Справа № 520/1209/24
Суддя: Садова М.І.
Дата ухвалення: 2025-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 року Справа № 520/1209/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Садової М.І.,

за участю секретаря судових засідань Акулової А.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши за правилами загального позовного провадження в місті Харкові в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

у с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просить: - визнати дії головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо поновлення виплати пенсії по інвалідності (ч. 1 ст. 28 Закону України №2262) ОСОБА_1 протиправними; - зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити перерахунок поновленої виплати ОСОБА_1 з 22.12.2016; - стягнути з головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 , відповідно до п.1 ч. 2 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України заборгованість поновленої виплати пенсії (ч. 1 ст. 28 Закону України №2262) та компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 2191268 грн 44 копійки.

В обґрунтування позову покликається на те, що Управлінням Пенсійного фонду позивачу була призначена пенсія, а не поновлена виплата пенсії з грошового забезпечення за останнім місцем служби перед звільненням. Також позивач зазначає, що МСЕК №2 від 07.09.1994 останнього визнано особою з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи. Наказом УМВС України в Харківській області №140/ос від 26.09.1994 позивача звільнено з посади інспектора у справах неповнолітніх Люботинського міського відділу міліції УМВС України в Харківській області на пенсію по інвалідності, пенсію призначено з грошового забезпечення за останнім місцем служби перед звільненням 26.09.1994 року до 30.09.1999 року, відповідно ст. 18 і п. а ст. 21 Закону України №2262. Виплату пенсії зупинено з 01.10.1999 у зв`язку з порушенням строку повторного огляду у МСЕК №2 ч.1 ст. 28 Закону України №2262. 22.12.2016 року міжрайонною МСЕК №2 позивача знову визнано особою з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи. Управлінням Пенсійного фонду позивачу знову було призначено пенсію відповідно до ст. 18 і п. а ст. 21 Закону України № 2262 в розмірі 60% грошового забезпечення за останньою посадою перед звільненням 26.09.1994 року, чим, на думку позивача, порушили ч. 1 ст. 28 Закону України №2262, умови поновлення виплати пенсії в разі перерахування інвалідності. Позивач зазначає, що у разі порушення особою з інвалідністю з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим законом, строку повторного огляду у медико-соціальних експертних комісіях, виплата їй пенсії зупиняється, а при визнанні її знову особою з інвалідністю поновлюється з дня зупинення, але не більше як за один місяць до дня повторного огляду. Відтак Управлінням Пенсійного фонду з 22.12.2016 року мені було знову призначено пенсію по інвалідності з грошового забезпечення за останнім місцем служби перед звільненням 26.09.1994 року у розмірі нижче мінімального розміру пенсії для осіб з інвалідністю внаслідок війни. Просить позов задовольнити.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач зазначає, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ як отримувач пенсії по інвалідності, призначеної на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ від 09.04.1992 року з 22.12.2016 року, у розмірі 80%. Відповідно до ст. 13 Закону № 3551-ХІІ, особам з інвалідністю внаслідок війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: особам з інвалідністю І групи у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, І групи 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, ІІІ групи 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Позивачу призначено підвищення як особі з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи у розмірі 40%, тому будь який розрахунок пенсії позивачем з раннього періоду ніж з дати призначення пенсії є помилковим та необґрунтованим, оскільки позивач звернувся до головного управління з заявою про призначення пенсії по інвалідності від 12.01.2017 року. Щодо порядку нарахування та виплати компенсації відповідач зазначив, що обов`язок здійснити компенсацію втрати частини доходів настає лише у випадку порушення встановлених строків їх виплати. Відтак позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплати компенсації спрямовані на майбутнє та є передчасними, а тому не підлягають задоволенню.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив. Навидить пояснення аналогічні змісту адміністративного позову.

Ухвалою суду від 16.01.2024 прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.05.2024, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01.08.2024, позов задоволено частково. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Харківській області щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії позивача з урахуванням додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії з 01.12.2019. Зобов`язано відповідача провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.12.2019, з урахуванням додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премій, відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону № 2262-ХІІ, статті 9 Закону 2011-ХІІ та з врахуванням положень Постанови № 988, згідно з оновленою довідкою від 25.04.2023 № 33/41-7489, з урахуванням раніше виплачених сум. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 15.07.2025 касаційну скаргу позивача задоволено частково, рішення суду першої інстанції від 01.05.2024 та постанову суду апеляційної інстанції від 01.08.2024 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду І інстанції. Направивши справу на новий розгляду суд касаційної інстанції зазначив, що під час розгляду справи суди належним чином не перевірили наявність правових підстав для поновлення пенсії позивача та її складових, не з`ясували: чи мають бути враховані складові грошового забезпечення за прирівняною посадою поліцейського, з урахуванням збільшення, індексації, підвищення, доплати і додаткової пенсії, про які зазначає позивач, чи надавались позивачем довідки про грошове забезпечення та з чого складалось грошове забезпечення, якщо такі довідки були надані, чи відповідав розмір нарахованої пенсії належному розміру пенсії по інвалідності відповідно до Закону № 2262-ХІІ. Також поза увагою судів залишились положення статей 122, 123 КАС України щодо строку звернення до адміністративного суду та наслідків пропущення строків звернення до адміністративного суду, оскільки спір у вказаній справі стосується виплати пенсії, яка є щомісячним платежем та на яку поширюються строки звернення до суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.07.2025 справу №520/1209/24 передано в провадження судді Садова М. І.

30.07.2025 ухвалою судді адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - прийнято до розгляду.

07.07.2025 ухвалою судді адміністративний позов залишено без руху для усунення недоліків викладених у мотивувальній частині цієї ухвали.

03.09.2025 ухвалою судді адміністративний позов ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії в частині позовних вимог щодо: зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити перерахунок поновленої виплати ОСОБА_1 з 22.12.2016 до 14.07.2023; стягнути з головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 , відповідно до п.1 ч. 2 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України заборгованість поновленої виплати пенсії (ч. 1 ст. 28 Закону України №2262) та компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 22.12.2016 до 14.07.2023 - залишено без розгляду.

Позивачем подано до суду клопотання в якому просить направити до Харківської окружної міжрегіональної прокуратури окрему ухвалу суду про кримінальне правопорушення головним Управління Пенсійного фонду України в Харківській області відповідальність за яке передбачено ч.2 ст. 366 Кримінального кодексу України для вжиття ним заходів.

03.09.2025 ухвалою суду у задоволенні клопотання позивача про постановлення окремої ухвали - відмовлено.

Позивачем 29.08.2025 подано до суду заяву про збільшення розміру стягнення матеріальної шкоди та компенсації витрат частину доходу завданих протиправним діянням головним Управління Пенсійного фонду України в Харківській області до 3557006,32 грн.

03.09.2025 ухвалою суду клопотання позивача про зміну предмету позову задоволено.

Прийнято до розгляду змінені в частині позовні вимоги в наступній редакції, а саме: стягнути з головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 , відповідно до п.1 ч. 2 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України заборгованість поновленої виплати пенсії (ч. 1 ст. 28 Закону України №2262) та компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 3557006,32 грн.

03.09.2025 ухвалою суд постановив перейти із розгляду справи № 520/1209/24 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги повністю з підстав викладених у заявах по суті.

У судове засідання відповідач не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, а тому з урахування думки представника позивача, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи у відсутності осіб, що не з`явились, у відповідності до ч. 3 ст. 268 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов до наступного з огляду на таке.

Суд установив, з 07.09.1994 позивача визнано особою з інвалідністю ІІІ групи, причина інвалідності - ушкодження отримане при виконанні службових обов`язків у зв`язку з аварією на ЧАЕС.

Згідно з довідкою від 14.12.1994, виданою управлінням внутрішніх справ Харківської області Міністерства внутрішніх справ України, позивачу призначено пенсію по інвалідності на підставі пункту «а» статті 21 Закону № 2262-XII, в розмірі 60 % грошового забезпечення.

З 01.10.1999 виплату пенсії позивачу зупинено у зв`язку із закінченням строку, на який установлена інвалідність.

У матеріалах справи відсутні докази того, що у період з 01.10.1999 по 22.12.2016 позивач здійснював повторний огляд МСЕК.

Згідно з довідкою МСЕК серії 12ААА № 466112 від 22.12.2016 позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності з 22.12.2016 безтерміново, причина інвалідності - захворювання пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

12.01.2017 позивач звернувся до головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою, в якій просив призначити або поновити виплату пенсії по інвалідності відповідно до Закону № 2262-ХІІ.

Відповідно до поданої позивачем заяви, відповідач призначив йому пенсію по інвалідності з 22.12.2016 в розмірі 60 % грошового забезпечення, з урахуванням 30 % підвищення відповідно до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Отже позивач перебуває на обліку в головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області як отримувач пенсії по інвалідності, призначеної на умовах Закону № 2262-ХІІ з 22.12.2016. Станом на час розгляду справи пенсія позивача виплачується у розмірі 80% грошового забезпечення, з урахуванням 40 % підвищення відповідно до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

02.09.2021 позивач подав до головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області заяву, в якій просив продовжити йому виплату пенсії як особі з інвалідністю ІІ групи, причина інвалідності - захворювання пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. До заяви було додано акт огляду МСЕК № 316668 від 01.09.2021.

На підставі вказаної заяви позивача, відповідач здійснив перерахунок його пенсії у розмірі 80 % грошового забезпечення.

Надалі, на підставі заяви позивача від 07.04.2023 Державна установа «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Харківській області» видала останньому довідку від 25.04.2023 № 33/41/7489 про розмір грошового забезпечення позивача станом на листопад 2019 року, відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону № 2262-XII, статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та з врахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», із зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, для проведення з 01.12.2019 перерахунку основного розміру пенсії позивача

У відповідь на звернення позивача із заявою про перерахунок пенсії за оновленою довідкою про грошове забезпечення № 33/41/7489 від 25.04.2023, головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області в Харківській області зазначило про відсутність підстав для проведення перерахунку пенсії позивача відповідно до вказаної довідки. Доказів оскарження такої відмови у встановленому порядку суду не надано.

Попри те позивач звернувся до суду із позовом про визнання протиправними дії відповідача щодо повторного призначення пенсії по інвалідності, а не її поновлення з 22.12.2016, та невірного її розрахунку.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, визначає Закон № 2262-ХІІ.

Статтями 1, 2 Закону № 2262-ХІІ передбачено, що військовослужбовці, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, які стали особами з інвалідністю за умов, передбачених цим Законом, набувають право на пенсію по інвалідності.

Військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом пенсії по інвалідності, а членам їх сімей пенсії в разі втрати годувальника призначаються незалежно від тривалості служби.

Відповідно до статті 18 Закону № 2262-ХІІ пенсії по інвалідності особам, які мають право на пенсію за цим Законом, призначаються в разі, якщо інвалідність настала в період проходження ними служби або не пізніше трьох місяців після звільнення зі служби, або якщо інвалідність настала пізніше тримісячного терміну після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва тощо), яке виникло в період проходження військової служби чи під час перебування в полоні або заручником, якщо полонення чи захоплення заручником не було добровільним і особа, яка має право на пенсію за цим Законом, перебуваючи в полоні або заручником, не вчинила злочину проти миру і людства.

Статтею 19 Закону № 2262-ХІІ визначено, що групи і причини інвалідності, а також час її настання встановлюються медико-соціальними експертними комісіями, які діють на підставі положення про них, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини третьої статті 43 Закону № 2262-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) пенсії особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей обчислюються з розміру грошового забезпечення, враховуючи відповідні оклади за посадою, оклади та/чи доплати за військове (спеціальне) звання, військовим (спеціальним) званням, процентну надбавку (доплату) за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі статтею 21 Закону № 2262-ХІІ (у редакції, чинній станом на 26.09.1994) пенсії по інвалідності військовослужбовцям, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ призначаються в таких розмірах:

а) інвалідам війни I групи - 100 процентів, II групи - 80 процентів, III групи - 60 процентів відповідних сум грошового забезпечення (заробітку);

б) іншим інвалідам I групи - 70 процентів, II групи - 60 процентів, III групи - 40 процентів відповідних сум грошового забезпечення (заробітку).

Станом на 22.12.2016 редакція вказаної статті не змінилась.

Статтею 28 Закону № 2262-ХІІ (у редакції, чинній станом на 22.12.2016) передбачені умови поновлення виплати пенсії в разі переривання інвалідності.

Так, згідно з частиною першою вказаної статті в разі порушення інвалідом з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом строку повторного огляду у медико-соціальних експертних комісіях виплата йому пенсії зупиняється, а при визнанні його знову інвалідом - поновлюється з дня зупинення, але не більш як за один місяць до дня повторного огляду.

Суд установив, що з 07.09.1994 позивача визнано особою з інвалідністю ІІІ групи, причина інвалідності - ушкодження отримане при виконанні службових обов`язків у зв`язку з аварією на ЧАЕС.

Згідно з довідкою від 14.12.1994, виданою управлінням внутрішніх справ Харківської області Міністерства внутрішніх справ України, позивачу призначено пенсію по інвалідності на підставі пункту «а» статті 21 Закону № 2262-XII, в розмірі 60 % грошового забезпечення.

З 01.10.1999 виплату пенсії позивачу зупинено у зв`язку із закінченням строку, на який установлена інвалідність.

Згідно з довідкою МСЕК серії 12ААА № 466112 від 22.12.2016 позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності з 22.12.2016 безтерміново, причина інвалідності - захворювання пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

12.01.2017 позивач звернувся до головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою, в якій просив призначити або поновити виплату пенсії по інвалідності відповідно до Закону № 2262-ХІІ.

Відповідно до поданої позивачем заяви, відповідач призначив йому пенсію по інвалідності з 22.12.2016 в розмірі 60 % грошового забезпечення, з урахуванням 30 % підвищення відповідно до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що підтверджується протоколом за пенсійною справою (МВС) від 22.12.2016, копія якого наявна в матеріалах справи.

Крім того, судом встановлено, що виплата позивачу пенсії по інвалідності призупинена з 30.09.2018, у зв`язку із закінченням строку встановлення інвалідності. Після отримання довідки до акта огляду МСЕК від 07.06.2021 в якій визначено позивачу 3 групи інвалідності у зв`язку із захистом Батьківщини, позивач набув право на поновлення виплати пенсії по інвалідності, однак відповідач відмовив у поновленні виплати пенсії, у зв`язку із виїздом позивача за кордон, із посиланням на ст. 49 та ст. 51 Закону № 1058-IV, що суперечить рішенню Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009. При цьому, відповідач не надав жодного доказу на підтвердження припинення виплати пенсії позивачу, з підстав виїзду за кордон як зазначив у листі від 03.09.2021.

Відтак позивач набув право на поновлення виплати пенсії по інвалідності, однак відповідач безпідставно призначив пенсію по інвалідності позивачу з 22.12.2016, а не поновив на підставі довідки огляду МСЕК серії 12ААА № 466112 від 22.12.2016.

Враховуючи наведене вище суд прийшов переконання про те, що дії головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо не поновлення виплати пенсії по інвалідності позивачу з 22.12.2016, а призначення ОСОБА_1 виплати пенсії по інвалідності, суд визнає протиправним.

Щодо обрання ефективного способу захисту порушеного права.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. Вказані висновки відповідають висновкам Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12 ).

Згідно зі ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Також, як наголошується ЄСПЛ у рішенні по справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

З огляду на викладене суд дійшов переконання про те, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити перерахунок та виплату поновленої пенсії по інвалідності ОСОБА_1 з 15.07.2023, з урахуванням виплачених сум.

Щодо необхідності урахування пенсійним органом при проведенні перерахунку та виплати пенсії позивача з 15.07.2023 на виконання цього судового рішення складових грошового забезпечення за прирівняною посадою поліцейського, з урахуванням збільшення, індексації, підвищення, доплати і додаткової пенсії, довідок про грошове забезпечення позивача, суд відмічає, що зазначене є обов`язком відповідача у відповідно до Закону № 2262-ХІІ та нормативно-правових актів, які прийнятті на виконання цього закону, а відтак стверджувати про неврахування цих даних пенсійним органом на даний час у суду відсутні.

Відносно частини позовних вимог про компенсації втрати частини доходів у випадку порушення строків виплати пенсії, суд зазначає наступне.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон №2050).

Відповідно до положень статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі по тексту - Закон № 2050-III) від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно з положеннями статті 2 Закону № 2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі необхідно розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії (частина друга статті 2 Закону № 2050-III).

Статтею 3 Закону № 2050-III передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але невиплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно з положеннями статті 4 Закону № 2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до статті 6 Закону № 2050-III компенсацію виплачують за рахунок коштів Пенсійного фонду України, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

З метою реалізації Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21.02.2001 №159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159).

Пунктом 2 вказаного Порядку передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001.

Згідно з пунктом 4 цього Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Отже, основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі індексації грошового забезпечення та невірно обрахованого розміру складових грошового забезпечення). Водночас компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - військовою частиною) добровільно чи на виконання судового рішення.

При цьому зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону №2050-ІІІ, окремих положень Порядку №159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегій суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 30 вересня 2020 року у справі №2-а-1/11, від 31 серпня 2021 року у справі №264/6796/16-а.

З огляду на викладене суд прийшов переконання про те, що оскільки позивачем не здійснено перерахунок та виплату пенсії з 15.07.2023 та така компенсація може бути виплачена відповідачем добровільно під час нарахованої суми пенсії або протягом одного місяця після здійснення відповідної виплати на виконання судового рішення, а тому порушення прав позивача що виплати компенсації суд не установив, а відтак позовні вимоги у цій частині є передчасними, звернені на майбутнє, а тому суд прийшов висновку, що у цій частині позовних вимог права позивача не є порушеними на час розгляду цієї справи, а відтак у таких слід відмовити.

Жодних інших фактичних даних, які б мали значення для розгляду цієї справи суд не встановив.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на викладене вище суд прийшов переконання про те, що позов слід задовольнити частково.

Щодо розподілу судових витрат понесених на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн, суд зазначає наступне.

Позивачем на підтвердження витрат з оплати правової допомоги, понесених ним при розгляді позовної заяви в суді, подано копію договору про надання правничої допомоги №26072303 від 25.07.2023.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечував проти вимог про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн, у зв`язку недоведеністю позивачем факту понесення витрат на правничу допомогу у конкретній адміністративній справі належними та допустимими доказами.

У зв`язку з наведеними обставинами суд зауважує, що відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Отже, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

При цьому, незважаючи на те, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, такий, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду щодо вирішення питань з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа №280/2635/20).

Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі №200/9888/19-а Верховний Суд виклав висновок щодо застосування статей 134, 139 КАС України в контексті ролі суду під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.

Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що відповідно до частини шостої статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А згідно з частиною сьомою цієї ж статті КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат, керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

Аналогічні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі №640/15803/19, від 30 червня 2022 року у справі №640/1175/20, від 11 серпня 2022 року у справі №300/2050/19.

Суд установив, 26.07.2023 між ТОВ «ФПГ «ЗАХИСТ» в особі директора Марищука Вячеслава Сергійовича, з однієї сторони та ОСОБА_1 укладено договір.

Відповідно до пункту 1.1. вказаного договору виконавець приймає до виконання доручення замовника про надання юридичних послуг (надалі послуг), а замовник зобов`язується оплатити послуги. Виконавець має право запрошувати третіх осіб (субвиконавців), види та об`єм послуг, які буде виконувати субвиконавець, виконавець визначає самостійно.

Відповідно до пункту 1.2. характер та види юридичних послуг складання позовної заяви до суду про визнання бездіяльності Пенсійного фонду України в Харківській області протиправною.

Відповідно до пункту 3.1 вартість надання юридичних послуг, зазначених в п.1.2. цього Договору становить 5000 грн.

Дослідивши вищевказаний документ, суд дійшов висновку про те, що такий розмір витрат у даному випадку є неспівмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (послугами).

Так, докази, надані позивачем на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, переконливо доводять, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу пов`язані лише зі складанням позовної заяви до суду про визнання бездіяльності Пенсійного фонду України в Харківській області протиправною та такі витрати є неспірмірними із складністю справи.

З огляду на викладене вище, фактичний об`єм виконаної ТОВ «ФПГ «ЗАХИСТ» в особі директора Марищука Вячеслава Сергійовича складання позовної заяви, складність справи, суд вважає розумно обґрунтованими заявлені позивачем до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1000,00 грн, який обумовлений об`єктивною тривалістю часу, яку виконавець витратив під час підготовки позовної заяви у цій справі, якістю та об`ємом підготовлених матеріалів, а також складністю питань, які були предметом розгляду у справі.

Враховуючи вищевикладене суд прийшов висновку, що з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань необхідно стягнути на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, розподіл судових витрат у відповідності до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 241-246, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо призначення, а не поновлення виплати пенсії по інвалідності ОСОБА_1 , з 22.12.2016.

Зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити перерахунок та виплату поновленої пенсії ОСОБА_1 з 15.07.2023, з урахуванням виплачених сум.

В решті частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 судові витрати понесені на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 грн.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ;

відповідач головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, місцезнаходження місто Харків, майдан Свободи, 5, .

Повне судове рішення складено та підписано суддею 01.12.2025.

Суддя М. І. Садова