Справа № 420/10796/25
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2025-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бездрабка О.І., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовною заявою до Головного управління ДПС в Одеській області (далі - відповідач), в якій просить визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-23521-51У від 25.09.2024 р.

В обґрунтування позовних вимог зазначає про протиправність нарахування єдиного внеску згідно вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 25.09.2024 р. № Ф-23521-51У, оскільки підприємницькою діяльністю не займався, дохід не отримував, був офіційно працевлаштований та за нього сплачувався єдиний внесок роботодавцем.

Ухвалою від 15.04.2025 р. визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено позивачу строк звернення до суду, відкрито спрощене провадження у справі, надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

25.04.2025 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що згідно даних інформаційно-комунікаційної системи ДПС ОСОБА_1 перебував на обліку в Одеській ДПІ Головного управління ДПС в Одеській області як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування з 16.11.2007 р. по 19.03.2025 р. З 01.01.2017 р. до ст.7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" внесено зміни, одна із яких стосується порядку нарахування єдиного соціального внеску фізичними особами-підприємцями та особами, які провадять незалежну професійну діяльність, у разі відсутності у них доходу у звітному році або окремому місяці звітного року. Так, якщо раніше такі платники ЄСВ мали право самостійно визначати базу нарахування ЄСВ у разі відсутності доходу і сплатити суму єдиного соціального внеску з урахуванням встановленої максимальної величини бази нарахування ЄСВ та розміру мінімального страхового внеску, то з 01.01.2017 р. таке самостійне визначення бази для нарахування ЄСВ стає їх обов`язком. Відповідно до ч.5 ст.8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону. встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. В Україні законодавчо визначено, що мінімальна заробітна плата з 01.01.2017 р. становить 3200 грн., з 01.01.2018 р. - 3723, з 01.01.2019 р. - 4173 грн., з 01.01.2020 р. по 31.08.2020 р. - 4723 грн., з 01.09.2020 р. - 5000 грн. Враховуючи розмір єдиного внеску (22 %) мінімальна сума єдиного внеску на місяць для фізичних осіб-підприємців у 2017 році становила 704 грн., у 2018 році - 819,06 грн., у 2019 році - 918,06 грн., у 2020 році з 01.01.2020 р. по 31.08.2020 р. - 1039,06 грн., з 01.09.2020 р. - 1100 грн. Таким чином, позивач повинен був сплатити єдиний внесок у 2017 році у розмірі 8448 грн., у 2018 році - 9828,72 грн., у 2019 рік - 11028,72 грн., у 2020 рік - 3117,18 грн. (за І, ІІ квартали). Згідно Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" роботодавці та фізичні особи-підприємці розглядаються як окремі платники ЄСВ. Отже, фізичні особи-підприємці, які одночасно є найманими працівниками, не звільняються від сплати ЄСВ за себе. До того ж, згідно наданих позивачем форм ОК-5 та ОК-7 у січні-лютому 2017 року, у червні-серпні 2017 року, у січні-березні 2018 року, у лютому-квітні 2018 року, у жовтні-грудні 2019 року позивачем не сплачено ЄСВ.

Частиною 5 статті 262 КАС України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Оскільки від сторін не надходило клопотань про розгляд справи в судовому засіданні, суд розглядає справу в письмовому провадженні.

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно ОСОБА_1 наявні наступні записи: 16.11.2007 р., 0063934, державна реєстрація фізичної особи-підприємця; 19.03.2025 р., 001063934, державна реєстрація припинення підприємницької діяльності за власним бажанням.

25.09.2024 р. Головним управлінням ДПС в Одеській області сформована вимога № Ф-23521-51У про сплату боргу (недоїмки), згідно якої станом на 17 січня 2025 року заборгованість зі сплати єдиного внеску ОСОБА_1 становить 32410,62 грн.

Вважаючи вказану вимогу про сплату боргу (недоїмки) протиправною, позивач звернувся до суду з позовом про їх скасування.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних приписів законодавства.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 р. № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За приписами п.2 ч.1 ст.1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ст.2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом 2 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу 1 пункту 1 та пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року), єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.09.2025 р. Головним управлінням ДПС в Одеській області сформована вимога № Ф-23521-51У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску платником ОСОБА_1 на суму 32410,62 грн., до якої ввійшли нарахування ЄСВ за 2017-2019 роки, І та ІІ квартали 2020 року.

Водночас, судом встановлено, що з 23.03.2017 р. по 15.05.2017 р. ОСОБА_1 працював у СТОВ "Відродження" на посаді слюсаря з ремонту сільськогосподарських машин та устаткування, з 19.09.2017 р. по 10.11.2017 р. - у ДП "УКРСПИРТ" на посаді вантажника, з 01.01.2018 р. по 23.02.2018 р. - у ТОВ Кролікофф" на посаді підсобного робітника, з 24.04.2018 р. по 19.12.2019 р. - у ТОВ "Панда" на посаді муляра, машиністом преса, з 23.05.2019 р. по 10.09.2019 р. - у ТОВ "Панда" на посаді підсобного робітника, з 11.03.2020 р. по 14.02.2025 р. - в Агрофірмі "Хлібодар" у формі товариства з обмеженою відповідальністю на посаді водія, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 .

При цьому, Індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, підтверджено, що починаючи з березня по травень 2017 року, з вересня по грудень 2017 року, з квітня 2018 року по січень 2019 року, з травня по вересень 2019 року, з березня 2020 року по червень 2020 року (враховуючи період нарахування позивачу ЄСВ згідно оскаржуваної вимоги) єдиний внесок за ОСОБА_1 нараховували та сплачували роботодавці - СТОВ "Відродження", ДП "УКРСПИРТ", ТОВ Кролікофф", ТОВ "Панда", Агрофірма "Хлібодар" у формі товариства з обмеженою відповідальністю.

Слід зазначити, що відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 27 листопада 2019 року у справі № 160/3114/19, від 04 грудня 2019 року у справі № 440/2149/19, від 23 січня 2020 року у справі № 480/4656/18, від 18 березня 2020 року у справі № 1.380.2019.003164, від 01 вересня 2020 року у справі № 380/2239/20, від 18 листопада 2021 року у справі № 620/3987/18.

Таким чином, в розумінні Закону № 2464-VI ОСОБА_1 є застрахованою особою, а єдиний внесок в період нарахування боргу за спірною вимогою (з березня по травень 2017 року, з вересня по грудень 2017 року, з квітня 2018 року по січень 2019 року, з травня по вересень 2019 року, з березня 2020 року по червень 2020 року) сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем.

Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження підприємницької діяльності відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав.

Перебування особи на обліку в органах податкової служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Тому, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога (з березня по травень 2017 року, з вересня по грудень 2017 року, з квітня 2018 року по січень 2019 року, з травня по вересень 2019 року, з березня 2020 року по червень 2020 року), нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити підприємницьку діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Разом з тим, згідно індивідуальних відомостей з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування відсутня інформація про сплату мінімального страхового внеску за інші періоди, крім періоду з березня по травень 2017 року, з вересня по грудень 2017 року, з квітня 2018 року по січень 2019 року, з травня по вересень 2019 року, з березня 2020 року по червень 2020 року.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Згідно ч.5 ст.8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" встановлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у розмірі 3200 гривень.

Відповідно до ст.8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" встановлено у 2018 році мінімальну заробітну плату у розмірі 3723 гривень.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" встановлено у 2019 році мінімальну заробітну плату у розмірі 4173 гривень.

Згідно ст.8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" встановлено у 2020 році мінімальну заробітну плату з 1 січня у розмірі 4723 гривні, з 1 вересня у розмірі 5000 гривень.

З огляду на наведені норми законодавства розмір мінімального страхового внеску за місяць у 2017 році становив 704,00 грн., у 2018 році - 819,06 грн., у 2019 році - 918,06 грн., у 2020 році - 1039,06 грн. (з 01.01.2020 р. по 30.06.2020 р. (крім періоду з 01 по 31 березня, з 1 по 30 квітня та з 1 по 31 травня 2020 року коли фізичних осіб-підприємців було тимчасово звільнено від сплати єдиного внеску)).

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 мінімальну суму страхового внеску (за виключенням періоду, коли позивач був найманим працівником з березня по травень 2017 року, з вересня по грудень 2017 року, з квітня 2018 року по січень 2019 року, з травня по вересень 2019 року, з березня 2020 року по червень 2020 року) не було сплачено, то відповідачем правомірно нараховано йому єдиний внесок за цей період, оскільки не доведено сплату позивачем мінімального страхового внеску.

При цьому суд звертає увагу на те, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно міститься запис від 16.11.2007 р. № 0063934 про реєстрацію ОСОБА_1 фізичною особою-підприємцем, та запис від 19.03.2025 р. № 001063934 про припинення підприємницької діяльності за власним бажанням. Тобто, в період з 16.11.2007 р. по 19.03.2025 р. ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Загальна сума протиправно нарахованого ОСОБА_1 єдиного внеску (за період, коли позивач був найманим працівником) складає 16001,13 грн. (3846,24 грн. + 7371,54 грн. + 3744,29 грн. + 1039,06 грн.):

- у 2017 році у сумі 3846,24 грн.: за індивідуальними відомостями застрахованої особи підтверджено сплату роботодавцем єдиного внеску за 13 днів березня 2017 року, що становить 295,22 грн. (704 грн. мінімальний розмір єдиного внеску за місяць / 31 день х 13 днів), за 30 днів квітня 2017 року, що становить 704 грн., за 21 день травня 2017 року. що становить 476,90 грн. (704 грн. мінімальний розмір єдиного внеску за місяць / 31 день х 21 день), за 13 днів вересня 2017 року, що становить 305,06 грн. (704 грн. мінімальний розмір єдиного внеску за місяць / 30 днів х 13 днів), за 31 день жовтня 2017 року, що становить 704 грн., за 28 днів листопада 2017 року, що становить 657,06 грн. (704 грн. мінімальний розмір єдиного внеску за місяць / 30 днів х 28 днів), за 31 день грудня 2017 року, що становить 704 грн., всього - 3846,24 грн. (295,22 грн. + 704 грн. + 476,90 грн. + 305,06 грн. + 704 грн. + 657,06 грн. + 704 грн.);

- 2018 рік у сумі 7371,54 грн.: за індивідуальними відомостями застрахованої особи підтверджено сплату роботодавцем єдиного внеску за 30 днів квітня 2018 року, що становить 819,06 грн., за 31 день травня 2018 року, що становить 819,06 грн., за 30 днів червня 2018 року, що становить 819,06 грн., за 31 день липня 2018 року, що становить 819,06 грн., за 31 день серпня 2018 року, що становить 819,06 грн., за 30 днів вересня 2018 року, що становить 819,06 грн., за 31 день жовтня 2018 року, що становить 819,06 грн., за 30 днів листопада 2018 року, що становить 819,06 грн., за 31 день грудня 2018 року, що становить 819,06 грн., всього - 7371,54 грн. (819,06 грн. х 9 місяців);

- 2019 рік у сумі 3744,29 грн.: за індивідуальними відомостями застрахованої особи підтверджено сплату роботодавцем єдиного внеску за 9 днів січня 2019 року, що становить 266,53 грн. (918,06 грн. мінімальний розмір єдиного внеску за місяць / 31 день х 9 днів), за 11 днів травня 2019 року, що становить 325,76 грн. (918,06 грн. мінімальний розмір єдиного внеску за місяць / 31 день х 11 днів), за 30 днів червня 2019 року, що становить 918,06 грн., за 31 день липня 2019 року, що становить 918,06 грн., за 31 день серпня 2019 року, що становить 918,06 грн., за 13 днів вересня 2019 року, що становить 397,82 грн. (918,06 грн. мінімальний розмір єдиного внеску за місяць / 30 днів х 13 днів), всього - 3744,29 грн. (266,53 грн. + 325,76 грн. + 918,06 грн. + 918,06 грн. +918,06 грн. + 397,82 грн.);

- 2020 рік у сумі 1039,06грн.: за індивідуальними відомостями застрахованої особи підтверджено сплату роботодавцем єдиного внеску за 30 днів червня 2020 року, що становить 1039,06 грн., за період з 01 по 31 березня, з 01 по 30 квітня, з 01 по 31 травня 2020 року нарахування не здійснювалося згідно абзацу першого пункту 9-10 розділу VІІІ Закону № 2464-VI, всього - 1039,06 грн.

Підсумовуючи наведене, з урахуванням встановлених обставин справи та висновків суду наведених вище, вимога Головного управління ДПС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) від 25.09.2024 р. № Ф-23521-51У є частково протиправною та підлягає скасуванню на суму 16001,13 грн.

Згідно ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Згідно ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог (ч.3 ст.139 КАС України).

Позивачем заявлено одну позовну вимогу майнового характеру, за яку сплачено судовий збір у розмірі 968,96 грн.

За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог на суму 16001,13 грн., що становить 49,37 % від загальної суми, визначеної вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 25.09.2024 р. № Ф-23521-51У.

Отже, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 478,37 грн. ((968,96 грн. х 49,37 %) / 100 %).

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 262 КАС України, суд -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (65044, м.Одеса, вул.Семінарська, буд.5, ) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) задовольнити частково.

Визнати частково протиправною та частково скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 25.09.2024 р. № Ф-23521-51У на суму 16001 (шістнадцять тисяч одну) грн. 13 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області (65044, м.Одеса, вул.Семінарська, буд.5, код ЄДРПОУ ВП 44069166) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 478 (чотириста сімдесят вісім) грн. 37 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.І. Бездрабко