Справа № 120/14610/25
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2025-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

02 грудня 2025 р. Справа № 120/14610/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши в місті Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

17.10.2025 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій відповідача протиправними щодо відмови позивачці у виплаті неодержаних померлим чоловіком позивачки сум пенсії відповідно до рішень суду за справами № 120/7046/20-а від 24.12.2020, № 120/304/22-а від 23.05.2022, № 120/10231/23 від 18.09.2023 та зобов`язання відповідача виплатити позивачці відповідні кошти.

Ухвалою суду від 22.10.2025 відкрито провадження в адміністративній справі за вказаним позовом та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

05.11.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги повністю заперечує та вважає їх безпідставними.

19.11.2025 до суду надійшли додаткові пояснення у справі, у яких відповідач наголошує на тому, що спір у цій справі має приватно-правовий характер, оскільки позивачка звернулася із вимогами, які фактично стосуються отримання нею грошових коштів як спадкоємцем. Такий спір не пов`язаний із здійсненням відповідачем владних управлінських функцій щодо позивача та підлягає розгляду не в порядку адміністративного, а за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Частиною четвертою статті 243 КАС України визначено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Оцінивши наявні у справі докази та письмові пояснення, викладені у позові та відзиві, суд доходить висновку, що дану справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, а тому провадження у справі підлягає закриттю з таких мотивів та правових підстав.

Юрисдикція та повноваження адміністративних судів, порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначаються нормами Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України).

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 4 КАС України передбачено, що адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір це спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Частиною першою статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Визначення поняття суб`єкта владних повноважень наведене у пункті 7 частини 1 статті 4 КАС України, згідно з якою під таким розуміється орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Суд враховує, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Окрім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Отже, до справ адміністративної юрисдикції належать публічно-правові спори, які виникають, зокрема, з приводу виконання чи невиконання органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою чи службовою особою або іншим суб`єктом публічно-владних управлінських функцій і не обумовлені порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Суд враховує, що спеціальним законом, який визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували, зокрема на військовій службі, є Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі Закон № 2262-XII).

Відповідно до ч. 1 ст. 61 Закону № 2262-XII суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.

Порядок подання відповідною особою заяви про виплату недоодержаної пенсії, її форма, а також перелік необхідних документів визначені Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 року № 3-1 (далі Порядок № 3-1).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 3-1 така заява подається заявником до органу, що призначає пенсію.

Згідно з пунктом 9 Порядку № 3-1 до заяви про виплату недоодержаної пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера додаються такі документи:

1) свідоцтво про смерть пенсіонера;

2) документи, що підтверджують належність членів сім`ї до осіб, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника;

3) документи, що засвідчують родинні відносини з померлим пенсіонером, та відомості про проживання з пенсіонером на день його смерті (у разі неможливості надати такі документи факт проживання з пенсіонером встановлюється у судовому порядку) (для виплати членам сім`ї, що не належать до осіб, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника).

Зміст статті 61 Закону № 2262-XII узгоджується з положеннями Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Так, згідно зі статтями 1218, 1219 зазначеного Кодексу до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема, права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом.

Статтею 1227 ЦК України, у свою чергу, визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності входять до складу спадщини.

Отже, Закон № 2262-XII визначає спеціальний правовий режим грошових коштів у вигляді пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю. Такий підхід до врегулювання цих правовідносин має соціальне спрямування через закріплення спеціального порядку переходу права на отримання зазначених сум до певного кола осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника або є членами сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті. У цьому випадку право вимоги у зазначених осіб виникає не внаслідок спадкового правонаступництва, а через інший юридичний склад та у спеціально визначений законом порядок. Зокрема, відповідно до частини третьої статті 61 Закону № 2262-XII зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.

Лише у разі відсутності у померлого пенсіонера з числа військовослужбовців (інших осіб, які мають право на пенсію за Законом № 2262-XII) членів сім`ї, які належать до кола осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника або членів сім`ї, які проживали разом із ним на день його смерті, або у випадку, коли вказані особи у межах визначених законом строку не звернулися за отриманням сум пенсії, які належали померлому пенсіонерові, правовідносини пов`язані з отриманням цих сум пенсії, що підлягали виплаті такому пенсіонерові за його життя, стають спадковими.

Як видно зі змісту позовної заяви та наведеного у ній обґрунтування, спірні правовідносини між сторонами виникли внаслідок відмови Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області у виплаті позивачці ? вдові померлого пенсіонера ОСОБА_2 ? неодержаних сум пенсії відповідно до рішень суду за справами № 120/7046/20-а від 24.12.2020, № 120/304/22-а від 23.05.2022, № 120/10231/23 від 18.09.2023.

Заявлена до відповідача вимога про виплату недоодержаної пенсії була подана 20.09.2025, тобто після спливу шестимісячного строку, встановленого ч. 3 ст. 61 Закону № 2262-XII.

Водночас, як видно з наданих позивачкою документів, пенсіонер ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а строк для звернення з відповідною заявою завершився 02.04.2024.

В контексті встановлених обставин справи та спірних правовідносин, суд враховує, що у постанові Верховного Суду № 160/10395/23 від 16.04.2024 зроблено висновок про те, що виплата суми пенсії, яка не була одержана за життя пенсіонера, здійснюється в позасудовому порядку органами Пенсійного фонду України членам сім`ї, особам, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, особам, що знаходилися на його утриманні, які звернулися із відповідною заявою протягом 6 місяців з дня смерті пенсіонера. Водночас із заявою про виплату нарахованої та неотриманої померлим батьком пенсії позивачка звернулась після спливу шести місяців з дня його смерті та після отримання свідоцтва про право на спадщину, зазначаючи, що недоотримана сума пенсії увійшла до складу спадщини відповідно до статті 1227 ЦК України. Отже, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що позовні вимоги позивача до пенсійного органу фактично направлені на поновлення порушеного відповідачем права позивача на отримання грошових коштів, набутих у порядку спадкування, а тому даний позов поданий на поновлення прав позивача у сфері цивільних правовідосин. Відповідач, хоч і є суб`єктом владних повноважень, проте в цьому випадку він не здійснює відносно позивача публічно-владні управлінські функції, оскільки ці функції відповідач виконував щодо померлого батька позивача. Відтак між сторонами виник спір про цивільне право, предметом якого фактично є майнова вимога позивачки як спадкоємця щодо визнання права на отримання грошових коштів належних спадкодавцеві. Такий спір має приватноправовий характер і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Аналогічні висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 808/1346/18, від 27.03.2019 у справі № 286/3516/16, постановах Верховного Суду від 07.04.2021 у справі № 0540/5860/18-а, від 21.09.2021 у справі № 200/3913/21.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду у цих випадках спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства, оскільки відповідач ? суб`єкт владних повноважень ? не здійснює щодо позивача публічно-владних управлінських функцій, а предметом спору є реалізація майнових прав спадкоємця.

З огляду на викладене суд вважає, що спір між сторонами не стосується сфери публічно-правових відносин та перебуває за межами адміністративної юрисдикції.

Положеннями частини першої, другої статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно зі статтею 9 Конституції України та статті 17, частини п`ятої статті 19 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року № 3477-IV суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція), застосовувати у своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" (рішення від 12 жовтня 1978 року) вказав на те, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

При цьому суд враховує, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що ініційований позивачкою спір не може бути вирішений по суті адміністративним судом, оскільки виходить за межі компетенцій такого суду.

Отже, провадження у цій адміністративній справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України (справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства) з одночасним роз`ясненням заявниці можливості звернутися до суду в порядку цивільного судочинства, враховуючи вищенаведені правові висновки Верховного Суду.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5 12, 19, 166, 238, 242, 248, 256 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Закрити провадження в адміністративній справі № 120/14610/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Роз`яснити позивачці положення ч. 2 ст. 239 КАС України, згідно з якими у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Відповідно до положень ст. 295 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо справа розглядалася в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала складена та підписана суддею 02.12.2025.

Суддя Сало Павло Ігорович