Справа № 640/24424/21
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 рокуСправа №640/24424/21

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відповідача-1: Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, до відповідача-2: Департаменту з питань виконання кримінальних покарань про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

30.08.2021р. (згідно штемпеля поштового зв`язку) ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України та просить:

- визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України щодо зменшення ОСОБА_1 посадового окладу згідно посади начальника управління головного бухгалтера управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Центрального МРУ за період з 07.04.2017 року по 03.01.2018 року;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції здійснити ОСОБА_1 перерахунок заробітної плати за період з 07.04.2017 року по 03.01.2018 року, та виплати недоотриману заробітну плату;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 недоотриману суму матеріальної допомоги на оздоровлення, соціально-побутове забезпечення та відпускних;

- допустити негайне виконання судового рішення щодо виплати ОСОБА_1 недоотриманої заробітної плати.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що наказом від 07.04.2017р. №122/ОС-17 її було призначено на посаду начальника управління головного бухгалтера управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Центрального МРУ з посадовим окладом згідно штатного розпису, яку вона займала до 03.01.2018 року. Позивач у позові вказала, що з моменту призначення її на цю посаду, відповідач прирівняв займану нею посадою до 6 групи оплати праці, замість 4 групи оплати праці та, відповідно, встановив посадовий оклад їй у меншому розмірі (5300 грн.), ніж передбачено діючим законодавством (7100 грн.), що, на переконання позивача, є протиправними діями відповідача, оскільки управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Центрального МРУ є самостійним структурним підрозділом територіального органу та не входить до складу будь-якого іншого структурного підрозділу, а займана нею посада згідно з переліком посад державної служби відносилась до 4 групи оплати праці як керівника самостійного управління згідно до ч.2 ст.51 Закону України «Про державну службу», постанови КМУ №15 від 18.01.2017р. (у редакції, що діяли до 01.01.2020р.), Положення про Управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Центрального МРУ та Типового положення про бухгалтерську службу бюджетної установи, затвердженого постановою КМУ від 26.01.2011 року №59, що було підтверджено і листом НАДС від 28.04.2021р. №3033/13-21.З огляду на наведене, позивач зазначила, що вказані вище обставини призвели до порушення її права на заробітну плату, не нижче від визначеної законом, гарантовану їй ст.43 Конституції України, тому ефективним засобом (способом) відновлення порушеного права, що призведе до потрібних результатів, є саме зобов`язання відповідача здійснити їй перерахунок заробітної плати та виплатити недоотриману заробітну плату (у тому числі і недоотриману матеріальну допомогу на оздоровлення, соціальне-побутове забезпечення та відпускних) за спірний період з 07.04.2017р. по 03.01.2018р.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.09.2021р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін згідно до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України.

У подальшому, 18.02.2025р. (згідно листа від 07.02.2024р. №03-19/4215/24) на виконання положень п.2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України №2825-ІХ, наведена справа надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.02.2025р. вказану справу було передано для розгляду судді Конєвій С.О.

Ухвалою судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Конєвої С.О. від 28.02.2025р. дана справа була прийнята до свого провадження, її судовий розгляд було призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами згідно до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України з 27.03.2025р., а також зобов`язано відповідача Центральне МРУ надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотримання вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази правомірності віднесення посади начальника управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення було віднесено до 6 (шостої) групи оплати праці з урахуванням відповіді-листа НАДС від 28.04.2021р. №3033/13-21, наявної у справі, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зазначена ухвала суду була направлена засобами поштового зв`язку на адресу відповідача Центрального МРУ, зазначену у позові 04071, м. Київ, вул. Воздвиженська,2, яка була повернута відділенням поштового зв`язку з відміткою пошти від 11.03.2025р. «адресат відсутній за вказаною адресою».

Надалі, судом було встановлено, що згідно абзацу 2 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 24.01.2020р. №20 було постановлено ліквідувати як юридичну особу публічного права територіальний орган Міністерства юстиції Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, а за пунктом 2 цією постанови утворено Департамент з питань виконання кримінальних покарань, який є правонаступником Центрального МРУ, яке ліквідується.

Згідно відомостей, які містяться у Виписці з ЄДРПОУ Департамент з питань виконання кримінальних покарань було зареєстровано у відповідному реєстрі 10.02.2020р.

З урахуванням наведених встановлених обставин, а також враховуючи відсутність згоди позивача на заміну належного відповідача його правонаступником, ухвалою суду від 04.06.2025р. було залучено до участі у даній справі в якості другого відповідача Департамент з питань виконання покарань () на підставі ст.48 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також зазначеною ухвалою суду було запропоновано відповідачеві-2 надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази правомірності віднесення посади начальника управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення було віднесено до 6 (шостої) групи оплати праці з урахуванням відповіді-листа НАДС від 28.04.2021р. №3033/13-21, наявної у справі, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

На виконання вимог зазначеної вище ухвали суду, 28.07.2025р. засобами поштового зв`язку до канцелярії суду від відповідачем-2 надійшов відзив на позов, у якому останній просив у задоволенні адміністративного позову позивачеві відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що відповідно до п.13 Положення Центрального МРУ територіальний орган утримується за рахунок Державного бюджету України. Структуру територіального органу затверджує Міністр юстиції України. Штатний розпис, штат, кошторис територіального органу затверджує Державний секретар. Тобто, відповідач самостійно не приймає рішення щодо визначення групи оплати праці працівників, а лише здійснює нарахування та виплату заробітної плати відповідно до затвердженого Міністерством юстиції України штатного розпису. Також відповідач-2 зазначив, що під час перебування на посаді начальника управління головного бухгалтера управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Центрального МРУ, посадовий оклад позивача було встановлено згідно штатного розпису, який затверджено Державним секретарем Міністерства юстиції України у відповідності до постанови КМУ №228. Також відповідач-2 зазначив, що, будучи обізнаним в можливому порушенні свого права в частині невірного, на думку позивача, віднесення його посади не до тієї групи оплати праці, позивачем жодних дій щодо відновлення порушеного права протягом 2017-2018 років, не вживалося. З огляду на викладене, відповідач-2 вважає, що Центральне МРУ нараховувало позивачу заробітну плату виходячи з встановленого посадового окладу відповідно до затвердженого Державним секретарем штатного розпису, рангу державного службовця, вислуги років та інших виплат в межах виділених асигнувань, тобто, діяло у спосіб та в межах визначених чинним законодавством, тому вимоги позивача є необґрунтованими, такими, що не відповідають діючому законодавству України.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 01.12.2025р. у зв`язку із перебуванням судді Конєвої С.О. у щорічній відпустці, велику завантаженість справами та, як наслідок, об`єктивну неможливість прийняття у цей період рішень у справах, на підставі ст. 121 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд даної справи було продовжено до 01.12.2025р.

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 01.12.2025р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

За приписами ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Із наявних в матеріалах справи документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Позивачку у справі ОСОБА_1 , наказом Центрального МРУ від 07.04.2017р. №122/ОС-17 було призначено на посаду начальника управління головного бухгалтера управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, з посадовим окладом згідно штатного розпису, з 07 квітня 2017 року про що підтверджено змістом копії наведеного наказу.

Згідно наказу від 03.01.2018р. №3/ОС-18 позивача було звільнено 03.01.2018р. зі згаданої вище посади в порядку переведення, що підтверджується відповідною копією наведеного наказу, наявною у справі.

У період перебування позивача на посаді начальника управління головного бухгалтера управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції у період з 07.04.2017р. по 03.01.2018р. згадану посаду позивачки було віднесено до 6 (шостої) групи оплати праці з посадовим окладом 3500 грн. згідно відомостей, які містяться у копії штатного розпису Центрального МРУ на 2017р.

Надалі, на звернення позивачки до НАДС, згаданим агентством було надано відповідь від 28.04.2021р. №3033/13-21, у якій зазначено, що відповідно до ч.2 ст.51 Закону України «Про державну службу», Схеми посадових окладів, затвердженої постановою КМУ №15 у редакції до 01.01.2020р., посаду начальника управління головного бухгалтера управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Центрального МРУ, було прирівняно до 4 (четвертої) групи оплати праці, розмір посадового окладу для посади керівника самостійного управління державного органу, юрисдикція якого поширювалася на територію однієї або кількох областей, м. Києва або м. Севастополя, становив 7100 грн.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо зменшення їй посадового окладу на посаді начальника управління головного бухгалтера управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Центрального МРУ, який становив 3500 грн. через віднесення її посади до 6 (шостої) групи оплати праці згідно штатного розпису, тоді як ця посада була прирівняна до 4 (четвертої) групи оплати праці, відтак, її посадовий оклад мав становити 7100 грн., у період з 07.04.2017р. по 03.01.2018р., позивачка звернулася з даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення адміністративного позову, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1 Положення «Про Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції», затвердженого наказом Міністерства юстиції України (в редакції від 16.02.2018 №392/5 та від 25.04.2019 №1326/5) територіальний орган Міністерства юстиції - Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції є органом державної влади, який утворюється для реалізації повноважень Міністерства юстиції України на території відповідних адміністративно-територіальних одиниць.

Згідно з абзацом 3 пункту 1 цього положення, територіальний орган є правонаступником - управління Державної пенітенціарної служби в Житомирській області; управління Державної пенітенціарної служби в м. Києві та Київській області; управління Державної пенітенціарної служби в Черкаській області; управління Державної пенітенціарної служби в Чернігівській області.

Пункт 15 Положення обумовлено, що територіальний орган (тобто Управління) є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в установах Казначейства, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, інші печатки та штампи.

Відповідно до частини другої статті 51 Закону України «Про державну службу» (в редакції до 01.01.2020 року), з метою встановлення розмірів посадових окладів державні органи поділяються за юрисдикцією, яка поширюється: 1) на всю територію України; 2) на територію однієї або кількох областей, міста Києва або Севастополя; 3) на територію одного або кількох районів, міст обласного значення.

Частиною першою статті 51 Закону (в редакції до 01.01.2020) було передбачено, що посади державної служби з метою встановлення розмірів посадових окладів поділяються на 9 груп оплати праці.

Зокрема, до групи 4 належали посади керівників самостійних структурних підрозділів державних органів і прирівняні до них посади.

Як свідчить зміст позову спірним питанням є правомірність зменшення посадового окладу позивачки, який становив 3500 грн. за штатним розписом на 2017р. (замість 7100 грн.) через віднесення посади, яку обіймала позивачка у період з 07.04.2017р. по 03.01.2018р., начальника управління - головного бухгалтера управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, до 6 (шостої) групи оплати праці, тоді як ця посада була прирівняна до 4 (четвертої) групи оплати праці.

Досліджуючи спірне наведене питання, суд зазначає про таке.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 року №15 «Питання оплати праці працівників державних органів (в редакції до 01.01.2020 р.) була затверджена Схема посадових окладів на посадах державної служби за групами оплати праці з урахуванням юрисдикції державних органів: вся територія України; територія однієї або кількох областей, м. Києва або м. Севастополя; територія одного або кількох районів, міст обласного значення.

Водночас, цією ж Постановою КМУ №15 було затверджено Перелік посад державної служби, що прирівнюються до відповідних груп оплати праці, зокрема до 4 групи оплати праці віднесено: керівники самостійних структурних підрозділів (головних департаментів, департаментів, головних інспекцій, головних управлінь, служб, управлінь, відділів, відділень): міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та інших державних органів, а також керівників структурних підрозділів цих державних органів та їх структурних підрозділів.

При цьому, до 6 групи оплати праці віднесено посади керівників підрозділів у складі самостійних структурних підрозділів державних органів.

Згідно з пунктом 1.1 Положення про Управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, затвердженого наказом №1173/5 від 07.04.2017 визначає завдання та функціональні обов`язки бухгалтерської служби бюджетної установи відповідно до Типового положення про бухгалтерську службу бюджетної установи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.01.2011 №59, статті 56 Бюджетного кодексу України.

Пунктом 1.2 Положення обумовлено, що Управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції є структурним підрозділом Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації і підпорядковується начальнику управління.

Відповідно до п. 2 Типового положення, в редакції чинній на час спірних правовідносин, бухгалтерська служба утворюється як самостійний структурний підрозділ бюджетної установи, вид якого залежить від обсягу, характеру та складності бухгалтерської роботи, - департамент, управління, відділ, сектор або в бюджетній установі вводиться посада спеціаліста, на якого покладається виконання обов`язків бухгалтерської служби.

Таким чином, із аналізу наведених вище приписів слідує, що Управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Центрального МРУ, є самостійним структурним підрозділом територіального органу та не входить до складу іншого структурного підрозділу, а посада позивачки «начальник управління - головний бухгалтер управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України» відноситься згідно з Переліку посад державної служби до 4 групи оплати праці за категорією «Керівник самостійного управління».

Аналогічного змісту направлена відповідь на звернення позивачки Національним агентством України з питань державної служби від 28.04.2021р. за №3033//13-21, яка за своєю суттю й носить рекомендаційний характер, проте враховується судом.

За викладених обставин, зокрема, з огляду на положення статті 51 Закону України «Про державну службу» (в редакції до 01.01.2020 року), постанови Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 року №15 (в редакції до 01.01.2020 р.), суд приходить до висновку, що займана позивачкою посада мала була прирівняна до 4 групи оплати праці, тому посадовий оклад позивачки у спірний період з 07.04.2017р. по 03.01.2018р. мав становити 7100 грн.

А отже, віднесення посади позивачки «начальник управління - головний бухгалтер управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України» до 6 (шостої) групи оплати праці за штатним розписом на 2017 рік, із подальшим нарахуванням і виплатою позивачеві посадового окладу у зменшеному розмірі (3500 грн.), слід визнати протиправними діями відповідача-1 (Центрального МРУ).

В той же час, слід зазначити, що оскільки згідно постанови КМУ від 24.01.2020р. №20 Центральне МРУ було ліквідовано, а його правонаступником було визначено Департамент з питань виконання кримінальних покарань, яке було зареєстровано у ЄДРПОУ 10.02.2020р. згідно Виписки з ЄДРПОУ від 15.05.2025р., а тому, усі права та обов`язки ліквідованої юридичної особи публічного права Центрального МРУ, у тому числі і у даних спірних правовідносинах, перейшли до його правонаступника згаданого Департаменту з урахуванням вимог ст.52 КАС України.

Відтак, саме Департамент з питань виконання кримінальних покарань є належним відповідачем у цій справі про що було зазначено і в ухвалі суду від 04.06.2025р. згідно до ст.48 КАС України.

За приписами ч.1 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи ч.1 ст.75 наведеного Кодексу.

Згідно ч.1 ст.76 Кодексу, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, правомірність дій відповідача-1 щодо зменшення позивачці посадового окладу за посадою «начальника управління головного бухгалтера управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Центрального МРУ» за період з 07.04.2017р. по 03.01.2018р. з урахуванням встановлених вище обставин та аналізу вищенаведених норм чинного законодавства, жодними належними та допустимими доказами відповідачем-2 (як правонаступником відповідача-1) не доведена.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом, аргументи відповідача-2 з приводу того, що позивачка була обізнана про порушення свого права в частині невірного віднесення її посади не до тієї групи оплати праці, проте протягом 2017-2018р.р. жодних заходів для відновлення порушеного права не вживала, з огляду на те, що вказані обставини не звільняють суб`єктів владних повноважень юридичних осіб публічного права дотримуватися вимог чинного законодавства у питаннях правильності віднесення посад до відповідних груп оплати праці та, як наслідок, повноти оплати праці державних службовців.

У даному випадку судом враховується і правові висновки, викладені у рішенні Європейського суду з прав людини «Рисовський проти України», у пунктах 70,71 якого зазначено, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Інші доводи відповідача-2 уважно вивчені судом, проте, не беруться до уваги, оскільки вищенаведених правових висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши за критеріями, переліченими у ч.2 ст.2 згаданого Кодексу, правомірність дій Центрального МРУ щодо зменшення позивачці посадового окладу за посадою начальника управління головного бухгалтера управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Центрального МРУ за період з 07.04.2017р. по 03.01.2018р., суд приходить до висновку, що встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідач-1 діяв не у спосіб та не у порядку, передбаченому Конституцією та законами України, необґрунтовано, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що при вчиненні вищенаведених оспорюваних дій, відповідачем-1, правонаступником якого є відповідач-2, були порушені права та інтереси позивачки, які підлягають судовому захисту шляхом визнання таких дій щодо зменшення позивачці посадового окладу за посадою начальника управління головного бухгалтера управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Центрального МРУ за період з 07.04.2017р. по 03.01.2018р., протиправними.

Також підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги позивачки про зобов`язання відповідача-1 (правонаступником якого є відповідач-2) здійснити позивачці перерахунок та виплату недоотриманої заробітної плати (у тому числі, матеріальної допомоги для оздоровлення, на вирішення соціально-побутових питань та відпускних) за період з 07.04.2017р. по 03.01.2018р., з урахуванням раніше виплачених сум, виходячи з того, що судом встановлено протиправність дій відповідача у наведеній частині позову, а тому належним і ефективним способом захисту порушеного права позивачки, є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із повноважень адміністративного суду, визначених ст.ст.9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі Чуйкіна проти України констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог позивачки в частині зобов`язання відповідача здійснити позивачці перерахунок недоотриманої заробітної плати (у тому числі, і матеріальної допомоги для оздоровлення, на вирішення соціально-побутових питань та відпускних) за період з 07.04.2017р. по 03.01.2018р., а також і здійснити виплату різниці з урахуванням виплачених сум, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Між тим, позовні вимоги в частині що стосуються допущення негайного виконання судового рішення щодо виплати позивачці недоотриманої заробітної плати задоволенню не підлягають, з огляду на таке.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання рішенням суду законної сили, як це передбачено для більшості судових рішень, а негайно з часу його ухвалення, чим забезпечується швидкий та реальний захист життєво важливих прав та інтересів позивача.

Перелік рішень суду, що підлягають негайному виконанню, визначається статтею 371 КАС України.

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць. Отже, до негайного виконання допускається рішення суду про "стягнення" відповідних виплат, а не про зобов`язання відповідача до їх нарахування та виплати позивачеві. Тобто, саме у випадку постановлення судом рішення про стягнення на користь позивача недоплачених сум заробітної плати та інших виплат у відносинах публічної служби, суд повинен також визначити суму стягнення за один місяць та в цій частині допустити рішення до негайного виконання.

Разом з тим, обраний у цій справі спосіб захисту прав та інтересів позивача шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити заробітну плату означає, що недоплачену суму повинен визначити сам відповідач-2 (як правонаступник відповідача-1) в процесі виконання рішення суду після набрання ним законної сили.

Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що передбачивши певні категорії справ, рішення у яких підлягають негайному виконанню, законодавець переслідував мету створити гарантії для забезпечення швидкого і реального захисту життєво важливих прав та інтересів позивача у виняткових ситуаціях, зокрема тоді, коли незаконно звільнена особа у відносинах публічної служби позбавлена джерел доходів, або ж в інших випадках, коли внаслідок порушення відповідачем закону про виплату грошового утримання у відносинах публічної служби, рівень доходів позивача істотно зменшився.

Однак, як встановлено судом, позивачка не ставить питання протиправності наказу про своє звільнення, тому суд приходить до висновку про відсутність достатніх правових підстав для звернення ухваленого рішення до негайного виконання.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не вбачає підстав для їх розподілу у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки жодних доказів, які б підтверджували понесення саме судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору за подання цього позову до суду першої інстанції, позивачкою не надано з урахуванням того, що вона звільнена від сплати судового збору за подання позову, предметом якого є невиплата заробітної плати (грошового забезпечення) у повному обсязі згідно п.1 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 78, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача-1: Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, до відповідача-2: Департаменту з питань виконання кримінальних покарань про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України щодо зменшення ОСОБА_1 посадового окладу за посадою «начальника управління головного бухгалтера управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Центрального МРУ» за період з 07.04.2017р. по 03.01.2018р.

Зобов`язати Департамент з питань виконання кримінальних покарань (04050, м. Київ, вул. Юрія Іллєнка,81, ) здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) - недоотриману заробітну плату (у тому числі, і матеріальну допомогу для оздоровлення, на вирішення соціально-побутових питань та відпускних), з урахуванням раніше виплачених сум, за період з 07.04.2017р. по 03.01.2018р.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва