Справа № 440/7587/25
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2025-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 р.Справа № 440/7587/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 06.10.2025 р. (постановлену судею Канигіною Т.С.) по справі № 440/7587/25

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив суд: визнати протиправним та скасувати рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 з розгляду питань щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, оформлене протоколом №16 від 02.05.2025 р. в частині відмови в наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період військовозобов`язаному ОСОБА_1 ; зобов`язати комісію з розгляду питань щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_2 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 30.10.2024 р., яка була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2 за вх.№7492д 08.11.2024 р., про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та прийняти рішення про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на строк дії законних підстав, які надають право на відстрочку.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 09.06.2025 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі; вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні), витребувано докази.

24.09.2025 р. до суду першої інстанції від ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшла заява про залишення заяви без розгляду. В обґрунтування вказаної заяви зазначено, що на підставі отриманих документів від позивача, комісія ухвалила рішення про надання відстрочки, рішення комісії оформлене протоколом.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 29.09.2025 р. витребувано у ІНФОРМАЦІЯ_1 копію рішення про надання ОСОБА_1 відстрочки. Запропоновано ОСОБА_1 надати письмові пояснення щодо обставин, викладених у заяві ІНФОРМАЦІЯ_1 про залишення заяви без розгляду, протягом п`яти днів з дня отримання цієї ухвали.

01.10.2025 р. від позивача надійшла заява про залишення позову без розгляду, у зв`язку з відсутністю предмету спору на час судового розгляду даної справи. Також, 01.10.2025 р. від позивача надійшло клопотання про компенсацію судових витрат, якою просив суд стягнути з бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, які були понесені у зв`язку із розглядом справи у розмірі 7695,68 грн., а саме сплата судового збору 1695,68 грн. та 6000 грн. послуги з професійної правничої допомоги.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 06.10.2025 р. заяву ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду задоволено; позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишено без розгляду; відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про компенсацію судових витрат.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 06.10.2025 р. в частині відмови у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат та прийняти постанову, якою задовольнити заяву ОСОБА_1 про компенсацію понесених судових витрат при розгляді справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. Позивач вважає, що при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат при розгляді справи, суд першої інстанції неправильно оцінив докази щодо причин залишення позову без розгляду та неправильно визначився з правовими наслідками в задоволенні вимог позивача самим відповідачем після звернення до суду з позовними вимогами.

Згідно із ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що позивач оскаржує ухвалу суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, а тому суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для надання правової оцінки ухвали суду першої інстанції в частині залишення позову без розгляду.

Суд дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що від позивача надійшла заява про залишення позову без розгляду відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 240 Кодексу адміністративного судочинства України, та оскільки позивач на підставі п. 2 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України не відмовився від позову, тому понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 240 Кодексу адміністративного судочинства України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо надійшла заява позивача про залишення позову без розгляду.

Часиною 5 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в ухвалі про залишення позову без розгляду можуть бути вирішені питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з бюджету.

Статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено види судових витрат. Так, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

З аналізу наведених правових норм встановлено, що у разі залишення позовної заяви без розгляду за ініціативою позивача на підставі поданої ним заяви (клопотання), понесені позивачем судові витрати поверненню не підлягають.

У даному випадку адміністративний позов ОСОБА_1 був залишений без розгляду саме за заявою позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 140 Кодексу адміністративного судочинства, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються із позивача, крім випадків, коли позивач звільнений від сплати судових витрат. Однак якщо позивач відмовився від позову внаслідок задоволення його відповідачем після подання позовної заяви, то суд за заявою позивача присуджує всі понесені ним у справі витрати із відповідача.

Суд апеляційної інстанції не заперечує стосовно того, що позивач, звернувшись із позовною заявою в цій справі, отримав правничу допомогу адвоката та поніс судові витрати. Але, позивач звернувся до суду із заявою згідно з п. 5 ч. 1 ст. 240 Кодексу адміністративного судочинства України, що не є відмовою від позову в розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання про компенсацію судових витрат.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 06.10.2025 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 06.10.2025 по справі № 440/7587/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді Л.В. Любчич О.А. Спаскін
Повний текст постанови складено 01.12.2025 р.