої на виконання рішення від 08.10.2020 року Одеського окружного адміністративного суду у справі № 420/7857/20 у сумі 636 682 грн. 33 коп., а всього загальну суму 1 032 452 грн. 67 коп. за рахунок Державного бюджету України, шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку України без утримання з цієї суми при виконанні рішення обов`язкових платежів і зборів, комісійної винагороди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 18 жовтня 2024 року від Пенсійного фонду України на картковий рахунок позивача зарахована сума 1383547,10 грн для погашення боргу за судовими рішеннями по справі №420/1297/20 та по справі №420/7857/20. При цьому, як вказав позивач, відповідач сплатив борг за рішеннями суду, без інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 19.02.2020 року по 17.10.2024 року на суму основної заборгованості 494814 грн. 33 коп. нарахованої на виконання рішення від 13.07.2020 року Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/1297/20 у загальній сумі 395770 грн. 34 коп., та інфляційних втрат і три проценти річних за період з 01.12.2020 року по 17.10.2024 року на суму основної заборгованості 888732 грн 77 коп. нарахованої на виконання рішення від 08.10.2020 року Одеського окружного адміністративного суду у справі № 420/7857/20 у загальній сумі 636682 грн. 33 коп. Позивач, посилаючись на положення ст.509 ЦК України, рішення Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі №686/7081/21 і діюче законодавство України.

Представник відповідача, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, заперечував проти задоволення позовних вимог, в обґрунтування своєї правової позиції зазначив, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові. Як вбачається з матеріалів справи, Головне управління сплатило позивачу різницю щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, яка утворилася внаслідок проведення перерахунку такої виплати на виконання судових рішень від 08.10.2020 по справі 420/7857/20 та від 13.07.2020 по справі № 420/1297/20. При цьому відповідач зазначив, що вказаними судовими рішеннями на Головне управління було покладено зобов`язання саме провести перерахунок щомісячного довічного грошового утримання. Тобто, з Головного управління не було стягнуто певну суму грошових коштів (заборгованості) та за встановленими обставинами між позивачем та Головним управлінням не виникло грошових правовідносин, а позивач не є кредитором по відношенню до відповідача. Таким чином, як зазначив відповідач, оскільки між позивачем та Головним управлінням не виникли грошові правовідносини, вимоги позивача про стягнення трьох відсотків річних відповідно до ст. 625 ЦК України є необґрунтованими.

Представник третьої особи, Державної казначейської служби України, в обґрунтування своєї правової позиції зазначив, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. При цьому, як вказала третя особа, відсутні підстави для стягнення Казначейством за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку інфляційних витрат та 3% річних, оскільки належним боржником, що прострочив грошове зобов`язання є Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу, апелянтом посилався на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зокрема, апелянт в своїй апеляційній скарзі зазначив, що Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.10.2023 року у справі № 686/7081/21 вирішувала питання про те, чи застосовні приписи статті 625 ЦК України до правовідносин, які виникають унаслідок порушення державою обов`язку з виплати відшкодування шкоди у визначеному в чинному рішенні суду розмірі.

Велика Палата Верховного Суду наголошувала на тому, що у разі порушення державою- боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача- кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901^ встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3% річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.»

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28.11.2024 у справі № 335/5729/20.

Тому, на думку апелянта, відмова відповідача здійснити виплату інфляційних втрат за період затримки виконання грошового зобов`язання та трьох процентів річних, яку викладено у листі від 08 січня 2025 року № 484-33827/Н-02/8-1500/25 начальника відділу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області Дубової С. - є незаконною та такою, що порушує належне мені право на підставі статті 625 ЦК України права на таку виплату.

Від представника відповідача, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначено, що подана апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, оскільки позовні вимоги позивач обґрунтовує посиланнями на положення Цивільного кодексу України, які визначають відповідальність сторін за цивільно-правовим договором. При цьому, підставою виникнення спору є не цивільно-правовий договір, а нарахування та виплата позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, порядок та умови виплати якого регулюється спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Головним управлінням сплачено позивачу різницю щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, яка утворилася внаслідок проведення перерахунку такої виплати на виконання судових рішень від 08.10.2020 по справі 420/7857/20 та від 13.07.2020 по справі № 420/1297/20. Вказаними судовими рішеннями на Головне управління було покладено зобов`язання саме провести перерахунок щомісячного довічного грошового утримання. Тобто, з Головного управління не було стягнуто певну суму грошових коштів (заборгованості). Отже, за встановленими обставинами між позивачем та Головним управлінням не виникло грошових правовідносин. Позивач не є кредитором по відношенню до відповідача.

Таким чином, оскільки між позивачем та Головним управлінням не виникли грошові правовідносини, вимоги позивача про стягнення трьох відсотків річних відповідно до ст. 625 ЦК України є необґрунтованими.

Представник третьої особи, Державна казначейська служба України, також надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що вимога позивача щодо безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку є неправомірною та суперечить вимогам бюджетного законодавства.

Також зазначено, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 року у справі №910/4590/19, підтвердила, що відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), у разі прострочення грошового зобов`язання боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не передбачений договором або законом.

Таким чином, відповідальність за виконання грошового зобов`язання покладається виключно на боржника. Застосування частини другої статті 625 ЦК України означає обов`язок боржника компенсувати кредитору втрати від інфляційних процесів та сплатити три відсотки річних від простроченої суми.

Отже, нарахування інфляційних витрат та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання і не може бути покладений на інший орган чи особу, яка є неналежним боржником.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

Згідно з посвідчення №01088 позивач є суддею у відставці Військового апеляційного суду Військово-Морських Сил (а.с.14).

Відповідно до постанови Верховної ради України «Про звільнення суддів» від 03 червня 2010 року № 2315-VI, у зв`язку з поданням заяви про відставку за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню виконання обов`язків звільнено з посади судді Військового апеляційного суду Військово-Морських Сил ОСОБА_1 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13.07.2020 по справі №420/1297/20 задоволено позов позивача; визнано протиправним та скасовано рішення Малиновського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі №824525 від 16.05.2019 року про відмову в перерахунку довічного грошового утримання; визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №25 від 23.01.2020 року про відмову в перерахунку довічного грошового утримання суддів у відставці; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням раніше виплачених сум за період з 05.12.2019 року по 31.12.2019 року відповідно до довідки Одеського апеляційного суду №104 від 20.03.2019 року; за період з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року відповідно до довідки Одеського апеляційного суду №105 від 20.03.2019 року; за період з 01.01.2020 року відповідно до довідки Одеського апеляційного суду №06-21/61/2020; в іншій частині позовних вимог, - відмовлено.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04.11.2020 по справі №420/1297/20 ухвалено по всьому тексту рішення Одеського оружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року по справі №420/1297/20 замість періоду перерахунку пенсії «з 05.12.2019 року по 31.12.2019 року» відповідно до довідки Одеського апеляційного суду №104 від 20.03.2019 року, вказати «з 05.12.2018 року по 31.12.2018 року».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.10.2020 по справі №420/7857/20 частково задоволено позов позивача; визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №25 від 16 березня 2020 року про відмову у проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 ; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 на підставі довідки Одеського апеляційного суду №06-21/273/2020 від 10.03.2020 року починаючи з 19.02.2020 року з урахуванням фактично раніше виплачених коштів; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) суму сплаченого судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок); задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

18 жовтня 2024 року від Пенсійного фонду України на картковий рахунок позивача зарахована сума 1383547,10 грн для погашення боргу за судовими рішеннями по справі №420/1297/20 та по справі №420/7857/20, що не спростовано відповідачем (а.с.20).

Позивач, зазначивши, що Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області протиправно відмовило у сплаті ОСОБА_1 інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 19.02.2020 року по 17.10.2024 року на суму основної заборгованості 494814 грн. 33 коп. нарахованої на виконання рішення від 13.07.2020 року Одеського окружного адміністративного суду у справі № 420/1297/20 у загальній сумі 395770 грн. 34 коп., та інфляційних втрат і три проценти річних за період з 01.12.2020 року по 17.10.2024 року на суму основної заборгованості 888732 грн. 77 коп. нарахованої на виконання рішення від 08.10.2020 року Одеського окружного адміністративного суду у справі № 420/7857/20 у загальній сумі 636682 грн. 33 коп., звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Згідно з п.22 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, запроваджені ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України заходи є мірою саме майнової відповідальності.

Згідно з ч.2 ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000р. №2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Так, за ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000р. №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно з ст.4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000р. №2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Таким чином, у межах спірних правовідносин відповідач жодних платежів з виплати боргу (що є обов`язковою передумовою виникнення відповідного обов`язку за змістом Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-ІІІ) не проводив, що свідчить про відсутність події, з якою закон пов`язує виникнення обов`язку вчинити дії щодо нарахування інфляційних збитків.

Наведені приписи цивільного законодавства дають підстави дійти висновку про те, що нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З аналізу приписів статей 524, 533-535 і 625 ЦК України можна дійти висновку про те, що грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц.

Крім того, колегія суддів враховує, що Верховним Судом України у постановах від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11 викладена правова позиція про те, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України).

Така позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 2а-11853/10/1570.

Колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиплатою перерахованої пенсії позивача на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13.07.2020 року у справі №420/1297/20.

Колегія суддів зазначає, що між позивачем та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області відсутні договірні зобов`язання щодо нарахування та виплати пенсії.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані спеціальним Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.

Поряд із цим, у постанові від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц Великою Палатою Верховного Суду сформовано висновок, відповідно до якого приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство. Вказана правова позиція висловлена також Верховним Судом України у постанові від 20 січня 2016 року у цивільній справі № 6-2759цс15.

Вищевказаними рішеннями визначено обов`язок пенсійного органу перерахувати та виплатити пенсію позивачу, однак без визначення конкретної суми грошового зобов`язання.

З врахуванням наведеного вище, колегія суддів доходить висновку про відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та пенсійним органом, як суб`єктом владних повноважень, відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача, шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними, відтак вказані доводи апелянта є помилковими.

Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст.2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Суддя-доповідач О.В. Джабурія
Судді К.В. Кравченко Н.В. Вербицька