Справа № 400/6446/24
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/6446/24

Головуючий І інстанції: Мельник О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту рішення суду - 30.12.2024р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

09.07.2024р. ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ПФУ у Київській області та ГУ ПФУ в Миколаївській області, в якому просив суд:

- визнати неправомірними дії ГУ ПФУ в Миколаївській області щодо не зарахування до її трудового стажу період роботи у Васильківській Центральній районній лікарні з 15.06.1989р. по 03.08.1990р., з 24.05.1995р. по 03.05.2001р. та на ВАТ «Васильківський комбінат хлібопродуктів» з 13.08.1990р. по 07.07.1993р.;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Київській області зарахувати до її загального трудового стажу роботу у Васильківській Центральній районній лікарні з 15.06.1989р. по 03.08.1990р., з 24.05.1995р. по 03.05.2001р. та на ВАТ «Васильківський комбінат хлібопродуктів» з 13.08.1990р. по 07.07.1993р. та повторно розглянути заяву позивача від 24.04.2024р.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 24.04.2024р. позивач звернулася до ГУ ПФУ у Київській області за призначенням пенсії за віком, надавши всі необхідні документи та довідки. Однак, територіальним органом ПФУ відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії у зв`язку із не врахуванням до загального стажу окремих періодів роботи з 15.06.1989р. по 07.07.1993р. через порушення вимог щодо оформлення трудової книжки, що, на її думку, є протиправним і порушує право на гідне пенсійне забезпечення, передбачене чинним законодавством.

Відповідачі, у свою чергу, надали до суду першої інстанції письмові відзиви, в якому позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року (ухвалене в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано неправомірними дії ГУ ПФУ в Миколаївській області щодо не зарахування до трудового стажу ОСОБА_1 роботу у Васильківській Центральній районній лікарні з 15.06.1989р. по 03.08.1990р., з 24.05.1995р. по 03.05.2001р. та на ВАТ «Васильківський комбінат хлібопродуктів» з 13.08.1990р. по 07.07.1993р. Зобов`язано ГУ ПФУ в Київській області зарахувати ОСОБА_1 до загального трудового стажу роботу у Васильківській Центральній районній лікарні з 15.06.1989р. по 03.08.1990р., з 24.05.1995р. по 03.05.2001р. та на ВАТ «Васильківський комбінат хлібопродуктів» з 13.08.1990р. по 07.07.1993р. та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.04.2024р. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ у Київській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1211,20 грн.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ у Київській області 03.02.2025р. подало апеляційну скаргу, в якій зазначило, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просило скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30.12.2024р. та прийняти нове - про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ПФУ у Київській області та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

05.03.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

24.03.2025р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечувала щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просила оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

При цьому, позивач правом на апеляційне оскарження вказаного рішення суду 1-ї інстанції не скористалася.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом 2-ї інстанції можуть бути розглянуті в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) 24.04.2024р. звернулася до відповідача - ГУ ПФУ у Київській області із заявою про призначення пенсії за віком на підставі ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За принципом екстериторіальності органом для розгляду заяви позивача від 24.04.2024р. було визначено ГУ ПФУ в Миколаївській області.

02.05.2024р. рішенням ГУ ПФУ в Миколаївській області №58 відмовлено позивачу в призначені пенсії за віком відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в зв`язку з відсутністю у заявника необхідного страхового стажу (31 рік), в той час як наявний страхований стаж - 25 років 00 місяців 02 дні.

У рішенні вказано, що до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи протягом червня 1989р. - травня 2001р., згідно з дублікатом трудової книжки НОМЕР_1 від 05.12.2003р., який не прийнято до уваги при обчисленні страхового стажу, оскільки оформлений з порушенням вимог «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», а саме згаданий дублікат трудової книжки видано підприємством не за останнім місцем роботи.

При цьому, за даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування наявні дані про роботу у ВАТ «Васильківській шкіряний завод» по липень 2003р.

Не погоджуючись з такими діями та рішенням відповідача, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з неправомірності спірного рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області. Як наслідок, суд 1-ї інстанції зобов`язав ГУ ПФУ у Київській області зарахувати позивачу до загального трудового стажу роботу у Васильківській Центральній районній лікарні період з 15.06.1989р. по 03.08.1990р., з 24.05.1995р. по 03.05.2001р. та на ВАТ «Васильківський комбінат хлібопродуктів» з 13.08.1990р. по 07.07.1993р. та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.04.2024р.

Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не може в повному обсязі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, як, власне, і з обраним способом захисту порушеного права позивача, вважаючи наведені висновки лише частково обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом.

За змістом ч.1 ст.92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Так, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел врегульовуються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV.

Частиною 1 ст.9 Закону №1058-ІV визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

За визначенням, наведеним у ч.1 ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Як передбачено ч.4 цієї статті, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим же Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

У відповідності до ст.26 Закону №1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017р. Починаючи з 01.01.2018р. право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01.01.2023р. по 31.12.2023р. - не менше 30 років, а з 01.01.2024р. по 31.12.2024р. - не менше 31 року.

Як вбачається із матеріалів справи, ГУ ПФУ в Миколаївській області не було зараховано окремі періоди роботи позивача з червня 1989р. - травня 2001р., оскільки дублікат трудової книжки НОМЕР_1 від 05.12.2003р. видано підприємством не за останнім місцем роботи.

Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги ГУ ПФУ у Київській області, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до ст.48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. №1788-XII, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Вказаним нормам відповідає також п.1 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993р. №637), за приписами якого, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або ж відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби або навчання, а також архівними установами.

Пунктами 3 та 20 зазначеного Порядку регламентовано, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи чи містяться неправильні або ж неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, що наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (Додаток №5). У довідці повинно бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Тобто, законодавством України встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

У свою чергу, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої, або ж необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 20.02.2018р. у справі №234/13910/17, від 07.03.2018р. у справі №233/2084/17, від 04.03.2020р. у справі №367/945/17, від 27.04.2020р. у справі №367/4230/17 та від 23.09.2021р. у справі №227/4273/16-а.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 15.06.1989р. по 03.08.1990р. позивач працювала на посаді молодшої медичної сестри гастроентерологічного відділення Васильківської Центральної районної лікарні. Наказом №106 від 14.06.1989р. позивач була прийнята на роботу з 15.06.1989р. на посаду молодшої медичної сестри гастроентерологічного відділення. 03.08.1990р. наказом №104 від 03.08.1990р. позивач звільнена з роботи по ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Вказане підтверджується записом в трудовій книжці ОСОБА_1 , який було зроблено безпосередньо відділом кадрів підприємства, на якому працювала позивач, а саме Васильківською Центральною районною лікарнею (на сьогоднішній день є діючою установою) із зазначення наказів про прийняття та звільнення з посади.

У період з 24.05.1995р. по 03.05.2001р. позивач працювала на посаді молодшої медичної сестри хірургічного відділення Васильківської Центральної районної лікарні. Так, з 24.05.1995р. наказом №68 від 22.05.1995р. ОСОБА_1 прийнята на роботу на посаду молодшої медичної сестри хірургічного відділення. Наказом №61а від 04.05.2001р. позивач звільнена з роботи з 03.05.2001р. по ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Вказане також підтверджується записом в трудовій книжці позивача, який було зроблено безпосередньо відділом кадрів підприємства, на якому вона працювала, а саме Васильківською Центральною районною лікарнею із зазначення наказів про прийняття та звільнення з посади.

У світлі доводів учасників справи, колегія суддів звертає увагу на те, що наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 затверджена «Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників».

Згідно з п.1.1 Інструкції №58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Так, трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до п.1.2 Інструкції №58, трудові книжки раніше встановленого зразка обміну не підлягають.

Правила заповнення трудової книжки закріплені у п.2 цієї Інструкції, та за правилами її п.2.1, трудові книжки і вкладиші до них заповнюються у відповідних розділах українською і російською мовами.

За п.2.2 Інструкції №58, до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

А за приписами п.2.4 Інструкції №58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу чи звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

У відповідності до п.2.12 Інструкції №58, після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей.

Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.

До прийняття наведеної вище Інструкції, порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях регламентувався «Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях» (затв. постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974р. №162), правилами якої було також передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу чи звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

У силу вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993р. №301, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання та видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

У контексті обставин даної справи системний та цільовий способи тлумачення вказаних норм дають судовій колегії підстави дійти висновку, що законодавцем було покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, а відтак і неналежне ведення (у тому числі відсутність печатки такого підприємства) не може позбавити позивача права на включення його спірного періоду роботи до стажу та отримання пенсії з його врахуванням.

Більше того, самостійне внесення працівником відомостей відносно своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено чинним законодавством.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 06.02.2018р. у справі №677/277/17.

Отже, відсутність посилання чи неточних записів у трудовій книжці не може бути підставою для виключення спірного періоду роботи із трудового стажу позивача, адже він, як працівник, не може відповідати за правильність та повноту оформлення будь-яких документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на соціальний захист.

У свою чергу, пенсійним органом не було надано до суду будь-яких доказів на підтвердження того, що дані трудової книжки (в частині спірного періоду роботи) містять неправдиві або недостовірні відомості чи були предметом судового розгляду.

Окрім того, слід зазначити, що страхувальники, згідно зі ст.1 Закону №1058-ІV, це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Згідно зі ст.20 Закону №1058-ІV, страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Страхові внески являються складовою умовою існування солідарної системи та підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За змістом вищезазначених норм, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну (або не в повному обсязі) сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Тобто, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам взагалі не може впливати на зарахування до відповідного стажу при призначенні пенсії позивачці періоду її роботи, оскільки обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну (або ж не в повному обсязі) сплату страхових внесків законодавством покладено саме на страхувальника.

Колегія суддів наголошує, що періоди роботи, за які підприємство-страхувальник нарахувало застрахованій особі - працівнику заробітну плату та утримало з неї відповідні страхові внески (єдиний внесок), повинні зараховуватися до відповідного стажу цієї застрахованої особи-працівника незалежно від того, чи сплатило фактично підприємство-страхувальник ці страхові внески, чи ні.

Відтак, відсутність в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування - індивідуальні відомості про застраховану особу (форма ОК-5) відомостей про сплату роботодавцем страхових внесків (єдиного внеску) для нарахування пенсії за спірний період не є підставою для позбавлення особи права на пенсію, оскільки остання не може нести за це відповідальність.

Правові висновки суду у даній справі відповідають усталеній практиці Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постановах від 17.07.2019р. у справі №144/669/17, від 09.09.2019р. у справі №242/5448/16-а, від 31.10.2019р. у справі №235/7373/16, від 06.07.2020р. у справі №242/2179/17, від 09.10.2020р. у справі №341/460/17, від 01.03.2021р. у справі №423/757/17, від 31.03.2021р. у справі №242/5696/16-а, від 17.11.2021р. у справі №242/5635/16-а, а також від 15.06.2022р. у справі №383/102/14-а.

Як наслідок, колегія суддів погоджується з висновками суду 1-ї інстанції щодо обґрунтованості доводів позивача в цій частині.

Разом із тим, варто наголосити, що ініційований позивачем спір, у даному випадку, виник внаслідок помилкового тлумачення ГУ ПФУ в Миколаївській області приписів чинного пенсійного законодавства в частині підтвердження стажу позивача, що, власне, стало підставою для прийняття ним рішення від 02.05.2024р. №58 про відмову у призначенні пенсії.

Згідно з ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

При цьому, суд може вийти за межі позовних вимог, втім якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини та громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частина 4 ст.9 КАС України зобов`язує суд до активної ролі в судовому процесі, в тому числі до офіційного з`ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках до витребування доказів, яких, на думку суду, не вистачає для з`ясування всіх обставин, що розглядається.

У постанові Верховного Суду 25.03.2020р. у справі №752/18396/16-а сформульована правова позиція, що принцип диспозитивності в адміністративному процесі має своє специфічне змістове наповнення, пов`язане з публічно-правовим характером адміністративного позову та активною участю суду в процесі розгляду справ, а тому суд може та зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів.

Отже, суд може та навіть зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів. Такий вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява. Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли це необхідно для ефективного та повного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин (сторін чи третіх осіб), про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту має забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З огляду на викладене, суд вважає, що належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача, враховуючи ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.245 КАС України, є саме скасування рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області від 02.05.2024р. №58 про відмову їй у призначенні пенсії (тобто акта (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданого за наслідком розгляду заяви про призначення позивачу пенсії) та, як наслідок, зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити дії, направлені на усунення порушеного права позивача, виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених цією статтею. А тому, судова колегія вважає за необхідне зобов`язати ГУ ПФУ в Миколаївській області, з урахуванням наведених вище висновків суду у даній справі, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення їй пенсії, зарахувавши спірні періоди роботи до її трудового стажу.

У цьому ж контексті, судова колегія вважає за доцільне вказати на те, що порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій у відповідності до Закону №1058-IV затверджений постановою Правління ПФУ від 25.11.2005р. №22-1.

Відповідно до п.1.1 розділу І Порядку №22-1, заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України..

Згідно з п.4.2 розділу IV Порядку №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Пунктом 4.3 розділу IV Порядку №22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

У силу п.4.10 розділу IV Порядку №22-1, після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.

Аналіз наведених вище положень Порядку №22-1 свідчить про наступне:

- сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території;

- після опрацювання електронної пенсійної справи і прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію (територіальний орган Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п.4.10);

- виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України) за місцем фактичного проживання/перебування особи.

Так, у межах спірних правовідносин заява позивача про призначення пенсії була розглянута за принципом екстериторіальності саме ГУ ПФУ в Миколаївській області, а тому дії зобов`язального характеру має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, який був визначений за принципом екстериторіальності, що розглядав заяву позивача.

Однак, зазначене також залишилось поза увагою суду першої інстанції та було помилково не враховано ним під час обрання належного способу захисту порушеного права позивача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.02.2024 у справі №500/1216/23.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача частково знайшли своє підтвердження.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, в обсязі встановлених обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове - про часткове задоволення даного позову.

Також, варто звернути увагу і на те, що положення ч.1 ст.139 КАС України передбачають, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті у відповідності до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 6 ст.139 Кодексу передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

При зверненні з даним позовом до суду 1-ї інстанції позивачу необхідно було сплатити 1211,20 грн. судового збору (за одну вимогу немайнового характеру).

Таким чином, відповідно до ч.ч.1,6 ст.139 КАС України, з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі - 1211,20 грн. При цьому, оскільки спір фактично виник у зв`язку із відмовою ГУ ПФУ в Миколаївській області (територіальним органом ПФУ, визначеним за принципом екстериторіальності) зарахувати до трудового стажу позивача спірні періоди роботи, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір в розмірі - 1211,20 грн. саме з ГУ ПФУ в Миколаївській області.

Викладене також помилково не враховано судом під час винесення оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року - скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії від 02.05.2024 року №58.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області () зарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) до загального трудового стажу періоди роботи у Васильківській Центральній районній лікарні з 15.06.1989 року по 03.08.1990 року, з 24.05.1995 року по 03.05.2001р., а також у ВАТ «Васильківський комбінат хлібопродуктів» з 13.08.1990 року по 07.07.1993 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області () повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) від 24.04.2024 року про призначення пенсії, із урахуванням правової позиції, викладеної судом у цьому судовому рішенні, та прийняти відповідне рішення.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області () судовий збір за подання адміністративного позову у розмірі - 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 02.12.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко