Справа № 420/33502/23
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2025-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/33502/23

Перша інстанція: суддя Токмілова Л.М.,

повний текст судового рішення

складено 25.09.2024, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Димерлія О.О.,

суддів: Осіпова Ю.В., Федусика А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.09.2024 у справі №420/33502/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

У С Т А Н О В И В :

01.12.2023 ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, у якій просив суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області №0-1502 від 16.04.2018, №0-1502 від 16.04.2018, №0-1502 від 16.04.2018, №0-1502 від 16.05.2019, №0-1502 від 16.05.2019, №0-1502 від 16.05.2019, №0-1502 від 13.05.2020, №0-1502 від 13.05.2020, №0-1502 від 13.05.2020, №0-1502 від 26.05.2021, №0-1502 від 26.05.2021, №0-1502 від 26.05.2021, №0-1502 від 19.07.2022, №0-1502 від 19.07.2022, №0-1502 від 19.07.2022, №-1502 від 30.06.2018, №4-1502 від 30.06.2019, №-1502 від 02.08.2022, №-1502 від 02.08.2022, №-1502 від 02.08.2022, податкову вимогу Головного управління ДПС в Одеській області від 02.03.2018 №25075-17.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що усі оскаржувані рішення суб`єктом владних повноважень йому належним чином не надсилались та відповідно не вручались. Також, позивач вказує, що контролюючим органом не правильно нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Крім того, для визначення бази оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, які перебувають у власності ОСОБА_1 , ГУ ДПС в Одеській області не отримувало відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. До того ж, на думку позивача, приймаючи податкові повідомлення-рішення по земельному податку з фізичних осіб контролюючим органом не правильно враховано базовий податковий (звітний) рік.

Відповідач Головне управління ДПС в Одеській області з позовними вимогами не погоджується з підстав викладених у відзиві на позовну заяву зазначаючи, що користуючись наявною інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно установлено наявність у ОСОБА_1 зареєстрованих нежитлових приміщень. Як відмічає контролюючий орган, нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, проводилось згідно рішення Ізмаїльської міської ради 18 сесії VII скликання від 11.01.2017 №1885-VII. Також, згідно відомостей інформаційних систем баз даних Державної податкової служби України за ОСОБА_2 рахуються земельні ділянки, за які останній має сплатити податок.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25.09.2024 у справі №420/33502/23 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС в Одеській області №0-1502 від 16.04.2018, №0-1502 від 16.04.2018, № 0-1502 від 16.04.2018, № 0-1502 від 16.05.2019, №0-1502 від 16.05.2019, №0-1502 від 16.05.2019, №0-1502 від 13.05.2020, №0-1502 від 13.05.2020, №0-1502 від 13.05.2020, №0-1502 від 26.05.2021, №0-1502 від 26.05.2021, №0-1502 від 26.05.2021, №0-1502 від 19.07.2022, №0-1502 від 19.07.2022, №0-1502 від 19.07.2022, якими визначено ОСОБА_1 суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Приймаючи таке рішення в частині задоволених позовних вимог суд першої інстанції вказав, що податковим органом неправильно визначено базу оподаткування, а саме площу, належної позивачеві частки власності у спільній частковій власності, а тому податок розрахований неправильно. Також, за 2017- 2021 роки нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки проводилось згідно із рішенням Ізмаїльської міської ради 18 сесії VII скликання від 11.01.2017 №1885- VII, а не згідно із рішенням про встановлення відповідних місцевих податків та/або зборів, прийнятого до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, та без дотримання вимог пп. 12.3.5 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України щодо застосування ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування таких місцевих податків та/або зборів, а відтак податок розраховано неправильно.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог Головним управлінням ДПС в Одеській області подано апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на неправильне застосування окружним адміністративним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, викладено прохання скасувати оскаржувану частину судового акту із прийняттям у відповідній частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги Головним управлінням ДПС в Одеській області не зазначено у чому саме полягає неправильність чи неповнота дослідження судом першої інстанції доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права, а зміст апеляційної скарги повністю дублює зміст відзиву на позовну заяву (т.І а.с.136-145, т.ІІІ а.с.1-6).

Скориставшись наданим, приписами чинного процесуального законодавства, правом ОСОБА_1 до апеляційного суду подано відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач погоджується із висновками суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог, які викладено в оскаржуваному рішенні від 25.09.2024 у справі №420/33502/23, Натомість, наведені Головним управлінням ДПС в Одеській області в апеляційній скарзі доводи уважає безпідставними.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку з положеннями чинного на час виникнення спірних правовідносин податкового законодавства, судом апеляційної інстанції установлено наступні обставини.

Зокрема, колегією суддів з`ясовано що Головним управлінням ДПС в Одеській області прийнято податкові повідомлення-рішення №0-1502 від 16.04.2018, №0-1502 від 16.04.2018, № 0-1502 від 16.04.2018, № 0-1502 від 16.05.2019, №0-1502 від 16.05.2019, №0-1502 від 16.05.2019, №0-1502 від 13.05.2020, №0-1502 від 13.05.2020, №0-1502 від 13.05.2020, №0-1502 від 26.05.2021, №0-1502 від 26.05.2021, №0-1502 від 26.05.2021, №0-1502 від 19.07.2022, №0-1502 від 19.07.2022, №0-1502 від 19.07.2022, якими визначено ОСОБА_1 суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості.

Не погодившись із означеними індивідуальними актами суб`єкта владних повноважень позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Здійснюючи перегляд справи в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів врегульовано Податковим кодексом України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до пункту 12.4.1 пункту 12.4 статті 12 Податкового кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад, військових адміністрацій та військово-цивільних адміністрацій щодо податків та зборів належать встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених цим Кодексом.

Згідно із підпунктом 14.1.129-1. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, їх складові частини, що не є об`єктами житлової нерухомості.

До об`єктів нежитлової нерухомості відносяться:

а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;

б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;

в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;

г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;

ґ) будівлі промислові та склади;

д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);

е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;

є) інші будівлі.

Відповідно до статті 265 Податкового кодексу України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Згідно із підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до підпункту 266.1.2 пункту 266.1 266 Податкового кодексу України визначення платників податку в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб визначається таким чином:

а) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку;

б) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;

в) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.

Підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України передбачено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Як з`ясовано окружним адміністративним судом та не спростовано податковим органом, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.179-184) власником 1/1 частки нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 601,7 кв. м. (реєстраційний номер 38763822 від 23.12.2012 на підставі свідоцтва про право власності, 1578, 24.12.2012, Виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради) був ОСОБА_1 . Однак, починаючи з 25.03.2016 вказана нерухомість стала спільною частковою власністю, оскільки право власності на частки нежитлових приміщень із загальної площі 601,7 кв.м. набули інші особи.

Отже, з 25.03.2016 ОСОБА_1 не мав у власності 1/1 частки нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 601,7 кв. м.

Відповідно до наданих податковим органом розрахунків податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості (а.с. 194-197, 203) податок за 2017 рік нарахований на 601,7 кв.м., за 2018 рік - 170,70 кв.м., за 2019 рік 170,70 кв.м., за 2020 рік 170,70 кв.м., за 2021 рік 170,70 кв.м.

Виходячи із арифметичних розрахунків часток нежитлових приміщень згідно із відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, податковим органом неправильно визначено базу оподаткування, а саме площу, належної ОСОБА_1 частки власності у спільній частковій власності, а відтак, податок розрахований неправильно.

Також, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.185-190), власником 1/1 частки нежилих ізольованих підвальних приміщень, загальною площею 600,8 кв. м., розташованих за адресою АДРЕСА_2 (реєстраційний номер: 35188243 від 18.11.2011 на підставі свідоцтва про право власності, НОМЕР_1 , 31.10.2011, Виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради № 799) був ОСОБА_1 . Однак, з 15.07.2015 вказана нерухомість стала спільною частковою власністю, оскільки право власності на частки нежитлових приміщень із загальної площі 600,8 кв. м. набули інші особи.

З огляду на вказане, з 15.07.2015 позивач не мав у власності 1/1 частки нежилих ізольованих підвальних приміщень, загальною площею 600,8 кв. м., за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 600,80 кв.м.

Відповідно до наданих податковим органом розрахунків податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості (а.с. 194-197, 203) податок за 2017 рік нарахований на 600,80 кв.м., за 2018 рік 196,20 кв.м., за 2019 рік 600,80 кв.м., за 2020 рік 258,62 кв.м., за 2021 рік 258,62 кв.м.

З огляду на арифметичні розрахунки часток нежитлових приміщень згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, податковим органом неправильно визначено базу оподаткування, а саме площу, належної позивачеві частки власності у спільній частковій власності, а тому податок розрахований неправильно.

До того ж, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 198-202), власником 1/1 частки нежилого приміщення, загальною площею 601,3 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , був ОСОБА_1 . Однак, з 25.03.2016 означена нерухомість стала спільною частковою власністю, оскільки право власності на частки нежитлових приміщень із загальної площі 601,3 кв. м. набули інші особи.

Відтак, починаючи з 25.03.2016 позивач не мав у власності 1/1 частки нежилих приміщень, загальною площею 601,3 кв. м., за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 601,3 кв.м.

Відповідно до наданих податковим органом розрахунків податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, сплаченого фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості (а.с. 194-197, 203) податок за 2017 рік нарахований на 601,3 кв.м., за 2018 рік 152,60 кв.м., за 2019 рік 152,60 кв.м., за 2020 рік 152,60 кв.м., за 2021 рік 152,60 кв.м.

Виходячи із арифметичних розрахунків часток нежитлових приміщень згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, податковим органом неправильно визначено базу оподаткування, а саме площу, належної позивачеві частки власності у спільній частковій власності, а тому податок розрахований неправильно.

Крім того, виходячи із застосованої податковим органом бази оподаткування та ставки податку, які відображені у розрахунках податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості (а.с. 194-197, 203), розраховані податковим органам суми податку є неправильними.

Відповідно до абзацу 2 частини 5 розділу XІХ Прикінцевих положень Податкового кодексу України у разі невстановлення місцевих податків і зборів, передбачених пунктом 10.3 статті 10 цього Кодексу, рішеннями місцевого самоврядування такі податки і збори сплачуються платниками у порядку, встановленому цим Кодексом за мінімальними ставками та без застосування відповідних коефіцієнтів.

Пунктом 10.3 статті 10 Податкового кодексу України передбачено, що місцеві ради обов`язково установлюють податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, єдиний податок та збір за провадження деяких видів підприємницької діяльності.

Відповідно до пп.12.3.5 п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України у разі якщо до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування місцевих податків та/або зборів, сільська, селищна, міська рада або рада об?єднаних територіальних громад, створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків та/або зборів, що є обов?язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки та/або збори справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування таких місцевих податків та/або зборів.

З огляду на те, що за 2017-2021 роки нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки проводилось згідно із рішенням Ізмаїльської міської ради 18 сесії VII скликання від 11.01.2017 №1885-VII, а не згідно із рішенням про встановлення відповідних місцевих податків та/або зборів, прийнятого до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, та без дотримання вимог пп.12.3.5 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, щодо застосування ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування таких місцевих податків та/або зборів, такий податок розрахований неправильно.

З урахуванням установлених фактичних обставин справи у системному зв`язку із положеннями податкового законодавства колегія суддів уважає правильним висновок окружного адміністративного суду щодо задоволення позову ОСОБА_1 в досліджуваній частині правовідносин.

Здійснюючи перегляд справи в апеляційному порядку колегія суддів враховує, що Головним управлінням ДПС в Одеській області в апеляційній скарзі жодним чином не обґрунтовано в чому саме полягає неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та/або порушення норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги у повному обсязі дублюють зміст відзиву на позовну заяву та не містять жодного аналізу обставин справи у системному зв`язку із положеннями податкового законодавства в контексті правильності висновків окружного адміністративного суду.

Ініціювавши перегляд справи в апеляційному порядку суб`єктом владних повноважень не подано жодних доказів та не наведено аргументів, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Слід також відмітити, що апеляційна скарга ГУ ДПС в Одеській області містить обґрунтування відносно правомірності нарахування ОСОБА_1 земельного податку, не дивлячись на те, що окружним адміністративним судом відмовлено в задоволенні такої частини позовних вимог.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а викладені позивачем в апеляційній скарзі доводи не свідчать про порушення окружним адміністративним судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

З підстав визначених статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний адміністративний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.09.2024 у справі №420/33502/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач О.О. Димерлій
Судді Ю.В. Осіпов А.Г. Федусик