Справа № 380/18346/24
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2025 рокуЛьвівСправа № 380/18346/24 пров. № А/857/6532/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.

суддів: Курильця А.Р., Ніколіна В.В.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року (головуюча суддя: Кондратюк Ю.С., місце ухвалення - м. Львів) у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 , 29.08.2024 звернувся в суд з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 ;

- визнати протиправними та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 27.07.2024 про призов на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 ;

- визнати протиправними та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 і призначення його на посаду;

- зобов`язати командира Військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .

Обґрунтовує позов тим, що його протиправно мобілізовано 27.07.2024 ІНФОРМАЦІЯ_2 та скеровано для проходження служби до Військової частини НОМЕР_1 , оскільки на момент прийняття рішення про його призов на військову службу під час мобілізації він був заброньований на період мобілізації та на воєнний час відповідно до наказу Мінекономіки України від 23.07.2024 № 17876 та мав відстрочку від призову до 25.01.2025. З огляду вважає, що належним та ефективним способом захисту його прав буде визнання протиправним та скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 22.01.2025 про призов позивача за загальною мобілізацією на військову службу, визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_2 в частині зарахування позивача до списків особового складу та зобов`язання виключити його зі списків особового складу даної військової частини.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки у судовому рішенні від 24 січня 2025 року, позов задоволено.

Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 27.07.2024 № 481, в частині призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.07.2024 № 218 в частині зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини.

Зобов`язано командира військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .

З цим рішенням суду першої інстанції не погодилася військова частина НОМЕР_1 та оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що таке прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року і прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позову.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт покликається на те, що відповідно до п. 8 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154 (далі також Положення), виконання завдання з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, призову громадян на військову службу покладені саме на районні територіальні підтримки. Зазначає, що Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» не передбачено такої підстави для звільнення з військової служби як незаконна мобілізація, проте, проходження військової служби є безпосереднім наслідком від наказу про мобілізацію.

У спірних правовідносинах, зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 видати наказ по стройовій частині щодо виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу частини є передчасним, позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню права позивача у статуті військовослужбовця не були порушені.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на момент винесення начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 наказу від 27.07.2024 № 481 про мобілізацію позивача, відповідно до вимог статті 23 Закону № 3543-XII, позивач мав відстрочку від призову на військову службу до 25.01.2025 включно, а отже не підлягав призову на військову службу під час мобілізації. Проте, ІНФОРМАЦІЯ_4 не було вжито належних заходів щодо з`ясування таких обставин.

Крім цього, суд першої інстанції дійшов висновку, що наказ в частині зарахування позивача до особового складу Військової частини НОМЕР_1 є похідним від наказу відповідача 1 від 27.07.2024 № 481, оскільки прийнятий внаслідок його реалізації, а тому підлягає скасуванню.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до витягу з наказу Мінекономіки про бронювання військовозобов`язаному ОСОБА_1 , який працює в ТОВ «АТБ-маркет» на посаді охоронника, відповідно до наказу Мінекономіки № 17876 від 23.07.2024 надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації строком на 6 місяців до 25.01.2025.

Згідно з наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 27.07.2024 № 481 позивача призвано на військову службу в Збройні Сили України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.07.2024 № 218 з 27.07.2024 зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення рядового ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки від 29.07.2024 № 2344 рядовий ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 27.07.2024 по теперішній час.

Не погоджуючись з наведеним позивач звернувся до суду з цим позовом.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, в апеляційному порядку оскаржується судове рішення суду першої інстанції військовою частиною НОМЕР_1 , а тому, предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 308 КАС України, є законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, згідно зі ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» № 389-VІІІ від 12.05.2015, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі Закон № 389-VІІІ) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ч. 2 ст. 2 Закон № 389-VIII).

Так, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та діяв на момент виникнення спірних правовідносин

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом

Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі Закон № 3543-XII) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Відповідно до абз. 4, 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 3543-XII: мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;

особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій

Статтею 23 Закону № 3543-XII встановлено вичерпний перелік осіб, яким надається відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації та перелік осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Зокрема, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані заброньовані на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, а також за підприємствами, установами і організаціями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, і перебувають на спеціальному військовому обліку (п. 1 ч. 1 ст. 23 Закону № 3543-XII).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що за результатом розгляду справи, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до витягу з наказу Мінекономіки про бронювання військовозобов`язаному ОСОБА_1 , який працює в ТОВ «АТБ-маркет» на посаді охоронника, відповідно до наказу Мінекономіки № 17876 від 23.07.2024 надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації строком на 6 місяців до 25.01.2025. Отже, на момент винесення начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 наказу від 27.07.2024 № 481 про мобілізацію позивача, відповідно до вимог статті 23 Закону № 3543-XII, позивач мав відстрочку від призову на військову службу до 25.01.2025 включно, а отже не підлягав призову на військову службу під час мобілізації.

Однак, суд апеляційної інстанції під час розгляду справи не надає законності/протиправності дій ІНФОРМАЦІЯ_1 під час здійснення мобілізаційних процедур, оскільки цим суб`єктом владних повноважень не подано апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Натомість, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду з апеляційною скаргою є обов`язковими.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що в обґрунтування вимог апеляційної скарги, військова частина покликається на те, що Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» не передбачено такої підстави для звільнення з військової служби як незаконна мобілізація, проте, проходження військової служби є безпосереднім наслідком від наказу про мобілізації, а у спірних правовідносинах, зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 видати наказ по стройовій частині щодо виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу частини є передчасним, оскільки права позивача у статуті військовослужбовця не були порушені.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Так, право на судовий захист відображене і в частині першій статті 5 КАС, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 КАС.

За приписами пункту 8 частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Право особи, яка звертається до суду з позовом, самостійно та на свій розсуд розпоряджатися своїми правами, зокрема і щодо визначення предмета і підстав позову є складовою диспозитивності як одного із принципів адміністративного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 КАС України).

Отже, обсяг позовних вимог та їх формулювання належить виключно позивачу. Розгляд спору за межами підстав заявленого позову, за відсутності перешкод в ефективному захисті порушених прав позивача, вказує на порушення положень принципу змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі.

Пунктом 19 ч. 1 ст. 4 КАС визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі.

В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі № 3/35-313 вказано, що «… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року № 9-рп/2008 в справі № 1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивач, у розглядуваних спірних правовідносинах, визначив спосіб захисту свого права шляхом визнати протиправними та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 27.07.2024 № 218 про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 і призначення його на посаду, зобов`язати командира Військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що після видання цього наказу, виникли правовідносини щодо проходження військової служби, особливості якої визначаються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008.

Натомість, цими актами законодавства не передбачено звільнення з військової служби у зв`язку з визнанням незаконним рішення щодо призову на військову службу під час мобілізації на особливий період.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки доказів звернення до військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби на підставі ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, яка визначає підстави звільнення з військової служби, позивач не подавав, а тому правові підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 27.07.2024 № 218, яким його зараховано на військову службу під час мобілізації на особливий період та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виключити зі списків особового складу шляхом видання відповідного наказу, відсутні.

Тобто, оскільки наказ про зарахування позивача до військової частини НОМЕР_1 від 27.07.2024 № 218 реалізовано, а тому обрані способи захисту позивачем не є належними, натомість для звільнення з військової служби, позивач має право звернутися із рапортом до командира військової частини, за наявності підстав визначених ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, яка врегульовує питання звільнення з військової служби.

Крім цього, суд апеляційної інстанції в межах розгляду цієї справи вважає за необхідне застосувати висновки викладені в постанові Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 160/2592/23, згідно яких, процедура призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації є незворотною, тобто такою, що вже відбулася, а визнання процедури призову протиправною не спричинює відновлення попереднього становища особи, призваної на військову службу.

Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції вважає, що висновок суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 27.07.2024 № 218, яким ОСОБА_1 призначено до Військової частини НОМЕР_1 є помилковим, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції по суті правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, однак допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права в частині визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.07.2024 № 218 в частині зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини та зобов`язання командира Військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття нової постанови у цій частині.

Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для стягнення судових витрат не має.

Керуючись ст. ст. 308, 317, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу військової частин НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року у справі № 380/18346/24 в частині визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.07.2024 № 218 в частині зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини та зобов`язання командира Військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 скасувати та прийняти в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

У решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року у справі № 380/18346/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді А. Р. Курилець
В. В. Ніколін