Справа № 240/13957/25
Суддя: Токарева Марія Сергіївна
Дата ухвалення: 2025-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року м. Житомир справа № 240/13957/25

категорія 106030200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Токаревої М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирського військового інституту ім. С.П.Корольова про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить:

- визнати протиправними дії Житомирського військового інституту імені С. П Корольова щодо невстановлення в період з 01.03.2018 по 20.05.2025 року відсоткового розміру доплати за вчене звання старшого наукового співробітника 25% та за науковий ступінь 15% від посадового окладу;

- зобов`язати Житомирський військовий інститут імені С.П. Корольова перерахувати та доплатити за період з 01.03.2018 по 20.05.2025 включно доплату за вчене звання старшого наукового співробітника, визначивши її відсотковий розмір 25% за науковий ступінь 15% від посадового окладу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав, що проходив військову службу у Житомирському військовому інституті імені С.П. Корольова. Не погоджуючись із відсотковим розміром доплати (надбавки) за науковий ступінь та за вчене звання, позивач направив рапорт, однак відповіді не отримав. Вважає, що здійснений відповідачем розрахунок грошового забезпечення у спірний період призвів до отриманих виплат у неналежному розмірі, а тому звернувся до суду за захистом порушених прав.

Ухвалою судді позовну заяву ОСОБА_1 до Житомирського військового інституту ім. С.П.Корольова про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії в частині позовних вимог період з 19.07.2022 до 21.02.2025 повернуто позивачу.

Ухвалою суду вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в частині позовних вимог з 01.03.2018 по 18.07.2022 та з 22.02.2025 по 20.05.2025.

Представник відповідача подав до суду відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на їх безпідставність. Вказав, що має місце колізія між положеннями ст. 59 Закону України Про вищу освіту та положеннями частини першої пункту 4 статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 за №2011-ХІІ, а не тільки положеннями підпункту 3 пункту 6 Постановою КМУ №704 від 30 серпня 2017 р. Норми ст. 59 Закону України Про вищу освіту поширюються на всіх науково- педагогічних, наукових, педагогічних та інших працівників закладів вищої освіти - громадян України, іноземців та осіб без громадянства, а норми Закону України №2011-ХІІ та Постанови №704 поширюються лише на науково-педагогічних, наукових, педагогічних та інших працівників закладів вищої освіти, які мають статус військовослужбовця згідно ч.9 ст.1 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, а саме осіб, які проходить військову службу. Згідно ст.2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

ОСОБА_1 у спірний період проходив військову службу у Житомирському військовому інституті імені С.П. Корольова.

Відповідно до диплому кандидата наук серії НОМЕР_1 позивачу присуджено науковий ступінь кандидата технічних наук із спеціальності озброєння і військова техніка.

Рішенням Атестаційної колегії від 28.03.2013 позивачу присвоєно вчене звання старшого наукового співробітника зі спеціальністю озброєння і військова техніка.

Позивач вважає, що під час проходження військової служби у вказаний період йому не правильно встановлено відсотковий розмір доплати (надбавки) за науковий ступінь доктора наук та за вчене звання, що призвело до виплати його грошового забезпечення в значно меншому розмірі.

Вважаючи, що з 28.03.2013 позивач набув право на отримання доплати (надбавки) за вчене звання у розмірі 25% посадового окладу та за науковий ступінь 15% від посадового окладу, представник позивача звернувся до відповідача із адвокатським запитом, в якому просив надати інформацію про відсотковий розмір вказаних доплат та здійснити доплату у разі неправильного його застосування.

Листом від 11.11.2024 №519/7247 відповідач повідомив представнику позивача, що доплата за вчене звання старшого наукового співробітника та доплата за науковий ступінь кандидата наук виплачуються відповідно до положень підпункту 3 пункту 6 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704, на підставі частини першої пункту 4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 за №2011-ХІІ.

Позивач, не погоджується із розрахунком свого грошового забезпечення, звернувся до суду з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі є Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-ХІІ від 01.01.1992 (Закон - №2262-ХІІ).

Статтею 9 Закону №2011-ХІІ визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України "Про вищу освіту" від 01.07.2014 року №1556-VII (далі - Закон №1556-VII) законодавство України про вищу освіту базується на Конституції України і складається із законів України "Про освіту", «Про наукову і науково-технічну діяльність» , цього Закону та інших нормативно-правових актів, міжнародних договорів України, укладених в установленому законом порядку.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону №1556-VII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) вищий військовий навчальний заклад (заклад вищої освіти із специфічними умовами навчання) - це заклад вищої освіти державної форми власності, який здійснює на певних рівнях вищої освіти підготовку курсантів (слухачів, студентів), ад`юнктів для подальшої служби на посадах офіцерського (сержантського, старшинського) або начальницького складу з метою задоволення потреб Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, центральних органів виконавчої влади із спеціальним статусом, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.

Частиною четвертою статті 13 Закону №1556-VII визначено, що державні органи, до сфери управління яких належать вищі військові навчальні заклади (заклади вищої освіти із специфічними умовами навчання), військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, мають право своїми актами встановлювати особливі вимоги до: 1) управління відповідним вищим військовим навчальним закладом (закладом вищої освіти із специфічними умовами навчання), військовим навчальним підрозділом закладу вищої освіти; 2) діяльності та повноважень вченої ради; 3) кандидатів на посади керівників відповідних вищих військових навчальних закладів (закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання), їх структурних підрозділів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти та порядку їх призначення; 4) практичної підготовки осіб, які навчаються у відповідних вищих військових навчальних закладах (закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання) чи військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; 5) порядку заміщення вакантних посад командування і науково-педагогічних працівників; 6) реалізації прав і обов`язків наукових і науково-педагогічних працівників та осіб, які навчаються у вищих військових навчальних закладах (закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання) чи військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; 7) порядку відрахування, переривання навчання, поновлення і переведення осіб, які навчаються у вищих військових навчальних закладах (закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання) чи військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; 8) підготовки науково-педагогічних і наукових кадрів у військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти в аспірантурі (ад`юнктурі) та докторантурі відповідних закладів вищої освіти.

З аналізу наведених норм слідує, що законодавством передбачено створення вищих військових навчальних закладів (закладів вищої освіти зі специфічними умовами навчання). Особливістю їх правового статусу є те, що державні органи, до сфери управління яких належать вищі військові навчальні заклади, можуть встановлювати своїми актами особливі вимоги до окремих сфер діяльності таких закладів, до яких не відноситься визначення матеріального забезпечення науково-педагогічних працівників. Водночас основним нормативно-правовим актом, який регулює діяльність таких закладів та яким передбачено гарантії науково-педагогічним, науковим, педагогічним та іншим працівникам закладів вищої освіти, в тому числі щодо матеріально-фінансового забезпечення, є Закон України "Про вищу освіту".

Згідно з частиною другою статті 59 Закону №1556-VII науково-педагогічним, науковим і педагогічним працівникам закладів вищої освіти встановлюються доплати за науковий ступінь доктора філософії та доктора наук у розмірах відповідно 15 та 25 відсотків посадового окладу, а також за вчене звання доцента і старшого дослідника - 25 відсотків посадового окладу, професора - 33 відсотки посадового окладу. Заклад вищої освіти може встановити більший розмір доплат за рахунок власних надходжень.

Підпунктом 8 пункту 2 розділу XV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1556-VII визначено, що після набрання чинності цим Законом науковий ступінь кандидата наук прирівнюється до наукового ступеня доктора філософії, а вчене звання старшого наукового співробітника - до вченого звання старшого дослідника.

Вказаними нормами чітко передбачено встановлення доплат за науковий ступінь та за вчене звання незалежно від того, чи є такий заклад вищим військовим навчальним закладом зі специфічними умовами навчання чи звичайним закладом вищої освіти.

Відповідач посилається на те, що грошове забезпечення позивача як військовослужбовця визначається відповідно до норм постанови Кабінету Міністрів України №704, пп.2 п.6 якої передбачено, що доплату за науковий ступінь доктора філософії (кандидата наук) або доктора наук з відповідної спеціальності, якщо діяльність за профілем відповідає науковому ступеню, військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу в розмірі відповідно 5 і 10 відсотків посадового окладу.

Матеріали справи свідчать, що у спірний період позивачу доплату за науковий ступінь у та вчене звання виплачуються відповідно до положень підпункту 3 пункту 6 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704, на підставі частини першої пункту 4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 за №2011-ХІІ.

У той же час, як зазначено вище, до спірних правовідносин за участю позивача, як до науково-педагогічного працівника вищого навчального закладу зі специфічними умовами навчання, мають застосовуватися приписи Закону №1556-VII, яким, зокрема ч.2. ст. 59, установлено доплати за науковий ступінь доктора філософії та доктора наук у розмірах відповідно 15 та 25 відсотків посадового окладу, а також за вчене звання доцента і старшого дослідника - 25 відсотків посадового окладу, професора - 33 відсотки посадового окладу.

Аналіз встановлених обставин справи, враховуючи надану правову оцінку, дає підстави для висновку, що по відношенню до науково-педагогічних працівників, які проходять службу в вищих військових навчальних закладах зі специфічними умовами навчання саме Закон №1556-VII є спеціальним та має застосовуватися при конкуренції правових норм.

Суд вважає за необхідне також зазначити, що правила визначення доплати за науковий ступінь, установлені підпунктом 2 пункту 6 постанови №704, поширюються на всіх військовослужбовців, які мають такі наукові ступені та вчені звання, у той же час для тих військовослужбовців, які проходять службу у вищих військових навчальних закладах, така доплата має встановлюватися з урахуванням мінімальних гарантій, що передбачені статтею 59 Закону №1556-VII.

Установлення науково-педагогічним працівникам у залежності від виду навчального закладу різних розмірів доплат за науковий ступінь розглядається судом як дискримінаційне ставлення до окремої категорії осіб, які, маючи відповідні наукові ступені та звання та працюючи в закладах освіти зі специфічними умовами навчання, сфера діяльності яких урегульована Законом №1556-VII, отримують доплати в менших розмірах, ніж працівники освіти, які працюють у вищих навчальних закладах освіти.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19).

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, для визначення розміру доплат за науковий ступінь у спірних правовідносинах слід застосовувати норму частини другої статті 59 Закону №1556-VII, а не положення підзаконного акту - постанови №704.

Отже, при визначенні доплати за науковий ступінь позивачу необхідно застосовувати доплату за науковий ступінь (кандидата наук) - 15% та вчене звання (старшого наукового співробітника) у розмірі 25 % посадового окладу, відповідно до ч.2 ст. 59 Закону №1556-VII.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 21.12.2023 у справі №380/16427/21.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо невстановлення в період з 01.03.2018 по 20.05.2025 року відсоткового розміру доплати за вчене звання старшого наукового співробітника 25% та за науковий ступінь 15% від посадового окладу.

З метою належного захисту порушеного права позивача суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача перерахувати та доплатити за період з 01.03.2018 по 18.07.2022 та з 22.02.2025 по 20.05.2025 включно доплату за вчене звання старшого наукового співробітника, визначивши її відсотковий розмір 25% , за науковий ступінь 15% від посадового окладу, відповідно до положення ч.2 ст.59 Закону України "Про вишу освіту".

Частиною 1 та 2 статті 77 КАС України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З урахуванням встановлених фактів при розгляді вказаних спірних правовідносин, позовні вимоги підлягають до задоволення.

Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 257, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) до Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова (просп. Миру, 22, м. Житомир, 10004. ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, задовольнити.

Визнати протиправними дії Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова щодо невстановлення ОСОБА_1 в період з 01.03.2018 по 18.07.2022 та з 22.02.2025 по 20.05.2025 року відсоткового розміру доплати за вчене звання старшого наукового співробітника 25% та за науковий ступінь 15% від посадового окладу.

Зобов`язати Житомирський військовий інститут імені С.П. Корольова перерахувати та доплатити ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 18.07.2022 та з 22.02.2025 по 20.05.2025 включно доплату за вчене звання старшого наукового співробітника, визначивши її відсотковий розмір 25% від посадового окладу та доплату за науковий ступінь в розмірі 15% від посадового окладу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.С. Токарева

01.12.25