Справа № 440/4309/25
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2025-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 р. Справа № 440/4309/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Любчич Л.В. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.08.2025, головуючий суддя І інстанції: А.Б. Головко, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039 по справі № 440/4309/25

за позовом Військової частини НОМЕР_1

до ОСОБА_1

про стягнення матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Військова частина НОМЕР_1 звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 матеріальну шкоду в сумі 8166 грн. 78 коп.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19.08.2025 адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.08.2025 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, зазначає, що жодним наданим позивачем доказом не доведено розмір завданої шкоди, матеріали справи не містять документів, виданих на підставі даних бухгалтерського обліку, висновків суб`єктів оціночної діяльності або ж довідок щодо первинної вартості втраченого майна, як і не містять жодного розрахунку заявленої ціни позову. З урахуванням зазначених обставин, вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.08.2025 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів вислухавши суддю доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши письмові докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.02.2023 №22 солдат ОСОБА_1 на підставі наказу Командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу) від 01.02.2023 №30-РС призначений на посаду механіка-водія 3-го механізованого відділення 2-го механізованого взводу 3-ї механізованої роти 2-го механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , який 07.02.2023 року прибув з військової частини НОМЕР_2 , зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 10.02.2025 №829 Про результати службового розслідування старший солдат ОСОБА_1 визнаний винним у втраті речового майна та притягнутий до повної матеріальної відповідальності у розмірі 11810,68 грн.

Наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 10.02.2025 №829 Про результати службового розслідування старший солдат ОСОБА_1 встановленим порядком та строки не оскаржував.

Відповідно до п. 4 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 10.02.2025 №829 "Про результати службового розслідування" відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі", наказано щомісячно здійснювати стягнення суми збитків завданих державі, у розмірі 20% (двадцять відсотків) з грошового забезпечення солдата резерву 69-ї запасної роти військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 .

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.02.2025 року №58 військовослужбовець за призовом під час мобілізації солдат резерву 69-ї запасної роти військової частини НОМЕР_1 старший солдат ОСОБА_1 звільнений у відставку за підпунктом "б" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку), з 27 лютого 2025 року виключений із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

У зв`язку із звільненням з військової служби та виключенням із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 з 27.02.2025 року відповідач не відшкодував завдану майнову шкоду у розмірі 8166,78 грн., що підтверджується довідкою про непогашену заборгованість станом на 27.02.2025 року.

З метою відновлення порушеного права позивач звернувся до суду з позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не оскаржував наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 10.02.2025 №829 "Про результати службового розслідування", яким його визнано винним у втраті речового майна та притягнуто до повної матеріальної відповідальності у розмірі 11810,68 грн., а частина збитків в сумі 3643,90 грн., за період, коли ОСОБА_1 ще перебував на військовій службі, вже була з нього стягнута за рахунок грошового забезпечення та жодних заперечень з цього приводу відповідач не наводить.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Колегія суддів зазначає, що загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі Статут).

Відповідно до ст. 9 Статуту військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.

Згідно із ст.11 Статуту необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.

Положеннями ст. 16 Статуту визначено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Згідно із ст. 26 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно по п. 4 ст. 1 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» №160-ІХ від 03.10.2019 року (далі Закон №160-ІХ), матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

Згідно із ч. 4 ст. 3 Закону №160-ІХ переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону №160-ІХ особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій.

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону №160-ІХ розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.

Відповідно до ст. 12 Закону №160-ІХ у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.

Судовим розглядом встановлено, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.02.2023 №22 солдат ОСОБА_1 на підставі наказу Командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу) від 01.02.2023 №30-РС призначений на посаду механіка-водія 3-го механізованого відділення 2-го механізованого взводу 3-ї механізованої роти 2-го механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , який 07.02.2023 року прибув з військової частини НОМЕР_2 , зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення.

Матеріали справи свідчать, що за ОСОБА_1 , який перебував на посаді механіка-водія 3-го механізованого відділення 2-го механізованого взводу 3-ї механізованої роти 2-го механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 , відповідав за зберігання майна та повинен був забезпечувати збереження його у належному стані, виключати можливість втрати.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 10.02.2025 №829 Про результати службового розслідування старший солдат ОСОБА_1 визнаний винним у втраті речового майна та притягнутий до повної матеріальної відповідальності у розмірі 11810,68 грн.

Відповідно до п. 4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 10.02.2025 №829 "Про результати службового розслідування" відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі", наказано щомісячно здійснювати стягнення суми збитків завданих державі, у розмірі 20% (двадцять відсотків) з грошового забезпечення солдата резерву 69-ї запасної роти військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.02.2025 року №58 військовослужбовець за призовом під час мобілізації солдат резерву 69-ї запасної роти військової частини НОМЕР_1 старший солдат ОСОБА_1 звільнений у відставку за підпунктом "б" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку), з 27 лютого 2025 року виключений із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Колегія суддів звертає увагу, що вищенаведений наказ, яким ОСОБА_1 було притягнуто до повної матеріальної відповідальності останнім не оскаржено. Доказів зворотнього матеріали даної справи не містять.

З матеріалів справи вбачається, що збитки складаються із заборгованості відповідача перед державою в особі позивача, що склали 11810,68 грн. та підтверджуються довідкою про непогашену заборгованість станом на 27.02.2025 ОСОБА_1 .

Також, з грошового забезпечення ОСОБА_1 стягнуто 20% завданої майнової шкоди в сумі 3643,90 грн. (а.с. 13). Разом з цим, з довідки про непогашену заборгованість станом на 27.02.2025 вбачається, що не погашена сума боргу становить 8166,78 грн.

У зв`язку із звільненням з військової служби та виключенням із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 з 27.02.2025 року відповідач в добровільному порядку не відшкодував завдану майнову шкоду у розмірі 8166,78 грн., що підтверджується довідкою про непогашену заборгованість станом на 27.02.2025 року, а тому з огляду набрання чинності Законом України №160-IX, та враховуючи приписи ст. 12 цього Закону, у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку щодо обґрунтованості заявлених позивачем вимог, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 матеріальну шкоду в сумі 8166 (вісім тисяч сто шістдесят шість) грн. 78 коп.

Щодо доводів відповідача в апеляційній скарзі, де апелянт зазначає, що жодним наданим позивачем доказом не доведено розмір завданої шкоди, матеріали справи не містять документів, виданих на підставі даних бухгалтерського обліку, висновків суб`єктів оціночної діяльності або ж довідок щодо первинної вартості втраченого майна, як і не містять жодного розрахунку заявленої ціни позову, колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки вони спростовуються дослідженими доказами у справі, разом з цим, відповідачем не надано жодного доказу як до суду першої, так і апеляційної інстанції, що відповідач звертався до позивача з пропозицією відшкодувати шкоду, проте йому було відмовлено та оголошено про те, що він повинен відшкодувати шкоду тільки у грошовій формі, або за рівнозначним майном за рішенням суду.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Суд першої інстанції надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору та дослухався до усіх аргументів сторін, які здатні вплинути на результат вирішення спору.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.

За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції обставин справи, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Таким чином, колегія суддів, згідно ст. 316 КАС України вирішила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.08.2025 по справі №440/4309/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді Л.В. Любчич О.В. Присяжнюк