Справа № 160/15499/25
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2025-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Озерянської С.І.
за участі секретаря судового засідання Буснюк В.В.
представника позивача (ВКЗ) Ясир С.А.
представника відповідача Пеклухи А.В.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області була проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні за листопад 2024 року у податковій декларації з податку на додану вартість від`ємного значення з податку на додану вартість (далі ПДВ) у сумі 1 265 651 грн, у тому числі заявленого до бюджетного відшкодування з бюджету у сумі 1 265 651 грн з урахуванням періодів формування від`ємного значення та поданих уточнюючих розрахунків. 28 січня 2025 року було складено акт про результати документальної позапланової виїзної перевірки позивача, за результатами якого, контролюючим органом було винесено податкові повідомлення-рішення. Вказує, що 17.03.2025 року, не погодившись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, було подано скаргу до Державної податкової служби України, однак рішенням Державної податкової служби України залишено без змін оскаржувані податкові повідомлення-рішення, а скаргу позивача без задоволення. Стверджує, що висновки податкового органу про порушення позивачем норм законодавства є неправомірними та необґрунтованими, а податкові повідомлення-рішення такими що підлягають скасуванню.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.06.2025 року адміністративний позов було залишено без руху, оскільки позовна заява була подана без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.
20.06.2025 року до суду Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області було подано відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач серед іншого зазначає, що наведена податкова інформація, яка наявна в інформаційних базах ДПС та зібрана в межах організації і проведення цієї перевірки, у тому числі представлена платником податків, та результати її опрацювання є відповідно до п.п. 191.1.46 п. 191.1 ст. 191, п. 74.3 ст. 74 і п.п. 83.1.2 п. 83.1 ст. 83 Кодексу підставою для зазначених нижче висновків. Так перевіркою дотримання податкового законодавства при декларуванні у податковій декларації з ПДВ за листопад 2024 року від`ємного значення з ПДВ, у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету з урахуванням уточнюючих розрахунків встановлено порушення:ст.1 Закону України від 16.07.1999 № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п.44.1 ст.44., п.189.1 ст.189, п. 198.1 ст. 198, п.198.6 ст 198, абз.«г» п.198.5 ст.198, п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України у зв`язку з використанням не у господарській діяльності товарно - матеріальних цінностей (виробничих запасів) встановлено: 1.1. завищення суми бюджетного відшкодування (показник рядка 20.2.1 Декларації) на 1 265 651 грн., 1.2. заниження податкових зобов`язань з податку на додану вартість у сумі 24 057 грн.; вимог п. 201.1 ст. 201 Кодексу та не здійснено реєстрацію податкових накладних (відсутня реєстрація) в Єдиному реєстрі податкових накладних на суму ПДВ 1 289 021 грн.
24.06.2025 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій підтримано позицію, викладену в позовній заяві.
30.06.2025 року відповідачем надані заперечення на відповідь на відзив, в яких підтримано позицію, викладену у відзиві на позовну заяву.
01.07.2025 року відповідачем до суду надані додаткові пояснення.
03.07.2025 року позивачем до суду надані письмові пояснення.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.07.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача в судовому засіданні 19.09.2025 року позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов в повному обсязі.
Представник відповідача в судовому засіданні 19.09.2025 року проти позовних вимог заперечував, просив відмовити у їх задоволенні.
Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, суд встановив та зазначає наступне.
З матеріалів справи вбачається, що у період з 10.01.2025 року по 23.01.2025 року Головним управління ДПС у Дніпропетровській області було проведено документальну позапланову виїзну перевiрку ТОВ «Суднобудівна компанія Колібрі».
22.01.2025 року контролюючим органом складено акт №159/04-36-07-09/45007577 «Про ненадання документів та пояснень до перевірки ТОВ «Суднобудівна компанія Колібрі».
За результатами документальної перевірки 28.01.2025 року складено акт про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Суднобудівна компанія Колібрі» щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні за листопад 2024 року від`ємного значення з податку на додану вартiсть у сумi 1 265 651 грн., у тому числi заявленого до відшкодування з бюджету у cyмi 1 265 651 грн.
Документальною перевіркою позивача встановлено порушення ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п.44.1 ст.44., п. 189.1 ст.189, п. 198.1 ст. 198, п. 198.6 ст. 198, абз.«г» п.198.5 ст.198, п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України у зв`язку з використанням не у господарській діяльності товарно - матеріальних цінностей (виробничих запасів) встановлено: завищення суми бюджетного відшкодування (показник рядка 20.2.1 Декларації) на 1 265 651 грн., 1.2. заниження податкових зобов`язань з податку на додану вартість у сумі 24 057 грн., вимог п. 201.1 ст. 201 Кодексу та не здійснено реєстрацію податкових накладних (відсутня реєстрація) в Єдиному реєстрі податкових накладних на суму ПДВ 1 289 021 грн.
Позивач, не погодившись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, подав скаргу до Державної податкової служби України.
Рішенням Державної податкової служби України залишено без змін оскаржувані податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, а скаргу позивача без задоволення.

Не погодившись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями позивач звернувся із цим позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та встановлює Податковий кодекс України (в редакції чинній на момент проведення перевірки).

Відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право, зокрема, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків.

Як передбачено підпунктом 20.1.10 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право здійснювати контроль за додержанням законодавства з питань регулювання обігу готівки (крім банків), порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону, торгових патентів, за додержанням порядку приймання готівки для подальшого переказу (крім приймання готівки банками), за дотриманням суб`єктами господарювання установлених законодавством обов`язкових вимог щодо забезпечення можливості розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 Податкового Кодексу України.

Так, згідно з положенням пункту 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до статті 1 цього Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом частин 1 та 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Відповідно до наведеного вище визначенні господарські операції пов`язані не з фактом підписання договорів, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України (далі - ПК).

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит це сума, на яку платник ПДВ має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій (до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій - згідно із внесеними змінами Законом України №643-VIII, який набрав чинності з 29 липня 2015 року), зокрема, з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг (підпункт а).

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Законом України №71-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2015 року, слова з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку виключено.

У відповідності до пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше (датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше - згідно із внесеними змінами Законом України №643-VIII): дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) (не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними - згідно із внесеними змінами Законом України №71-VIII) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом (у абзаці першому цього пункту у відповідності до змін, внесених Законом України №71-VIII) документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Як визначено підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Зміст наведених положень у їх системному зв`язку свідчить про те, що визначальною ознакою господарської операції, яка зумовлює наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування податкових вигод (витрат та податкового кредиту), є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника та бути відображеною у належним чином оформлених первинних документах, які зазвичай супроводжують операцію певного виду. Для підтвердження даних податкового обліку можуть враховуватися лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

В даному випадку, при проведенні перевірки відповідачем у зв`язку з використанням позивачем не у господарській діяльності товарно - матеріальних цінностей (виробничих запасів) встановлено: завищення суми бюджетного відшкодування (показник рядка 20.2.1 Декларації) на 1 265 651 грн., 1.2. заниження податкових зобов`язань з податку на додану вартість у сумі 24 057 грн., вимог п. 201.1 ст. 201 Кодексу та не здійснено реєстрацію податкових накладних (відсутня реєстрація) в Єдиному реєстрі податкових накладних на суму ПДВ 1 289 021 грн.

Суд не погоджується з такими висновками податкового органу з наступних підстав.

Так, наслідки для податкового обліку створює лише дійсний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкової вигоди.

Законодавством не встановлено конкретного переліку первинних документів, складенням яких мають опосередковуватись господарські операції. Однак критерієм можливості відображення операцій у податковому обліку є забезпечення підтвердження фактичного їх здійснення на підставі наявних доказів.

Умовою належного документального підтвердження операцій є можливість зробити обґрунтований висновок про те, що витрати фактично понесені, а поставка товарів (робіт, послуг) відбулася. З цією метою первинні документи мають містити достатній обсяг інформації щодо змісту та суті спірних операцій, розкривати їх господарську доцільність.

Такий же підхід застосовано Верховним Судом у постановах від 21 лютого 2023 року по справі №820/4281/18 та від 12 квітня 2023 року по справі №807/2118/16.

Складені за результатами господарських операцій первинні документи повинні підтверджувати і розкривати суть, внутрішню сторону господарських операцій, їх справжність, економічну вигоду (виправданість, ризик) і ділову мету. Щоб так кваліфікувати природу господарських операцій, необхідно послатися на допустимі та належні докази, якими засвідчується стан (якість) таких операцій.

Предмет доказування у справі, що розглядається, становлять обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самої господарської операції, а відтак і обґрунтованість визначення податкової вигоди позивачем.

Слід зазначити, що з огляду на специфіку та особливості обумовлених операцій, їх обсяг, останні у будь-якому випадку вимагали наявності у відповідних суб`єктів господарювання (виконавців, субпідрядників) власного або орендованого (залученого) технічного персоналу з відповідною кваліфікацією та дозволом (ліцензією, допуском) на виконання робіт, виробничих активів, складських приміщень, транспортних та інших засобів (техніки, обладнання, інструменту тощо).

Судом під час розгляду справи встановлено, що основним видом діяльності позивача є будування прогулянкових і спортивних човнів, роздрібна торгівля та прокат товарів для спорту та відпочинку.

Позивач має цех та склад, який орендує для здійснення господарської діяльності згідно договору №0304/23 від 03.04.2023 року, що відображено у акті перевірки, а також має трудові ресурси, які станом на вересень 2024 року складають 105 осіб, що відображено у акті перевірки.

ТОВ «СК «Колібрі» надано наказ від 12.11.2024 року №17 «Про створення комісії по інвентаризації ТМЦ у зв`язку з проведенням позапланової виїзної перевірки».

В ході проведення перевірки платником надано інвентаризаційний опис №1 товарно-матеріальних цінностей станом на 23.01.2025 року та інвентаризаційних опис необоротних активів, що знаходяться на складі.

Позивачем в ході проведення перевірки проведено інвентаризацію основних засобів, залишків ТМЦ та готової продукції. За результатами інвентаризації податковим органом не встановлено розбіжностей з даними обліку, що зазначено в акті перевірки.

На сторінці 7 акту перевірки відповідач вказує на наявність на складі позивача залишків товарно-матеріальних цінностей.

За вказаних обставин суд доходить до висновку, що позивач використовував саме у господарській діяльності придбані у постачальників товарно-матеріальні цінності.

Податковим органом зазначено, що позивачем не було надано бухгалтерські документи та оборотно - сальдові відомості щодо обліку основних засобів, залишків готової продукції, напівфабрикатів, сировини та матеріалів.

Судом встановлено, що відповідачем було надано позивачу два запити: №1 від 10.01.2025 року та №2 від 22.01.2025 року.

На запит №1 від 10.01.2025 року позивачем надано документи, які вказані в такому запиті, а саме: оборотно-сальдові відомості по рахунках 361, 362, 631, 632, 311, 312 за листопад 2024 року, штатний розпис, наказ про облікову політику підприємства, наказ про затвердження технологічного процесу, наказ про введення в дію норм витрат сировини на виробництві надувних човнів, норми витрат сировини на виробництві надувних човнів, наказ про прийняття зав. складу, посадова інструкція зав. складом всього 1474 документи.

Враховуючи часткове ненадання запитуваних документів податковий орган зробив висновок про ненадання первинних документів.

При цьому, такі документи як ліцензії, дозволи, сертифікати, ТУ (ДСТУ), технологічний процес виготовлення човнів надувних та комплектуючих до них, калькуляцію собівартості товару тощо (які також запитувалися у спірному випадку) не є первинними бухгалтерськими документами у відповідності до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», у зв`язку з чим, віднесення цих документів податковим інспектором до первинних бухгалтерських документів є безпідставним (постанова Верховного Суду у справі №804/5840/16 від 05.10.2022).

Також, оборотно-сальдові відомості не є первинними документами в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а є лише внутрішніми записами позивача (постанова Верховного Суду у справі №560/3915/18 від 25.05.2023 року).

В свою чергу, позивачем на запит відповідача №1 було надано оборотно-сальдові відомості по рахункам 361, 362, 631, 632, 311, 312.

Запит №2 від 22.01.2025 року було отримано позивачем 22.01.2025 року з вимогою надати документи до 23.01.2025 року до 15-00, що враховуючи останній день перевірки 23.01.2025 року протирічить вимогам пункту 85.4 статті 85 Податкового кодексу України, як такий що подано пізніше ніж за 5 робочих днів до дати закінчення перевірки.

Підсумовуючи вищевикладене, суд зазначає, що у спірному випадку не було встановлено не надання позивачем на запит контролюючого органу документів, ведення яких передбачено пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, а контролюючим органом не було доведено того, що надані позивачем до перевірки документи не дозволяли відповідачу пересвідчитися у тому, що придбані позивачем ТМЦ (сировина) були використані для виготовлення продукції, що становить господарську діяльність позивача.

При цьому, за інформацією, наведеною в акті перевірки, контролюючий орган не заперечував факт того, що позивач є виробником човнів, у перевіреному періоді придбавав ТМЦ та реалізує продукцію власного виробництва.

В той же час, відповідач робить висновок про те, що придбані позивачем ТМЦ використані не у межах господарської діяльності, не з метою виготовлення власної продукції, яка фактично була вироблена, що встановлено самим відповідачем. Однак, контролюючий орган в акті перевірки не зазначив яким чином були використанні придбані позивачем ТМЦ, якщо їх не було використано в процесі виготовлення власної продукції.

Таким чином, судом під час розгляду справи встановлено правомірність формування позивачем податкового кредиту та від`ємного значення з ПДВ у перевірений період діяльності, а контролюючим органом не доведено факт використання позивачем придбаних ТМЦ не у власній господарській діяльності. Враховуючи відсутність доказів того, що придбані ТМЦ використано не власній господарській діяльності, то підприємство не було зобов`язано зареєструвати в ЄРПН податкові накладні.

За вказаних обставин, оскільки відповідачем не доведено правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, суд приходить до висновку про необхідність визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 26.02.2025 року №№, , .

Стосовно позовних вимог про зобов`язання відповідача внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування необхідних даних щодо відшкодування позивачем суми податку на додану вартість у розмірі 1 265 651 грн., суд зазначає наступне.

Порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків визначений у статті 200 ПК України.

Відповідно до пункту 200.7 статті 200 Податкового кодексу України платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному органу державної податкової служби податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації.

За змістом пунктів 200.10, 200.11 статті 200 Податкового кодексу України у строк, передбачений абзацом першим пункту 76.3 статті 76 цього Кодексу, контролюючий орган проводить камеральну перевірку даних податкової декларації або уточнюючих розрахунків (в разі їх подання).

За наявності достатніх підстав, які свідчать, що розрахунок суми бюджетного відшкодування було зроблено з порушенням норм податкового законодавства, податковий орган має право провести документальну позапланову виїзну перевірку платника для визначення достовірності нарахування такого бюджетного відшкодування протягом 30 календарних днів, що настають за граничним терміном проведення камеральної перевірки.

Відповідно до підпункту 200.7.1 пункту 200.7 статті 200 Податкового кодексу України на підставі баз даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує податкову політику, та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснюється формування Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування.

За підпунктом 200.7.2 пункту 200.7 статті 200 Податкового кодексу України заяви про повернення сум бюджетного відшкодування автоматично вносяться до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування протягом операційного дня їх отримання у хронологічному порядку їх надходження.

Повернення узгоджених сум бюджетного відшкодування здійснюється у хронологічному порядку відповідно до черговості внесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування.

Пунктом 200.15 статті 200 Податкового кодексу України встановлено, що у разі коли за результатами перевірки сум податку, заявлених до відшкодування, платник податку розпочинає процедуру адміністративного або судового оскарження, контролюючий орган не пізніше наступного робочого дня після отримання відповідного повідомлення від платника або ухвали суду про порушення провадження у справі зобов`язаний внести відповідні дані до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість.

Після закінчення процедури адміністративного оскарження або набрання законної сили рішенням суду контролюючий орган на наступний робочий день після отримання відповідного рішення зобов`язаний внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість дані щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування платника.

У разі неузгодження контролюючим органом суми податку, заявленої до відшкодування, або її частини зобов`язання з бюджетного відшкодування податку в частині неузгодженої суми виникає з дня закінчення процедури адміністративного або судового оскарження, за результатами якої прийнято рішення на користь платника податків.

Пунктом 200.12 статті 200 Податкового кодексу України зазначена у заяві сума бюджетного відшкодування вважається узгодженою в Реєстрі заяв про повернення суми бюджетного відшкодування з однієї із таких дат, зокрема: ґ) з дня визнання протиправним та/або скасування податкового повідомлення-рішення.

У випадках, передбачених підпунктами «а», «г» і «ґ» цього пункту, інформація про узгодженість бюджетного відшкодування та його суму відображається в Реєстрі заяв про повернення суми бюджетного відшкодування контролюючим органом на наступний робочий день після виникнення такого випадку.

Узгоджена сума бюджетного відшкодування стає доступною органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, для виконання на наступний операційний день за днем її відображення в Реєстрі заяв про повернення суми бюджетного відшкодування та перераховується органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, у строки, передбачені пунктом 200.13 цієї статті, на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку та/або на бюджетні рахунки для перерахування у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до Державного бюджету України.

На підставі даних Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, після дня набуття статусу узгодженої суми бюджетного відшкодування перераховує таку суму з бюджетного рахунку на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку та/або на бюджетні рахунки для перерахування у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету, протягом 5 операційних днів (пункт 200.13 статті 200 Податкового кодексу України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.01.2017 №26 затверджено Порядок ведення Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість (далі - Порядок №26 в редакції на час спірних відносин), який набрав чинності 1 квітня 2017 року.

Відповідно до пункту 4 Порядку №26 податковий орган вносить до Реєстру, зокрема, такі дані: дату закінчення оскарження податкового повідомлення-рішення та суму бюджетного відшкодування, узгоджену за результатами оскарження; суму узгодженого податковим органом бюджетного відшкодування за кожною заявою та дату її узгодження.

Згідно з пунктом 6 Порядку №26 інформація про узгодженість бюджетного відшкодування та його суму відображається в Реєстрі податкового органу на наступний робочий день після виникнення такого випадку.

Після закінчення процедури адміністративного оскарження або набрання законної сили рішенням суду податковий орган на наступний робочий день після отримання відповідного рішення зобов`язаний внести до Реєстру дані щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування платника податку (абзац 2 пункту 7 Порядку №26).

Пунктом 12 Порядку №26 передбачено, що узгоджена сума бюджетного відшкодування стає доступною органу Казначейства для виконання на наступний операційний день за днем її відображення в Реєстрі та перераховується органом Казначейства у строки, передбачені пунктом 200.13 статті 200 Податкового кодексу України, на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку та/або на бюджетні рахунки для перерахування у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету. При цьому органу Казначейства стають доступними для виконання узгоджені суми бюджетного відшкодування, зазначені в Реєстрі, які підлягають поверненню.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що передумовою для отримання платником податків належної йому суми бюджетного відшкодування є відображення податковим органом в Реєстрі даних про її узгодження.

Отже, за встановленою процедурою, контролюючий орган зобов`язаний внести до Реєстру дані щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування платника податку задля забезпечення доступу органу Казначейства до таких сум для цілей перерахування на рахунки платника податку.

З урахуванням того, що на дату ухвалення судом рішення у цій справі сума бюджетного відшкодування, задекларована платником податку у податковій декларації за листопад 2024 року не є узгодженою, суд доходить висновку про передчасність позовних вимог в частині зобов`язання відповідача внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування необхідних даних щодо відшкодування позивачем суми податку на додану вартість у розмірі 1 265 651 грн.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 80000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідачем надані заперечення щодо витрат на професійну правничу допомогу, в яких зазначено, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу не є співмірним зі складністю справи.

З цього приводу суд зазначає, що за клопотанням іншої сторони суд може зменшити витрати на професійну правничу допомогу згідно статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, в той час як критерії, визначені статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судом застосовуються незалежно від наявності заперечень іншої сторони у справі.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі №922/1964/21.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до положень частини 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Судом встановлено, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до суду надано: договір про надання правової (правничої) допомоги від 09.01.2024 року №0109/01-24, додаткову угоду №2205-2 від 22.05.2025 року до договору від 09.01.2024 №0109/01-24; акт №1 від 22.05.2025 року приймання- передачі виконаних робіт (наданих послуг) з професійної правничої допомоги.

З договору про надання правової допомоги № 0109/01-24 від 09.01.2024 року вбачається, що його укладено між адвокатом Ясир Сергієм Андрійовичем, з однієї сторони та Товариством з обмеженою відповідальністю «Суднобудівна компанія Колібрі», в особі директора Приймакова Віталія Віталійовича, (надалі - клієнт), предметом якого адвокат приймає на себе обов`язок по наданню клієнтові захисту та правової допомоги, а клієнт приймає на себе обов`язок сплатити адвокату гонорар за надання захисту та правничої допомоги.

Згідно з пунктом 1 додаткової угоди розмір гонорару адвоката за надання професійної правничої допомоги клієнту по справі в суді першої інстанції складає 80 000,00 грн (вісімдесят тисяч гривень 00 коп.) незалежно від обсягу проведених робіт/наданих послуг. У випадку задоволення/часткового задоволення позову (кінцеве позитивне рішення суду про задоволення: або часткове задоволення позовних вимог ТОВ «СК «Колібрі»), гонорар успіху адвоката становить 1% від суми, на яку за рішенням суду знижено податкове зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій), внаслідок повного або часткового скасування податкових повідомлень-рішень від 26.02.2025 № , від 26.02.2025 № , від 26.02.2025 № .

Актом приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) з професійної правничої допомоги №1 від 22.05.2025 року сторони підтвердили надання адвокатом послуг правничої допомоги, вартістю 80 000.00 грн.: вивчення та аналіз наданих документів 4 години; аналіз судової практики в аналогічних судових спорах з використанням даних реєстрів судових рішень: https://reyestr.court.gov.ua/; https://court.opendatabot.ua/ - 2 години; написання позовної заяви про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 26.02.2025 № , від 26.02.2025 № , від 26.02.2025 № та зобов`язання Головного управління ДПС у Дніпропетровській області вчинити певні дії 8 годин; складання та впорядкування додатків до позовної заяви та направлення позовної заяви з додатками до суду 4 години.

Вирішуючи питання щодо розподілу витрат на правничу допомогу, суд зазначає, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Цей висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 22.10.2021 у справі №160/7922/20 та додаткових постановах від 05.09.2019 у справі №826/841/17, від 18.08.2021 у справі №300/3178/20 та від 08.02.2022 у справі №160/6762/21, від 03.12.2023 у справі № 420/329/21.

Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 року у справі №922/1964/21. Цей правовий висновок є релевантним до обставин цієї справи, оскільки стосується правового застосування норми права, яка є ідентичною частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню незалежно від того чи їх фактично сплачено, чи вони тільки підлягають сплаті, що підтверджується послідовною практикою Касаційного адміністративного суду (наприклад, постанова від 16.02.2023 року по справі №520/562/19).

Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 13 березня 2025 року у справі 275/150/22, в якій зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконаних робіт. Суд, керуючись принципами диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи.

Суд зазначає, що розмір заявлених витрат є частково обґрунтованим та частково пропорційним до предмета спору, при цьому доводів значення справи для сторони або публічного інтересу позивачем не наведено, відсутні обґрунтування можливості, наприклад, припинення господарської діяльності позивача в залежності від результатів судового розгляду. Також в цій справі представником позивача подано позов та відповідь на відзив, додаткові пояснення.

Разом з цим, визначені актом приймання- передачі виконаних робіт (наданих послуг) з професійної правничої допомоги послуги фактично дублюють одна одну та виокремлені штучно, оскільки послуги 3-4 фактично є однією послугою зі складання правової заяви. Судом також враховано, що відповідь на відзив значною мірою повторювала доводи позовної заяви.

Проаналізувавши докази в підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, враховуючи заперечення, які викладені відповідачем у запереченнях, критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, суд вважає розмір витрат на оплату послуг адвоката у даній адміністративній справі є неспівмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та значенням справи для сторони.

Відтак, витрати на правничу допомогу понесені позивачем підлягають відшкодуванню в розмірі 15 000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, оскільки саме цим суб`єктом владних повноважень порушено права позивача оскаржуваними рішеннями.

Щодо судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Положеннями частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Водночас суд зауважує, що на користь позивача підлягає відшкодуванню вся сума судового збору, адже незважаючи на часткове задоволення позовних вимог, суд визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення, за оскарження яких сплачено судовий збір, а вимоги в задоволенні яких відмовлено є похідними вимогами, судовий збір за оскарження яких не сплачується.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду на суму 23 255,54 грн., що підтверджується копіями платіжних інструкцій №4460 від 22.02.2025 року та №4562 від 03.06.2025 року.

Враховуючи викладене, судовий збір у розмірі 23 255,54 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.

Керуючись статтями 243, 245-247, 250, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Суднобудівна компанія Колібрі» (49064, м. Дніпро, вул. Гордієнка Кості, буд. 4, ) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17-А., ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 26.02.2025 року №№, , .

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Суднобудівна компанія Колібрі» за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 23 255,54 грн.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Суднобудівна компанія Колібрі» за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області суму понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст судового рішення складено 29.09.2025 року.

Суддя С.І. Озерянська