Справа № 640/9719/19
Суддя: Беспалов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2025-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/9719/19 Суддя (судді) першої інстанції: Лисенко В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: судді-доповідача: Беспалова О. О., суддів: Ключковича В. Ю., Грибан І. О., розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства у справах ветеранів України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства у справах ветеранів України, Міжвідомчої комісії з питань встановлення факту отримання особами поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, проведення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної служби України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції, Міжвідомчої комісії з питань встановлення факту отримання особами поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення № 1/III/1/1 від 20.12.2018 року, прийняте Міжвідомчою комісією з питань встановлення факту одержання ушкоджень здоров`я від боєприпасів на території проведення антитерористичної операції;

- зобов`язати Міжвідомчу комісію з питань встановлення факту отримання особами поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28.04.2018 року про встановлення факту одержання ушкоджень здоров`я від боєприпасів на території проведення антитерористичної операції з урахуванням висновків суду у даній справі.

На виконання вимог Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" справу передано до Київського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.03.2025 року роз`єднано позовні вимоги у справі №640/4829/22 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Альціон» до Головного управління ДПС у м. Києві, Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, в самостійні провадження.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року позов задоволено.

Не погоджуючись з судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу, в якій позивач просить змінити резолютивну частину рішення суду зазначивши «Зобов`язати Міжвідомчу комісію з питань встановлення факту отримання особами поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях прийняти рішення яким задовольнити заяву ОСОБА_1 від 28.04.2018 року про встановлення факту одержання ушкоджень здоров`я від боєприпасів на території проведення антитерористичної операції з урахуванням висновків суду у даній справі.»

Позивач стверджує, що суд першої інстанції протиправно не вийшов за межі позовних вимог з метою повного та належного захисту порушених прав позивача.

Крім того, апелянт просить суд апеляційної інстанції доповнити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції висновком, що с. Березове Мар`їнського району Донецької області перебувало на лінії зіткнення в момент отримання позивачем ушкодження здоров`я з та відповідним застосуванням ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Також, не погоджуючись із рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що станом на дату отримання позивачем ушкоджень, с. Березове Мар`їнського району Донецької області було включене до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085 (в редакції, що діяла станом на 02.03.2015).

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалі справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 02 березня 2015 року ОСОБА_1 отримав тяжкі поранення в зоні проведення АТО, а саме у с. Березовому Мар`їнського району Донецької області, на підтвердження чого до матеріалів справи долучено Виписки з історії хвороби №1506/144, №5809/501, видана ДКУ "Волноваська Центральна районна лікарня", Історія хвороби №918.

За даним фактом відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст.115 КК України, в подальшому правова кваліфікація злочину змінена на ч.2 ст.258 КК України, що підтверджується витягом з ЄРДР 1№001574 від 22.11.2017 р.

Внаслідок поранення позивач втратив працездатність та став інвалідом II групи, що підтверджується довідкою МСЕК від 01.11.2017.

28 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою, в якій він просив розглянути подані ним матеріали, щодо встановлення зв`язку його інвалідності з пораненням, одержаним від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на територій проведення антитерористичної операції.

Розглянувши заяву позивача, Міжвідомча комісія на своєму засіданні 20.12.2018 прийняла рішення № 1/ІІІ/1/1, яким вирішила відмовити в установленні факту одержання поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції у зв`язку з тим, що поранення (ушкодження здоров`я) одержано 02.03.2015 на території проведення антитерористичної операції, де органи державної влади тимчасово не здійснювали свої повноваження.

Вважаючи зазначене рішення протиправним та таким, що порушує права на отримання позивачем пільг, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до абзацу третього пункту 4 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (у редакції, чинній на момент спірних правовідносин) до осіб з інвалідністю внаслідок війни віднесені особи з інвалідністю з числа осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних: від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях до 1 грудня 2014 року, а з 1 грудня 2014 року - на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, та в населених пунктах, розташованих на лінії зіткнення, під час проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях.

Зв`язок інвалідності з пораненням чи іншим ушкодженням здоров`я, отриманим особами, зазначеними в цьому пункті, встановлюється для повнолітніх осіб - за висновком медико-соціальної експертизи, для осіб віком до 18 років - лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абзацу шостого пункту 4 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 25.04.2018 №306, якою затверджено "Порядок встановлення зв`язку інвалідності з пораненнями чи іншими ушкодженнями здоров`я" (далі - Постанова №306).

Цей Порядок визначає процедуру встановлення зв`язку інвалідності з пораненнями чи іншими ушкодженнями здоров`я, одержаними особами від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння (далі - ушкодження здоров`я від боєприпасів) на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях до 1 грудня 2014 р., а з 1 грудня 2014 р. - на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, та в населених пунктах, розташованих на лінії зіткнення (розмежування), під час проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (далі - територія проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях) (п.1 ).

Згідно з пунктом 3 Постанови №306 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) рішення про встановлення факту одержання особою ушкодження здоров`я від боєприпасів (далі - постраждала особа) на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях ухвалюється міжвідомчою комісією з питань встановлення факту отримання особами поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях (далі - міжвідомча комісія), яку утворює Державна служба у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції.

На виконання вимог абзацу другого пункту 3 Постанови №306 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 25.09.2018 №1411 "Про затвердження Положення про міжвідомчу комісію з питань установлення фактів отримання особами поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції" (далі - Постанова №1411), відповідно до пункту 2 Розділу І якої Міжвідомчу комісію утворює Державна служба України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції відповідно до абзацу першого пункту 3 Порядку встановлення зв`язку інвалідності з пораненнями чи іншими ушкодженнями здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 306.

Пунктом 4 Постанови №306 передбачено, що для встановлення факту одержання ушкоджень здоров`я від боєприпасів на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях постраждала особа або її представник за дорученням, оформленим в установленому законом порядку, надсилає Державній службі у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції заяву за формою, встановленою Мінсоцполітики.

До заяви додаються такі документи: копії сторінок паспорта громадянина України з даними про прізвище, ім`я та по батькові, дату і місце народження, серію та номер паспорта, ким і коли виданий паспорт та реєстрацію місця проживання або місця перебування особи; копія документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовилася від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою); копії первинної медичної облікової документації, форми яких затверджені МОЗ; висновок медичного експерта, що засвідчує факт отримання поранень чи інших ушкоджень здоров`я від боєприпасів; копія довідки медико-соціальної експертної комісії про групу і причину інвалідності; довідка про відсутність (наявність) судимості за злочин проти основ національної безпеки України або злочин проти громадської безпеки у постраждалої особи (у разі надання згоди постраждалої особи або її представника, висловленої у письмовій формі, додається за запитом міжвідомчої комісії); витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань про відкриття кримінального провадження стосовно факту отримання постраждалою особою поранень чи інших ушкоджень здоров`я від боєприпасів (у разі надання згоди постраждалої особи або її представника, висловленої у письмовій формі, додається за запитом міжвідомчої комісії); інші документи, які можуть засвідчити отримання постраждалою особою ушкоджень здоров`я від боєприпасів на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях.

Як вбачається з матеріалів справи, та вірно встановлено судом першої інстанції, позивач отримав поранення у вигляді відкритого осколкового уламкового перелому обох кісток правої гомілки, лівого стегна від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції 02.03.2015 у с. Березове Мар`їнського району Донецької області.

В підтвердження зазначеного позивач надав копію Виписки з історії хвороби №1506/144, №5809/501, виданої ДКУ "Волноваська Центральна районна лікарня", Історія хвороби №918.

Відповідно до витягу із Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом ушкодження здоров`я у листопаді 2017 року Мар`їнське ВП Волноваського відділу поліції ГУ Нацполіції в Донецькій області порушено кримінальне провадження №0001574.

Крім того, за результатами проведення медико-соціальної експертизи позивачу встановлено ІІ групу інвалідності, про що видано довідку Міжрайонною медико-соціальною експертною комісією м. Волноваха серії 12 ААБ №060678 від 04.02.2019.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що вищенаведені документи підтверджують те, що позивач отримав осколкові поранення вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на територій проведення антитерористичної операції.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та наведено відповідачем у апеляційній скарзі, основним аргументом відмови у встановленні факту одержання ушкоджень здоров`я від боєприпасів на території проведення антитерористичної операції відповідачами зазначено те, що поранення (ушкодження здоров`я) отримано позивачем на території проведення антитерористичної операції, де органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, а саме в с. Березове Мар`їнського району Донецької області.

Комісія посилалася на розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 №1085-р, відповідно до якого станом на 02.03.2015 с. Березове Мар`їнського району Донецької області входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. А включено дане село до переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення лише після 64 днів після отримання поранення позивачем.

Судом встановлено, що проведення антитерористичної операції в межах території Донецької та Луганської областей підтверджується Указом виконуючого обов`язки Президента України, Головою Верховної Ради України від 13.04.2014 № 405/2014 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України", яким введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" та Законом України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02.09.2014 № 1669-VII, який набрав чинності 15 жовтня 2014 року.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 № 405/2014.

У абзаці 21 частини першої статті 1 Закону України від 20.03.2003 № 638-IV "Про боротьбу з тероризмом" закріплено, що антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.

Згідно статей 1, 2 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15.04.2014 № 1207-VII (з подальшими змінами і доповненнями) закріплено, що цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 №1085-р (з подальшими змінами і доповненнями) затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, до якого також включено с. Березове Мар`їнського району Донецької області.

Постановою Верховної Ради України від 17.03.2015 № 254-VIII визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Відповідно до статей 2, 7 Закону України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської федерації, покладається на російську федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Російська федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

Наведеними нормативно-правовими актами на законодавчому рівні у відповідності до положень статті 85 Конституції України встановлено, що з 20 лютого 2014 року має місце збройна агресія російської федерації проти України, а окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей визнано тимчасово окупованими територіями.

При цьому, частиною першою статті 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Станом на час розгляду справи, Указ Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України не видавався.

Дослідженими у справі доказами встановлено, що позивач отримав осколкове поранення від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції 02.03.2015 у с. Березове Мар`їнського району Донецької області.

Встановлення цього факту підтверджено поданими ним документами, зокрема, випискою з історії хвороби №1506/144, №5809/501, виданої ДКУ "Волноваська Центральна районна лікарня", Історія хвороби №918.

При цьому, незрозумілою є позиція апелянта, коли факт отримання позивачем осколкового поранення від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції 02.03.2015 у с. Березове Мар`їнського району Донецької області не заперечується, однак заперечується, що такі ушкодження отримано в період і на території проведення антитерористичної операції.

Натомість, як свідчать матеріали справи, у даному випадку, події мали місце у період коли населений пункт хоч і був віднесений до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, однак, ще був визнаний тимчасово окупованим, тобто у період з 18.02.2025 по 17.03.2015.

При цьому, колегія суддів критично оцінює посилання відповідача на судову практику, оскільки жодне із вказаних рішень не було переглянуто в порядку касаційного оскарження, а рішення суду у справі № 620/8476/24 на даний час оскаржено у суді апеляційної інстанції. Більш того, обставини у вказаних апелянтом справа не є ревалентиними до даних правовідносин, оскільки у таких ушкодження здоров`я позивачами отримано у період коли населені пункти вже було виключено із переліку тих, де ведуться активні бойові дії.

Також колегія суддів критично оцінює спроби апелянта, викласти нормативно-правовий акт у «зручній» редакції.

Підпункт 2 пункту 5 Порядку № 306 не містив та й не містить на даний час застережень щодо наявності у органів державної влади здійснюють свої повноваження. Натомість, відповідач не є тим органом помноженим надавати розширене тлумачення вказаного Порядку.

Як вірно зауважено судом першої інстанції, статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 46 Конституції України гарантовано право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Законом України від 20.10.2014 № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" встановлено гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Згідно статті 2 цього Закону Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Статтею 14 Законом України від 20.10.2014 № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" встановлено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні.

Встановлення факту одержання ушкоджень здоров`я від боєприпасів на території проведення антитерористичної операції для позивача має юридичне значення, оскільки має наслідком набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та забезпечення її в подальшому соціальними гарантіями.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості та забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Вирішуючи питання про застосування статті 13 Конвенції, суд бере до уваги висновки в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Аманн проти Швейцарії" (Заява № 27798/95 п.88), в якому зазначено, що стаття 13 Конвенції вимагає щоб кожен, хто вважає себе потерпілим внаслідок заходу, який, на його думку, суперечив Конвенції, мав право на засіб правового захисту у відповідному національному органі для вирішення свого спору, а в разі позитивного вирішення - для одержання відшкодування шкоди.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії" і "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер`їлдіз проти Туреччини").

Європейський Суд з прав людини в рішенні від 18 грудня 1996 року "Лоізіду проти Туреччини" дійшов такого висновку: "Суд відмічає, що за наявності фактично існуючих незаконних утворень на території неконтрольованій законною Владою міжнародне право визнає законність деяких юридичних домовленостей та дій, наприклад, реєстрація народження, смерті або шлюбу, наслідки яких можуть бути проігноровані лише на шкоду жителям тієї чи іншої території".

Як вірно зауважено судом першої інстанції, у даному випадку позивач не може бути позбавлений свого права, що стосується предмету позову через захоплення незаконними озброєними формуваннями території с. Березове Мар`їнського району Донецької області.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем подано заяву встановленої форми щодо підтвердження факту отримання поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції та необхідний пакет документів, передбачений пунктом 4 Постанови №306, що не спростовано відповідачами в ході розгляду справи, а тому суд дійшов висновку, що відмова відповідача є безпідставною та необґрунтованою, а рішення від № 1/III/1/1 від 20.12.2018 - протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Відтак, доводи апеляційної скарги відповідача жодним чином не спростовують висновки суду першої інстанції.

Що ж стосовно доводів позивача, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається із змісту апеляційної скарги, доводи позивача зводяться до існування у суду обов`язку вийти за межі позовних вимог для ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За правилами наведеної норми це право суд може здійснити за результатом розгляду справи за наявності на це підстав. Тобто процесуальний закон надає право (не обов`язок) суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів.

При цьому, суд не наділений повноваженнями визначати спосіб захисту порушеного права на стадії відкриття провадження, оскільки саме позивач наділений правом на звернення та обов`язком визначення способу захисту.

Також недоречним є бажання позивача шляхом апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції доповнити його мотивувальну частину.

Колегія суддів зауважує, що мотивувальна частина рішення, це та частина судового рішення, в якій суд викладає причини, з яких він дійшов свого висновку, аналізує докази, встановлені обставини справи та посилається на норми права, які застосував. Вона пояснює, як саме суд дійшов резолютивної частини, надаючи обґрунтування своєї позиції та оцінку аргументів сторін. При цьому, суд апеляційної інстанції вправі змінити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції за умови, що суд прийшов до вірних висновків щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, або про задоволення таких, але з невірних підстав. Натомість, бажання особи, у даному випадку позивача, доповнити мотиви суду з яких він прийшов до тих чи інших висновків не може слугувати до зміни рішення суду.

Інші доводи апелянтів, викладені в апеляційних скаргах, висновків суду першої інстанції не спростовують.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 "Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства у справах ветеранів України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства у справах ветеранів України, Міжвідомчої комісії з питань встановлення факту отримання особами поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, проведення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов

Суддя В. Ю. Ключкович

Суддя І. О. Грибан

(Повний текст постанови складено 28.11.2025)