Справа № 240/14285/25
Суддя: Нагірняк Микола Федорович
Дата ухвалення: 2025-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2025 року м. Житомир справа № 240/14285/25

категорія 109040000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Нагірняк М.Ф., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Житомирської міської ради Таран Олени В`ячеславівни про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправним рішення №78304434 від 09.04.2025 року про відмову у проведенні реєстраційних дій ОСОБА_1 , яке видане державним реєстратором прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області - Таран Оленою В`ячеславівною;

- зобов`язати державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Житомирської міської ради Таран Олену В`ячеславівну здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме: житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу №710 від 31.05.2000, посвідченого приватним нотаріусом Онищенко Л.Г., внести дані до розділу електронного реєстру прав власності на нерухоме майно та видати витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що є власником будинку (на праві приватної власності), який розташований за адресою: АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу №710 від 31.05.2000, посвідченого приватним нотаріусом Онищенко Л.Г. Позивач вважає, що таке його речове право підлягає відображенню в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. На його звернення про проведення такої реєстрації Відповідач протиправно відмовив.

Ухвалою суду від 19.06.2025 року позовну заяву після усунення недоліків прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі і її призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач, Державний реєстратор прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Житомирської міської ради, в встановлений строк відзив на позовну заяву до суду не надав, що судом відповідно до вимог частини 4 статті 159 КАС України розцінюється як визнання позову.

Розглянувши в порядку письмового провадження подані письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом встановлено, що Позивач є власником будинку (на праві приватної власності), який розташований за адресою: АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу №710 від 31.05.2000, посвідченого приватним нотаріусом Онищенко Л.Г.

Судом встановлено, що Позивач 04.02.2025 року звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Житомирської міської ради із заявою про реєстрацію права власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що не заперечується Відповідачем.

До заяви про реєстрацію права власності Позивачем було додано пакет документів, який підтверджує його права власності на вказану квартиру.

Алгоритм дій державного реєстратора прав на нерухоме майно щодо розгляду заяви про державну реєстрацію врегульовані правовими нормами Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року № 1952-IV (надалі - Закон № 1952-IV).

Приписи пункту 2 частини 1 статті 23 вказаного Закону 1952-IV в редакції на час спірних відносин передбачали, що розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором виключно у випадку неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному цим Законом, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року.

Разом з тим, долучена до позову копія нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу будинку від 31.05.2000 року №710 містить відомості про зареєстровані речові права Позивача на цей будинок до 1 січня 2013 року, а саме 28.04.2001 року Сєвєродонецьким міським госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації. Проведення такої реєстрації підтверджується реєстраційним написом на такому договорі.

Тобто, речові права Позивача на вказаний житловий будинок були зареєстровані до 01.01.2013 року та підтверджуються конкретними документами на паперових носіях такої інформації, що містять такі відомості.

Судом встановлено, що Відповідачем, державним реєстратором прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Житомирської міської ради, 09.04.2025 року було прийнято оскаржуване рішення №78304434 про відмову у проведенні реєстраційних дій за заявою Позивача "у зв`язку із не усуненням обставин, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав.

Крім того, в оскаржуваному рішенні зазначено, що на запити Відповідача від 10.02.2025 року Гірська міська військова адміністрація Сєвєродонецького району Луганської області та Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації не надали відповіді на підтвердження інформації, необхідної для такої реєстрації.

Безспірно, відповідно до вимог пункту 8 частини першої статті 24 Закону 1952-IV може бути відмовлено в державній реєстрації прав якщо після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху.

Відповідно до статті 3 Закону1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

Пунктом 3 частини 3 статті 10 Закону № 1952-IV передбачено, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

Виходячи з аналізу значеної правової норми суд робить висновок, що під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року запитується реєстратором лише у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником.

Разом з тим, як вже зазначалося судом, Позивачем до заяви був наданий нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку від 31.05.2000 року №710, який містить реєстраційний напис про зареєстровані речові права Позивача на вказаний житловий будинок до 1 січня 2013 року, а саме 28.04.2001 року Сєвєродонецьким міським госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації, технічний паспорт на вказаний будинок, який містить аналогічний реєстраційний напис про зареєстровані речові права Позивача на вказану квартиру до 1 січня 2013 року, а саме 28.04.2001 року за реєстраційним номером 738 Сєвєродонецьким міським госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації.

Суд враховує, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 27 Закону № 1952-IV, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва або майбутній об`єкт нерухомості, речові права на які підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Відповідно до п.1.1 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої Державного комітету будівництва, архітектури та Житлової політики України №121 від 09.06.1998 року, ця Інструкція визначає порядок здійснення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна в Україні.

Відповідно до п.1.5 цієї Інструкції державну реєстрацію прав власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації.

Таким чином реєстрацію прав власності Позивача було здійснено у відповідності до вказаної Інструкції, про що свідчить здійснений реєстраційний запис на нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу житлового будинку від 31.05.2000 року №710, відповідно до якого реєстраційні дії проведені начальником Сєвєродонецького міського госпрозрахункового бюро технічної інвентаризації (записано в реєстраційну книгу №4 28.04.2001 року під реєстраційним номером №738). Одночас було видано Позивачу технічний паспорт на вказаний житловий будинок, копія якого долучена до позову та досліджена судом.

За таких обставин суд зазначає, що у спірному випадку державний реєстратор мав доступ до усіх документів та до усієї інформації, необхідної для проведення державної реєстрації.

Таким чином, у Відповідача були відсутні підстави для зупинення розгляду заяви Позивача про реєстрацію права власності, а тому прийняття рішення про відмову в проведені реєстраційних дій на підставі п.8 ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-IV є протиправним.

Зазначене дає підстави зробити судом висновок по наявність порушеного права Позивача та про наявність підстав для задоволення позову.

При визначенні способу судового захисту порушених прав Позивачів суд враховує, що відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17 грудня 2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї.

Суд є право застосовним органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява №23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Отже, як вбачається з наведених судових рішень, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з у рахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Відповідно до рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців.

Одночасно суд враховує, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Дана правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові №21-1465а15 від 16.09.2015 року.

У даному рішенні Верховний Суд України наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення.

Враховуючи відсутність підстав для відмови у проведенні реєстраційних дій, а також необхідність застосування принципу ефективності судового захисту порушених прав, суд робить висновок про наявність підстав для поновлення порушених прав Позивача шляхом зобов`язання Відповідача як суб`єкта владних повноважень здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно Позивача (житловий будинок за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 ) шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та видачі Витягу з такого Реєстру.

При вирішення питання про відшкодування судових витрат по даній справі суд враховує, що судом було відстрочено Позивачу сплату судового збору за подання даного позову до ухвалення судового рішення. Доказів понесення Позивачем інших судових витрат по справі суду не надано.

Таким чином, відповідно до вимог статей 139-143 КС України судовий збір по даній справі підлягає сплаті до Державного бюджету шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Житомирської міської ради.

Керуючись статтями 2,77,90,139-143,242-246,250,255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Житомирської міської ради (майдан ім.С.П.Корольова,4/2, м. Житомир, 10014, ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправною відмову Державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 09.04.2025 року №78304434 в проведені реєстраційних дій.

Зобов`язати Державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Житомирської міської ради здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та видачі Витягу з такого Реєстру.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Житомирської міської ради на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.Ф. Нагірняк

28.11.25