Справа № 199/3959/25
Суддя: СПАЇ В. В.
Дата ухвалення: 2025-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 199/3959/25
(2-а/199/102/25)
РІШЕННЯ

Іменем України

01.12.2025

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра в особі судді Спаї В.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач через представника звернувся до суду з даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що постановою 15 жовтня 2024 р., яка винесена інспектором поліції роти відділення поліції № 1 (с. Солоне) Дніпровського районного Управління поліції № 1 ГУНП в Дніпропетровській області старшим лейтенантом поліції Вознюк С.Ю., на ОСОБА_1 було накладено адміністративне стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (постанова серії ЕНА № 3267072). Відповідно до згаданої постанови ОСОБА_1 визнаний винним у тому, що 15.10.2024 о 09.42.24 в м. Дніпрі по просп. Слобожанський, 12, будучи особою, яка має постійне проживання на території держави Україна, керував ТЗ, при цьому не мав права керування ТЗ відповідної категорії, чим порушив вимоги п.2b ст.41 Віденської конвенції «Про дорожній рух» від 08.11.1968 р. Його дії кваліфіковані за ч. 2 ст. 126 КУпАП та до нього застосоване стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн. На переконання представника позивача, вказана постанова є незаконною, винесена без належного врахування поліцейським положень чинних міжнародних договорів та національного законодавства, які регулюють дані правовідносини. Зокрема, після зупинки співробітники поліції одразу почали вимагати від ОСОБА_1 надати їм посвідчення водія, свідоцтво про право на реєстрацію транспортного засобу та страховий поліс без зазначення підстав зупинки, без роз`яснення прав та обов`язків передбачених ст. 63 Конституції і ст. 268 КУпАП, без пред`явлення посвідчення. Дізнавшись, що у ОСОБА_1 є національне водійське посвідчення Чеської Республіки (Иeskб republika), працівники поліції сфотографували водія та посвідчення, сказали, що їм все зрозуміло, та пішли до службового автомобілю, а через деякий час автомобіль патрульної поліції поїхав, а ОСОБА_1 залишився біля свого автомобіля. Як з`ясувалося на даний час, 15 жовтня 2024 р. відносно ОСОБА_1 було складено постанову серії ЕНА №3267072 за ч.2 ст. 126 КУпАП.

На переконання позивача, вказана постанова не відповідає обставинам справи та вимогам закону, у зв`язку з чим підлягає скасуванню, підсумував,що відповідно до пп. (а) п. 2.1. Правил дорожнього руху, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, тоді як ОСОБА_1 має посвідчення водія Чеської Республіки, яке і було пред`явлено працівникам поліції. Під час винесення постанови працівниками поліції серії ЕНА № 3267072 від 15.10.2024, останньому інкриміновано порушення п. 2b ст. 41 Віденської конвенції «Про дорожній рух», проте, працівники поліції помилково вважали, що ОСОБА_1 порушив вказані положення закону.

Позовна заява містить вимогу про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, а також про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Відповідач позов не взнав.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що оспорювана постанова складена з дотриманням вимог Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07.11.2015 р. №1395.

Позивач не скористався правом надання відповіді на відзив.

Як встановлено судом на підставі постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №3267072, ОСОБА_1 визнаний винним у тому, що 15.10.2024 о 09.42.24 в м. Дніпрі по пр. Слобожанському, 12, будучи особою, яка має постійне проживання на території держави Україна, керував ТЗ, при цьому не мав права керування ТЗ відповідної категорії, чим порушив вимоги п.2b ст.41 Віденської конвенції «Про дорожній рух» від 08.11.1968 р. Його дії кваліфіковані за ч.2 ст.126 КУпАП та до нього застосоване стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 грн.

Представник позивача заперечує наявність складу передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП правопорушення в діях позивача, наголошує на тому, що при зазначених у постанові обставинах позивач мав посвідчення водія Чешської Республіки, на підставі якого мав право керувати транспортними засобами на території України відповідно до Віденської конвенції «Про дорожній рух», Закону України «Про дорожній рух», Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10 жовтня 2001 р. (з наступними змінами і доповненнями) та Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1993 р. № 340 (з наступними змінами і доповненнями) та посилається на те, що відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до статті 73 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами. Вищевказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.07.2020 по справі № 177/525/17(2-а/177/23/17) адміністративне провадження № К/9901/34580/18.

На переконання позивача, відсутність в матеріалах справи будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення вже само по собі свідчить про те, що:

- відповідне порушення позивачем ніколи не вчинялось;

- відсутність належної правової підстави для притягнення позивача до адміністративної відповідальності, адже факт вчинення позивачем відповідного правопорушення не встановлений та не зафіксований належним чином.

Відповідач наголошує на правомірності винесеної постанови.

Правовідносини виникли з дій суб`єкта владних повноважень по притягненню особи до адміністративної відповідальності за КУпАП.

Дослідив докази, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного.

Частиною 2 статті 126 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Аналіз наведеної норми свідчить, що об`єктивною стороною правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП є керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Згідно з частиною 1 статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

За загальними правилами ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Джерела, які можуть бути доказами в справі про адміністративне правопорушення, наведені у статті 251 КУпАП.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст. ст. 7, 254, 258 КУпАП ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.

У справах за позовом фізичної особи щодо оскарження постанов про притягнення до адміністративної відповідальності на суб`єкта владних повноважень в силу приписів статті 77 КАС України покладається обов`язок доказування правомірності своїх дій у разі, якщо останній заперечує проти позову. Докази, надані відповідачем по справі мають бути належним чином досліджені судами першої та апеляційної інстанцій із наданням їм відповідної правової оцінки на предмет їх належності і допустимості, повноти та достатності для визнання правомірності дій та рішень суб`єкта владних повноважень.

Згідно ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду від 8 липня 2020 року у справі № 463/1352/16-а. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Суб`єктивна сторона даного правопорушення характеризується наявністю прямого умислу, тобто, особа допустила керування транспортним засобом, при цьому, вона не має право керування транспортним засобом.

Суд погоджується із слушністю доводів представника позивача щодо того, що доказова база має бути спрямована саме на доведення обставин, які підлягають доказуванню у даній категорії справ, зокрема відсутність права керування.

Згідно з рішенням Європейського Суду з прав людини від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України», визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону». В разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

З наведеного вище слідує, що ОСОБА_1 має право на керування транспортним засобом, оскільки має діюче посвідчення водія. Отже, він не є суб`єктом вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, відповідно і не міг бути притягнутий до адміністративної відповідальності за цією статтею.

Диспозицією ч. 2 ст. 126 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ч. 1 ст. 9 КУпАП).

Диспозиція статті 126 КУпАП є бланкетною нормою.

В теорії кримінального права, яка є найбільш спорідненою галуззю права, бланкетна диспозиція кримінально-правової норми лише називає або описує злочин, а для повного визначення його ознак відсилає до інших галузей права. Основна особливість бланкетної диспозиції полягає в тому, що така норма має загальний і конкретизований зміст.

Загальний зміст бланкетної диспозиції передається словесно-документною формою відповідної статті особливої частини кодексу і включає положення інших нормативно-правових актів у тому вигляді, в якому вони сформульовані безпосередньо в тексті статті. Саме із загальним змістом бланкетної диспозиції пов`язане визначення кримінальним законом діяння як злочину певного виду та встановлення за нього кримінальної відповідальності.

Конкретизований зміст бланкетної диспозиції передбачає певну деталізацію відповідних положень інших нормативно-правових актів, що наповнює кримінально-правову норму більш конкретним змістом. Зміни, що вносяться до нормативно-правових актів інших галузей права, посилання на які містить бланкетна диспозиція, не змінюють словесно-документну форму кримінального закону (рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення положень статті 58 Конституції України, статей 6, 81 Кримінального кодексу України (справа про зворотну дію кримінального закону в часі) від 19 квітня 2000 року № 6-рп/2000).

Під час винесення постанови працівниками поліції серії ЕНА № 3267072 від 15.10.2024, останньому інкриміновано порушення п. 2b ст. 41 Віденської конвенції «Про дорожній рух».

Україна і Чешська Республіка є сторонами цієї конвенції.

Відповідно до п. 2 ст. 41 вказаної конвенції Договірні Сторони визнаватимуть: (b) будь-яку національну посвідку водія, що відповідає приписам Додатка 6 до цієї Конвенції і (c) будь-яку міжнародну посвідку водія, що відповідає приписам Додатка 7 до цієї Конвенції, дійсну на своїй території для управління транспортним засобом, що відповідає категорії або категоріям транспортних засобів, для управління якими видано посвідку, за умови, що вказана посвідка є дійсною і що її видано іншою Договірною Стороною або одним з її територіальних підрозділів, або об`єднанням, уповноваженим на те цією Договірною Стороною або одним з її територіальних підрозділів. Положення цього пункту не застосовують до посвідки учня-водія (пп. (с) п. 2 ст. 41 Конвенції).

Водночас, працівники поліції залишили поза увагою вищенаведені положення пп. (с) п. 2 ст. 41 Конвенції.

Підлягає обов`язковому врахуванню, що відповідно до ч. 9 ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. На території України відповідно до Конвенції «Про дорожній рух» діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень визначається Кабінетом Міністрів України.

Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1993 р. №340 (з наступними змінами і доповненнями), визначено, що особи, які тимчасово перебувають на території України, мають право на керування транспортними засобами за наявності… посвідчення водія іноземної держави, що відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту (абзац перший пункт 30 Порядку).

Крім того, видані громадянам України за кордоном посвідчення водія іноземної держави, які відповідають вимогам Конвенції про дорожній рух 1968 року, підлягають обміну на національні посвідчення водія без складання теоретичного і практичного іспитів за умови, що зазначені громадяни України постійно проживають на території України (пункт 32 Порядку).

З вищевикладених положень Порядку слідує, що строк для обміну посвідчення водія громадянами України Порядком не встановлений, на відміну від іноземців, які зобов`язані здійснити обмін посвідчення водія протягом 60 днів з дати видачі органами та підрозділами ДМС документів на постійне проживання в Україні.

Отже, Порядком не встановлений строк виконання обов`язку - обміну посвідчення водія іноземної держави на національні посвідчення водія громадянами України, які постійно або тимчасово проживають на території України.

У даній справі судом встановлено, що громадянин України ОСОБА_1 отримав посвідчення водія серії НОМЕР_1 з категоріями «АМ», «В1», «В», видане в Чешській Республіці, записи в якому виконані літерами латинського алфавіту і керував транспортним засобом в Україні.

Отже, під час подій, описаних в постанові працівника поліції серії ЕНА № 3267072 від 15.10.2024, ОСОБА_1 мав при собі посвідчення водія на право керування транспортними засобами відповідної категорії, видане Чешською Республікою, записи в якому виконані літерами латинського алфавіту.

Копія посвідчення водія та витягу з реєстраційної картки водія в перекладі на українську мову долучені представником позивача.

Під час винесення постанови серії ЕНА №3267072 від 15.10.2024, вищенаведені положення нормативно-правових актів (норми матеріального права) не були враховані поліцейським під час винесення постанови, у зв`язку з чим оскаржена постанова не відповідає вимогам законності, тому підлягає скасуванню.

Відсутність будь-яких зауважень чи заперечень до постанови в жодному разі не може вважатися належним доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Підписання позивачем оскаржуваної постанови жодним чином не доводить згоду Позивача з тим, що він вчинив адміністративне правопорушення.

Вищевказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.07.2019 по справі № 757/2757/16-а адміністративне провадження № К/9901/6713/18.

Конституційний Суд України констатував, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України) (п. 4.1 рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010).

Згідно зі ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень, у спосіб, що передбачений Конституцією та Законами України.

Порядок притягнення осіб до адміністративної відповідальності встановлений Кодексом України про адміністративне правопорушення, який передбачає, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до положень КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність складу адміністративного правопорушення.

Виходячи з вищенаведеного, факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, є недоведеним, відтак, постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, підлягає скасуванню.

Щодо розподілу судових витрат (судового збору), то на підставі ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. 55 Конституції України, ст.ст. 6-10, 12, п. 1 ч. 1 ст. 20, ст. 22, ч. 1 ст. 25, ст.ст. 72-77, 79, 90, 139, ч. 1 та ч. 4 ст. 189, п. 2 ч. 1 ст. 241, ст. ст. 242-246, 250, 251, 255, 271, 286 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності задовольнити повністю.

Скасувати постанову серії ЕНА №3267072 від 15.10.2024, винесену інспектором поліції роти відділення поліції № 1 (с. Солоне) Дніпровського районного Управління поліції № 1 ГУНП в Дніпропетровській області старшим лейтенантом поліції Вознюк С.Ю. про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ) до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Закрити провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ) до адміністративної відповідності за ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Стягнути на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ) судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (, вул. Троїцька, 20А, м. Дніпро, 49101).

Повне судове рішення складене 01.12.2025 р.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В. В. Спаї