Справа № 420/31989/24
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/31989/24

Головуючий І інстанції: Радчук А.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення суду - 20.12.2024р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

14.10.2024р. ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ПФУ в Одеській області, в якому просила суд:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Одеській області щодо не зарахування їй до страхового стажу в подвійному розмірі періоди роботи у КНП «КДЦ №6» з 02.01.1996р. по 05.10.1996р. та в КНП «МКІЛ» на посаді завідувачки приймального відділення - лікаря-інфекціоніста з 01.01.2004р. по 30.09.2021р.;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області зарахувати їй до страхового стажу в подвійному розмірі:

з дати призначення пенсії з 06.09.2009р. - періоди роботи у КНП «КДЦ №6» на посаді лікаря-інфекціоніста з 02.01.1996р. по 05.10.1996р. та у КНП «МКІЛ» на посаді завідувачки приймального відділення - лікаря інфекціоніста з 01.01.2004р. по 31.05.2009р.;

з дати перерахунку пенсії з 01.04.2018р. - період роботи у КНП «МКІЛ» на посаді завідувачки приймального відділення - лікаря-інфекціоніста з 01.06.2009р. по 28.02.2018р.;

з дати перерахунку пенсії з 01.04.202р. - період роботи у КНП «МКІЛ» на посаді завідувачки приймального відділення - лікаря-інфекціоніста з 01.03.2018р. по 28.02.2020р. ;

з дати переведення на пенсію за віком та перерахунку пенсії з 15.09.2021р. - період роботи у КНП «МКІЛ» на посаді завідувачки приймального відділення - лікаря-інфекціоніста з 01.03.2020 по 30.06.2021 роки;

з дати перерахунку пенсії з 01.04.2024р. - період роботи у КНП «МКІЛ» на посаді завідувачки приймального відділення - лікаря-інфекціоніста з 01.07.2021р. по 30.09.2021р.;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області здійснити їй перерахунок розміру пенсії та її виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ГУ ПФУ в Одеській області протиправно не обчислено у подвійному розмірі страховий стаж позивача за період її роботи в КНП «КДЦ №6» з 02.01.1996р. по 05.10.1996р., а також в КНП «МКІЛ» на посаді завідувачки приймального відділення - лікаря-інфекціоніста з 01.01.2004р. по 30.09.2021р., як це передбачено ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та, відповідно, порушено її конституційне право на належне соціальне (пенсійне) забезпечення, що слугувало підставою звернення до суду з даним позовом.

Відповідач, у свою чергу, надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в яких позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Одеській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до страхового стажу в подвійному розмірі періодів роботи на посаді лікаря-інфекціоніста у КНП «КДЦ №6» з 02.01.1996р. по 05.10.1996р. та періодів роботи на посаді завідувачки приймального відділення - лікаря-інфекціоніста у КНП «МКІЛ» з 01.01.2004р. по 30.09.2021р. Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу в подвійному розмірі з дати призначення пенсії з 06.09.2009р. та подальших перерахунків періоди роботи на посаді лікаря-інфекціоніста у КНП «КДЦ №6»з 02.01.1996р. по 05.10.1996р., на посаді завідувачки приймального відділення - лікаря-інфекціоніста у КНП «МКІЛ» з 01.01.2004р. по 30.09.2021р., відповідно, та провести перерахунок розміру пенсії та її виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

Не погоджуючись із зазначеним вище рішенням суду першої інстанції, відповідач 20.01.2025р. подало апеляційну скаргу, в якій зазначило, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просило скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.12.2024р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.01.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ПФУ в Одеській області та призначено дану справу до розгляду в порядку письмового провадження.

03.02.2025р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечувала щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просила оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

04.02.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з 06.09.2009р. отримувала пенсію по інвалідності на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», обчислену як працюючій особі.

Страховий стаж враховано по 31.05.2009р. (37 років 10 місяців).

Після призначення пенсії позивач продовжувала працювати.

15.09.2021р. ОСОБА_1 звернулась до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою року про призначення пенсії за віком.

15.09.2021р., згідно із заявою, позивача було переведено з «пенсії по інвалідності» - на «пенсію за віком» відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» при страховому стажі 49 років 11 місяців (враховано по 30.06.2021р.).

Страховий стаж враховано по 30.06.2021р. (49 років 11 місяців).

З 01.04.2024р. пенсію позивачки в автоматичному режимі перераховано при страховому стажі 52 роки 7 місяців (враховано по 29.02.2024р.).

23.09.2024р. позивач звернулася до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою, якою просила:

- перевірити пенсійну справу щодо правильності обчислення страхового стажу;

- надати роз`яснення про обчислення страхового стажу, в тому числі в інфекційних лікарняних закладах;

- надати інформацію стосовно перерахунків її пенсії як працюючій особі, які проводились в автоматичному режимі;

- зарахувати до страхового стажу в подвійному розмірі всі періоди роботи на посадах лікаря-інфекціоніста, здійснити перерахунок пенсії та виплатити недоотриману пенсію;

- надати копії протоколу призначення пенсії з 09.06.2009р. з розрахунком стажу, а також копії розрахунків стажу при перерахунках пенсії, в тому числі автоматичних.

У відповідь на вказане звернення, ГУ ПФУ в Одеській області листом від 07.10.2024р. №27473-26165/Ф-02/8-1500/24 повідомило позивача, що її пенсію в автоматичному режимі перераховано: - з 01.04.2018р. при страховому стажі 46 років 7 місяців (враховано по 28.02.2018р.); - з 01.04.2020р. при страховому стажі 48 років 7 місяців (враховано по 28.02.2020р.).

Відповідно до заяви від 15.09.2021р., позивача переведено з пенсії по інвалідності на пенсію за віком при страховому стажі 49 років 11 місяців (враховано по 30.06.2021р.).

З 01.04.2024р. пенсію в автоматичному режимі перераховано при страховому стажі 52 роки 7 місяців (враховано по 29.02.2024р.).

Страховий стаж до 01.01.2004р. обчислюється з урахуванням норм ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення». На зазначених підставах період роботи в міській клінічній інфекційній лікарні з 07.10.1996р. по 31.12.2003р. зараховано до страхового стажу в подвійному розмірі. Період роботи в поліклініці №6 на посаді лікаря інфекціоніста не зарахований до страхового стажу в подвійному обчислені, оскільки відсутня уточнююча довідка про знаходження у відпустках без збереження заробітної плати та по догляду за дитиною до 3-х років. Проводити обчислення стажу в подвійному розмірі після 01.01.2004р. немає правових підстав, оскільки це не передбачено ст.24 Закону.

Додатком до вказаного листа позивачці надіслано розрахунок стажу.

Згідно з розрахунком пенсії позивача, її страховий стаж, зарахований відповідачем, складає 52 роки 7 місяців (враховано по 29.02.2024р.). Щодо кратного зарахування стажу, то у подвійному розмірі стаж зарахований лише за період з 07.10.1996р. по 31.12.2003р.

Позивач, вважаючи такі дії та рішення відповідача протиправними, звернулася до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог і, відповідно, наявності підстав для їх часткового задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом.

За змістом ч.1 ст.92 Конституції України, права і свободи людини та громадянина, гарантії цих прав та свобод, основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Так, правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. №1788-ХІІ та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV.

У відповідності до ч.1 ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 2 ст.24 цього Закону визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

За ч.4 ст.24 Закону №1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, окрім випадків, передбачених цим Законом.

Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 01.01.2004р. застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

До набрання чинності Законом №1058-IV умови обчислення стажу роботи, в тому числі для призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років, визначав Закон №1788-ХІІ.

Як уже встановлено судом, з 06.09.2009р. ОСОБА_1 призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону №1058-IV, обчислену як працюючій особі, а вже з 15.09.2021р. її переведено, на підставі цього ж Закону, на пенсію за віком.

У той же час, спірним між сторонами стало питання щодо зарахування до страхового стажу в подвійному розмірі періодів роботи позивача на посаді лікаря-інфекціоніста у КНП «КДЦ №6» у період з 02.01.1996р. по 05.10.1996р. та на посаді завідувачки приймального відділення - лікаря-інфекціоніста у КНП «МКІЛ» - з 01.01.2004р. по 30.09.2021р.

За ст.60 Закону №1788-ХІІ, робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або ж хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних та реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Прикінцевими положеннями Закону №1058-IV передбачено, що до запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах за Списками №1 і 2, а також за вислугу років, здійснюється за названим Законом у разі досягнення пенсійного віку та за наявності трудового стажу, передбаченого Законом №1788-ХІІ.

У цьому контексті, суд 1-ї інстанції цілком вірно звернув увагу на те, що за п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000р. №1645-III, інфекційними хворобами є розлади здоров`я людей, що викликаються живими збудниками (вірусами, бактеріями, рикетсіями, найпростішими, грибками, гельмінтами, кліщами, іншими патогенними паразитами), продуктами їх життєдіяльності (токсинами), патогенними білками (пріонами), передаються від заражених осіб здоровим і схильні до масового поширення.

У відповідності до вимог ст.7 Закон №1645-III, лікування хворих на інфекційні хвороби може проводитися в акредитованих у встановленому законодавством порядку державних і комунальних спеціалізованих закладах (відділеннях) охорони здоров`я та клініках наукових установ, а також в акредитованих закладах охорони здоров`я, заснованих у встановленому законодавством порядку на приватній формі власності. У разі якщо перебіг інфекційної хвороби легкий, а епідемічна ситуація в осередку інфекційної хвороби благополучна, лікування такого хворого під систематичним медичним наглядом може здійснюватися амбулаторно, крім випадків, передбачених ст.ст.22, 27 та 31 Закону. Лікуванням хворих на інфекційні хвороби можуть займатися особи, які мають медичну освіту та відповідають кваліфікаційним вимогам, установленим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, у тому числі особи, які в установленому порядку займаються приватною медичною практикою.

Із роз`яснень Міністерства охорони здоров`я України від 27.01.2010р. №05.03-18-54/973 слідує те, що інфекційний заклад (відділення) - це заклад (відділення), де надають медичну допомогу хворим на інфекційні хвороби (тобто інфекційна лікарня або інфекційне відділення, протитуберкульозний заклад або ж відділення тощо) або працюють з матеріалом, який містить або потенційно інфікований збудниками інфекційних хвороб (тобто бактеріологічна лабораторія).

Відповідно до ДСП 9.9.5-080-02 «Державні санітарні правила та норми, гігієнічні нормативи. Правила влаштування і безпеки роботи в лабораторіях (відділах, відділеннях) мікробіологічного профілю» (затв. постановою Головного державного санітарного лікаря України від 28.01.2002р. №1), лабораторія організація або її структурний підрозділ, що виконує експериментальні, діагностичні або виробничі роботи з патогенними біологічними агентами.

У свою чергу, «Інструкція по санітарно-епідеміологічному режиму і охороні праці персоналу інфекційних лікарень (відділень)» (затв. наказом МОЗ СРСР № 916 від 04.08.1983 року, що діє на території України, згідно з вказівкою Міністерства охорони здоров`я України від 28.05.1996р. №165 та застосовувалася станом на день призначення позивачу пенсії), містить ідентичні вимоги та норми відносно режиму та охорони праці працівників інфекційних лікарень (відділень), бактеріологічних і вірусологічних лабораторій інфекційних лікарень та бактеріологічних лабораторій, що обслуговують інфекційні відділення лікарень.

За таких обставин, стаж роботи в інших інфекційних закладах (відділеннях) має зараховуватися до спеціального стажу в подвійному розмірі, як це передбачено ст.60 Закону №1788-XII.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 22.12.2021р. у справі №688/2916/17.

Так, з наданого ГУ ПФУ в Одеській області розрахунку стажу вбачається, що страховий стаж позивача складає 52 роки 7 місяців (враховано по 29.02.2024р.).

Разом із тим, судом встановлено, що відповідач фактично і не заперечує наявність у ОСОБА_1 стажу роботи за спірний період (на займаних посадах), втім заперечує відносно його подвійного зарахування посилаючись на відсутність уточнюючої довідки про знаходження у відпустках без збереження заробітної плати та по догляду за дитиною до 3-х років.

З цього приводу, суд апеляційної інстанції зазначає, згідно з ст.48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі ст.62 Закону №1788-XII, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Вказаним нормам відповідає також п.1 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993р. №637), за приписами якого, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби або навчання, а також архівними установами.

Пунктами 3 та 20 зазначеного Порядку регламентовано, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи чи містяться неправильні або ж неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, що наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (Додаток №5). У довідці повинно бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Тобто, законодавством України встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

У свою чергу, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої, або ж необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 20.02.2018р. у справі №234/13910/17, від 07.03.2018р. у справі №233/2084/17, від 04.03.2020р. у справі №367/945/17, від 27.04.2020р. у справі №367/4230/17 та від 23.09.2021р. у справі №227/4273/16-а.

Згідно з записами у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 13.09.1978р., остання у період з 02.01.1996р. по 05.10.1996р. працювала на посаді лікаря-інфекціоніста у 6-й поліклініці Приморського району, з 07.10.1996р. була прийнята переведенням на роботу в Інфекційну лікарню, де працювала на посаді лікаря-інфекціоніста до 04.05.1997р., а з 05.05.1997р. по 30.09.2021р. - на посаді завідувачки приймального відділення - лікаря-інфекціоніста.

У відповідності до записів у трудовій книжці та довідки від 01.10.2024р. №29, Поліклініка №6 Приморського району перейменована в Комунальну установу «Міська поліклініка №6» (наказ від 08.08.2003р. за №35-К) на підставі рішення Одеської міської ради №1907-XXV. Комунальну установу «Міська поліклініка №6» перетворено у КНП «КДЦ №6» на підставі рішення Одеської міської ради від 31.10.2018р. за №3881-VII «Про припинення комунальної установи «Міська поліклініка №6» шляхом перетворення у Комунальне некомерційне підприємство.

Також, слід звернути увагу на те, що згідно з записами у трудовій книжці та довідкою від 02.10.2024р. №05.50/95, на підставі рішення Одеської міської ради від 15.10.2002р. за №454-XXIV «МКІЛ» перетворена у Комунальну установу «МКІЛ». На підставі рішення Одеської міської ради від 30.01.2019р. №4243-VII Комунальна установа «МКІЛ» перетворена у КНП «МКІЛ».

Так, записи у трудовій книжці позивача виконані чітко, зрозуміло та в повному обсязі містять інформацію про періоди роботи та займану посаду, реквізити відповідних наказів, на підставі яких вони внесені. Апелянтом, у свою чергу, не було надано до суду будь-яких доказів на підтвердження того, що дані трудової книжки (в частині спірного періоду роботи) містять неправдиві або недостовірні відомості чи були предметом судового розгляду.

Що ж до зарахування до стажу позивача в подвійному розмірі періодів роботи, які не враховані відповідачем з огляду на відсутність підстав такого зарахування після 01.01.2004р., судова колегія зазначає наступне.

Абзац 1 ч.4 ст.24 Закону №1058-IV передбачає, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених Законом.

Крім того, як загальновідомо, редакція ст.60 Закону №1788-XII є чинною на теперішній час. Стаття 24 Закону №1058-IV не скасовує ст.60 Закону №1788-XII та жодним чином не зупиняє дію її приписів.

З аналізу зазначеного, судова колегія дійшла висновку, що передбачене ст.60 Закону №1788-XII право на зарахування стажу в подвійному розмірі не пов`язано із набранням чинності Закону №1058-IV, а тому не обмежується наявним стажем роботи до 01.01.2004р.

Такі висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 11.12.2018р. у справі №310/385/17, від 23.01.2019р. у справі №485/103/17, від 04.12.2019р. у справі №689/872/17 та від 27.02.2020р. у справі №462/1713/17.

Також, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020р. у справі №520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або ж множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020, а не Закону №1058-ІV.

Аналогічна правова позиція відображена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021р. у зразковій справі №360/3611/20.

Враховуючи наведене та дослідивши матеріали даної справи, судова колегія дійшла висновку, що пенсійний орган безпідставно не зарахував позивачу в подвійному розмірі стаж роботи за спірні періоди роботи.

Доводи апелянта, щодо відсутності підстав для зарахування до страхового стажу позивача в подвійному розмірі періоди з 01.01.2004р. суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються зібраними по справі доказами.

Що ж до посилань апелянта на те, що позивач пропустила строк звернення до суду із вимогою про перерахунок пенсії з дати її призначення, то колегія суддів зазначає, що Головним управлінням не надано жодного доказу в підтвердження того, що після призначення позивачу пенсії до дати отримання нею листа від 07.10.2024р. №27473-26165/Ф-02/8-1500/24 територіальний орган ПФУ повідомляв пенсіонера, які періоди роботи зараховано до її стажу в подвійному розмірі під час призначення та подальших перерахунків пенсій.

А відтак, у суду відсутні підстави для висновку, що позивач була обізнана про порушення свого права на належний розмір пенсії.

Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі пенсійного органу.

До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 02.12.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко