Справа № 420/29805/25
Суддя: Василяка Д.К.
Дата ухвалення: 2025-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Василяки Д.К., розглянувши в письмовому провадженні у порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області (33004, м. Рівне, вул. Короленка, 7, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012, ) про визнання протиправним та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Одеській області в якому позивач просить суд:

визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову у призначені пенсії №21 від 24.07.2025р.;

визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про відмову у призначені пенсії №21 від 20.08.2025 р.;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу роботи ОСОБА_1 :- період роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 від 24.11.1983р.- періоди роботи з 25.07.1983 по 09.10.1984, з 19.12.1986 по 29.03.1989 та з 31.03.1989 по 31.12.1997 згідно дублікату серії НОМЕР_3 від 10.06.2022;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до спеціального стажу роботи ОСОБА_1 :- періоди роботи з 25.07.1983 по 09.10.1984, з 19.12.1986 по 29.03.1989 та з 31.03.1989 по 09.09.2011;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити та виплачувати пенсію ОСОБА_1 з моменту звернення, а саме з 16.07.2025р. довічно.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 16.07.2025р. Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років. 24.07.2025р. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області прийнято рішення №21 про відмову у призначені пенсії. Підставою відмови стало відсутність необхідного страхового стажу станом на 10.10.2017р. 26 років 6 місяців та за відсутності необхідного спеціального стажу 12 років 6 місяців. Згідно оскаржуваного рішення страховий стаж станом на 10.10.2017р. становить 23 роки 9 місяців 19 днів. Страховий стаж становить 30 років 8 місяців 27 днів. Спеціальний стаж відсутній. 12.08.2025р. Позивач повторно звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за вислугою років. 20.08.2025р. Відповідач прийняв рішення №21 про відмову у призначенні пенсії. Підставою відмови стало відсутність необхідного страхового стажу на 10.10.2017р. 26 років 6 місяців та спеціального стажу 12 років 6 місяців. Згідно оскаржуваного рішення страховий стаж станом на 10.10.2017р. становить 23 роки 9 місяців 10 днів. Страховий стаж становить 30 років 9 місяців 27 днів. Спеціальний стаж відсутній. На думку позивача винесене рішення суперечить діючому законодавству та грубо порушує конституційні права, у зв`язку із чим позивач звернулась до суду з даним позовом.

За цією позовною заявою відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами у відповідності до ст. 262 КАС України.

Від представника відповідача ГУ ПФУ в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що позовна вимога стосовно визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову у призначені пенсії №21 від 24.07.2025 не підлягає задоволенню, оскільки на підстави заяви Позивача від 16.07.2025 та наданих документів Головним управління 24.07.2025 винесено Рішення № 21 про відмову у призначенні пенсії по вислузі років, у зв`язку з відсутністю необхідної кількості стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років. Однак, Позивач рішення Головного управління від 24.07.2025 № 21 не оскаржив, натомість, 12.08.2025 знову звернулась до Головного управління із заявою про призначення пенсії за вислугу років. На підстави заяви від 12.08.2025 та наданих документів Головним управління Пенсійного фонду України в Рівненській області 20.08.2025 винесено Рішення № 21 про відмову у призначенні пенсії Позивачу, в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу станом на 10.10.2017 та спеціального стажу. Головне управління звертає увагу суду, що у разі винесення наступного рішення за повторним зверненням до органів Пенсійного фонду, попереднє рішення автоматично втрачає чинність. А отже, рішення Головного управління про відмову у призначенні пенсії за вислугу років від 24.07.2025 № 21 взагалі не повинно бути предметом спору по даній судової справи. Окрім того, звертаємо увагу суду, що рішення Головного управління від 24.07.2025 № 21 не оскаржувалося до суду, Позивачем натомість було здійснено всіх можливих заходів для виправлення помилок в доданих до заяви 16.07.2025 документах та подано нову заяву про призначення пенсії з новими документами, а саме 12.08.2025. Тобто, на момент 12.08.2025, рішення про відмову в призначенні пенсії Позивачу Головним управлінням приймалося на підставі наданих документів до заяви від 24.07.2025 і воно було прийняте згідно законодавства України. Відповідач зазначає, що Позивачем було вказано рішення Головного управління про відмову у призначенні пенсії від 24.07.2025 № 21 як предмет спору з єдиною метою створення підґрунтя правомірності позовної вимоги призначити пенсію саме з подання заяви про призначення пенсії вперше, таким чином у випадку задоволення позову зобов`язавши орган Пенсійного фонду виплатити пенсійні виплати з більш ранньої дати. Предметом спору в даному позові має бути тільки рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 20.08.2025 №21.

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області у встановлений судом строк відзив на позовну заяву та/або заяву про продовження процесуальних строків не подав.

У відповідності до частини 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги та відзив на позовну, докази, якими вони підтверджуються, суд встановив наступне: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 16.07.2025 вперше звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п «а» ст. 55 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення».

Постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 № 25-1 «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України» передбачено опрацювання заяв про призначення/перерахунки пенсії бек-офісами територіальних органів Фонду в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від місця подачі заяви та місця проживання пенсіонера.

Відповідно до п. 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22- 1 від 25.11.2005 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, - Головне управління Пенсійного фонду України у Одеській області, яке було уповноважене розглянути подану позивачем заяву.

Рішенням ГУ ПФУ у Одеській області №21 від 24.07.2025 р. позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком, та, серед іншого, зазначено, що вік Позивача 59 років, страховий стаж Позивача складає 30 років 8 місяців 27 днів, а стаж роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років (по 11.10.2017) становить 23 роки 9 місяців 10 днів, спеціальний стаж особи відсутній. Головним управлінням винесено рішення про відмову у призначенні пенсії за відсутності необхідного страхового стажу на 10.10.2017 - 26 років 6 місяців та за відсутності необхідного спеціального стажу 12 років 6 місяців.

За доданими документами до страхового стажу позивача не зараховано:

-періоди згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 від 24.11.1983, оскільки трудова книжки надана в копії;

-періоди роботи з 25.07.1983 по 09.10.1984, з 19.12.1986 по 29.03.1989 та з 31.03.1989 по 31.12.1997 згідно дублікату серії НОМЕР_3 від 10.06.2022, оскільки трудові відносини з підприємствами передують даті видачі трудової книжки. Крім того, зазначені періоди не враховано згідно довідки від 10.08.2016 № 428/41-382, оскільки підприємство з 2014 року знаходиться на непідконтрольній території та входить до складу підприємств, діяльність яких вважається незаконною на території України відповідно до частини 2 та 3 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території.

До спеціального стажу Позивача не зараховано періоди роботи з 25.07.1983 по 09.10.1984, з 19.12.1986 по 29.03.1989 та з 31.03.1989 по 09.09.2011 згідно довідки 10.08.2016 № 428/41-382, виданої ДП Донецька залізниця Луганська дирекція залізничних перевезень, оскільки довідка не відповідає вимогам Додатку № 5 згідно Порядку підтвердження наявного стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки та відповідних записів у ній, затвердженого Постановою КМУ від 12.08.1993 р.№ 637, а саме: в довідці відсутні підписи головного бухгалтера та начальника відділу кадрів.

12.08.2025р. Позивач повторно звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за вислугою років.

Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, - Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області, яке було уповноважене розглянути подану позивачем заяву.

20.08.2025 р. Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області прийняло рішення №21 про відмову у призначенні пенсії.

Підставою відмови стало відсутність необхідного страхового стажу на 10.10.2017р. 26 років 6 місяців та спеціального стажу 12 років 6 місяців. Згідно оскаржуваного рішення страховий стаж станом на 10.10.2017р. становить 23 роки 9 місяців 10 днів. Страховий стаж становить 30 років 9 місяців 27 днів. Спеціальний стаж відсутній.

За результатами розгляду документів до страхового стажу не зараховано:

- періоди згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 від 24.11.1983р., оскільки трудова книжка надана в копії;

- періоди роботи з 25.07.1983 по 09.10.1984, з 19.12.1986 по 29.03.1989 та з 31.03.1989 по 31.12.1997 згідно дублікату серії НОМЕР_3 від 10.06.2022, оскільки трудові відносини з підприємствами передують даті видачі трудової книжки. Крім того зазначені періоди не враховано згідно довідки від 10.08.2016р. №428/41-382 оскільки підприємство з 2014 року знаходиться на непідконтрольній території та входить до складу підприємств, діяльність яких вважається незаконною на території України відповідно до частини 2 та 3 закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території». Відповідно до п. 5.3. Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 20.07.1993р.: якщо працівник до працевлаштування на це підприємство вже працював, то при заповненні дубліката трудової книжки в розділі «Відомості про роботу» у графу 3 спочатку вноситься запис про загальний стаж його роботи до влаштування на це підприємство, який підтверджується документами. Після цього загальний стаж, підтверджений належно оформленими документами, записується по окремих періодах роботи.

До спеціального стажу не зараховано:- Періоди роботи з 25.07.1983 по 09.10.1984, з 19.12.1986 по 29.03.1989 та з 31.03.1989 по 09.09.2011 згідно довідки 10.08.2016 №428/41-382, виданою ДП Донецька залізниця Луганська дирекція залізничних перевезень, оскільки довідка не відповідає вимогам Додатку №5 згідно Порядку підтвердження наявного стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки та відповідних записів у ній, затвердженого Постановою КМУ від 12.08.1993р. №637, а саме в довідці відсутні підписи головного бухгалтера та начальника відділу кадрів. Крім того зазначені періоди не можливо підтвердити перевіркою первинних документів, оскільки підприємство з 2014 року знаходиться на непідконтрольній території та входить до складу підприємств, діяльність яких вважається незаконною на території України відповідно до частини 2 та 3 закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», а також відсутні дані по спеціальному стажу в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Додатково: особисте повідомлення заявника щодо неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення інших держав не містить інформації про не отримання пенсії від російської федерації та відсутня дата повідомлення.

Вважаючи неправомірними рішення щодо відмови в призначенні пенсії за віком, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню у зв`язку з наступним.

Надаючи оцінку спірним обставинам, суд врахував ч.2 ст.19 Конституції України, якою встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч.1 ст.46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до статті 1 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №1058-IV від 09.07.2003 року (далі Закон №1058-IV), пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону №1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 16 Закону №1058-IV, застрахована особа має право на отримання пенсійних виплат на умовах і в порядку, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 26 Закону 1058 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу 31 рік.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку.

Так, судом встановлено, що позивач декілька разів звертався до територіального органу Пенсійного фонду України для призначення пенсії. Враховуючи, що Рішення про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №21 від 24.07.2025р. не було оскаржено в судовому порядку, натомість позивачем було повторно подано заяву про призначення пенсії від 12.08.2025 року, та на основі цієї заяви було прийняте остаточне рішення Головним управлінням Пенсійного фонду України у Рівненській області про відмову у призначенні пенсії №21 від 20.08.2025 р, суд розглядає зазначене рішення як предметом спору в даній позовній заяві.

Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною четвертою статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно статті 56 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-ХІІ) передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV, період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності), допомогу по частковому безробіттю, допомогу по частковому безробіттю на період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.

Відповідно до ст. 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно із статтею 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідні положення містить і Постанова Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року, якою затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637).

Так, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» , встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку № 637.

Так, щодо питання відмови ГУ ПФУ у Рівненській області у зарахуванні періодів роботи позивача згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 від 24.11.1983р., оскільки трудова книжка надана в копії, суд зазначає наступне.

Так, судом встановлено, що Позивачем на адресу ГУ ПФУ в Одеській області було надано належним чином засвідчену копію трудової книжки НОМЕР_2 від 24.11.1983р., а саме копія трудової книжки містила напис «Копія вірна» була скріплена печаткою та підписом посадової особи, яка завіряла копію.

Також, Позивачем було надано на адресу Відповідача дублікат трудової книжки серії НОМЕР_3 від 10.06.2022, який повністю дублює записи у копії трудової книжки НОМЕР_2 .

Окрім того, Позивачем на адресу Відповідача було довідку №24/вих. від 30.07.2025р., видану Виробничим підрозділом Маріупольське вагонне депо філія «Пасажирська компанія Акціонерне товариство «Українська залізниця» (місцезнаходження виробничого підрозділу м. Київ) згідно якої вбачається, що «у зв`язку із активними бойовими діями у м. Маріуполь у персоналу виробничого підрозділу Маріупольське вагонне депо філія «Пасажирська компанія Акціонерне товариство «Українська залізниця» не було можливості евакуювати первинні документи, що є базовими до виробничої та фінансово-економічної діяльності. Таким чином втрачено доступ до кадрової, управлінської, бухгалтерської та податкової документацій.».

Суд зазначає, що копія трудової книжки НОМЕР_2 від 24.11.1983р. була завірена саме виробничим підрозділом Маріупольське вагонне депо філія «Пасажирська компанія Акціонерне товариство «Українська залізниця», а отже у Виробничого підрозділу Маріупольське вагонне депо філія «Пасажирська компанія Акціонерне товариство «Українська залізниця» були усі підстави для видачі дублікату трудової книжки, та в наступному продовжувати здійснювати записи у дублікаті трудової книжки, оскільки Позивачем було надана належним чином засвідчена копія з оригіналу трудової книжки НОМЕР_2 .

Враховуючи викладене, Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області протиправно не зарахували до страхового стажу періоди згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 від 24.11.1983 р.

Щодо питання не зарахування до страхового стажу періодів роботи з 25.07.1983 по 09.10.1984, з 19.12.1986 по 29.03.1989 та з 31.03.1989 по 31.12.1997 згідно дублікату серії НОМЕР_3 від 10.06.2022, оскільки трудові відносини з підприємствами передують даті видачі трудової книжки, суд зазначає наступне.

Так, судом встановлено, що позивачем було надано на адресу ГУ ПФУ в Одеській області належним чином засвідчену копію з оригіналу трудової книжки НОМЕР_2 та дублікат трудової книжки серії НОМЕР_3 . Записи в трудовій книжці та дублікаті виконані послідовно, не місять суперечливих відомостей про періоди роботи та узгоджуються між собою.

Відповідно до п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року № 58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Пунктом 2.4 Інструкції визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Зміст викладених норм свідчить про те, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку.

Таким чином, всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб.

Пунктом 5.5 Інструкції №58 передбачено, що якщо трудова книжка (вкладиш до неї) стала непридатною (обгоріла, розірвана, забруднена і т.інш.), то власник або уповноважений ним орган за останнім місцем роботи видає працівнику дублікат трудової книжки (вкладиш до неї).

Відповідно до п. 5.6. Інструкції №58 дублікат трудової книжки також може бути виданий за новим місцем роботи у зв`язку з відсутністю доступу до трудової книжки працівника внаслідок надзвичайної ситуації, передбаченої Кодексом цивільного захисту України, або проведення антитерористичної операції на території, де працював працівник.

Згідно п. 5.2. Інструкції №58 дублікат трудової книжки або вкладиш до неї заповнюється за загальними правилами. У розділи "Відомості про роботу", "Відомості про нагородження" і "Відомості про заохочення" при заповненні дубліката вносяться записи про роботу, а також про нагородження і заохочення за місцем останньої роботи на підставі раніше виданих наказів (розпоряджень).

Пунктом 5.3. Інструкції №58 встановлено, що якщо працівник до влаштування на це підприємство вже працював, то при заповненні дубліката трудової книжки в розділ "Відомості про роботу" у графу 3 спочатку вноситься запис про загальний стаж його роботи до влаштування на це підприємство, який підтверджується документами. Загальний стаж роботи записується сумарно, тобто зазначається загальна кількість років, місяців, днів роботи без уточнення, на якому підприємстві, в які періоди часу і на яких посадах працював у минулому власник трудової книжки. Після цього загальний стаж, підтверджений належно оформленими документами, записується по окремих періодах роботи в такому порядку: у графі 2 зазначається дата прийняття, на роботу; у графі 3 пишеться найменування підприємства, де працював працівник, а також цех (відділ) і посада (робота), на яку було прийнято працівника. Запис у дублікаті трудової книжки відомостей про роботу за сумісництвом та за суміщенням професій провадиться за бажанням працівника. Якщо з поданих документів видно, що працівник переводився на іншу постійну роботу на тому ж самому підприємстві, то про це робиться відповідний запис. Після цього у графі 2 записується дата звільнення, а у графі 3 - причина звільнення, якщо у поданому працівником документі є такі дані. У тому разі, коли документи не містять повністю зазначених вище даних про роботу у минулому, в дублікат трудової книжки вносяться тільки ті дані, що є у документах. У графі 4 зазначаються найменування, дата і номер документа, на підставі якого проведено відповідні записи у дублікаті. Документи, що підтверджують стаж роботи, повертаються їх власнику. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний сприяти працівникові в одержанні документів, які підтверджують стаж його роботи, що передував влаштуванню на це підприємство.

Як зазначалося вище, оскаржуваними рішеннями відмовлено Позивачу у призначені пенсії за вислугу років та не зараховано до страхового стажу період роботи з 25.07.1983 по 09.10.1984, з 19.12.1986 по 29.03.1989 та з 31.03.1989 по 31.12.1997 згідно дублікату серії НОМЕР_3 від 10.06.2022, оскільки трудові відносини з підприємствами передують даті видачі трудової книжки.

Так, суд зазначає, що Позивач, як особа, на яку не покладено обов`язку щодо організації ведення обліку, зберігання і видачі трудових книжок, не може нести відповідальність за неправильність, неточність/ неповноту внесених до його трудової книжки відомостей, і, як наслідок, невірне заповнення трудової книжки не може бути підставою для прийняття органом Пенсійного фонду України рішення про відмову у призначені пенсії.

Наведене, у тому числі, узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у Постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.

Трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому, працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки. Не усі недоліки записів (заповнення) у трудовій книжці можуть бути підставою для відмови у призначенні пенсії.

За приписами пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» (відповідно до якої прийнято Інструкцію №58), відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу в позивачки за спірний період.

З урахуванням вищезазначеного суд зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку на загальних підставах.

Також, згідно частини 3 ст. 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» органи Пенсійного фонду наділені правом вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. Натомість відповідач не вчиняв жодних дій щодо перевірки обґрунтованості/правомірності та інше видачі Позивачу дублікату трудової книжки.

Окрім цього, копія трудової книжки НОМЕР_2 від 24.11.1983р., яка надавалась на адресу Відповідача, була завірена виробничим підрозділом Маріупольське вагонне депо філія «Пасажирська компанія Акціонерне товариство «Українська залізниця». І саме виробничий підрозділ Маріупольське вагонне депо філія «Пасажирська компанія Акціонерне товариство «Українська залізниця» надало дублікат трудової книжки серії НОМЕР_3 та мало усі підстави для внесення до дублікату трудової книжки записів, які передували даті працевлаштування Позивача, оскільки Позивачем було надана належним чином засвідчена копія з оригіналу трудової книжки НОМЕР_2 .

Враховуючи викладене, ГУ ПФУ у Рівненській області протиправно не зарахував до страхового стажу періоди роботи з 25.07.1983 по 09.10.1984, з 19.12.1986 по 29.03.1989 та з 31.03.1989 по 31.12.1997 згідно дублікату серії НОМЕР_3 від 10.06.2022.

Щодо не зарахування Відповідачем періодів роботи з 25.07.1983 по 09.10.1984, з 19.12.1986 по 29.03.1989 та з 31.03.1989 по 31.12.1997 згідно дублікату серії НОМЕР_3 від 10.06.2022 згідно довідки від 10.08.2016р. №428/41-382 оскільки підприємство з 2014 року знаходиться на непідконтрольній території та входить до складу підприємств, діяльність яких вважається незаконною на території України відповідно до частини 2 та 3 закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 62, абз. а) ст. 100 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, установі, організації. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до п. 1, п. 20 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 637 від 12.06.1993 року, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

За відсутності її або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, а також архівними установами.

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Зазначеній нормі цього Закону, також, відповідає п.1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993р.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Так, судом встановлено, що архівна довідка №428/41-382 від 10.08.2016р. була надана позивачем додатково на підтвердження факту роботи Позивача у періоди з 25.07.1983 по 09.10.1984, з 19.12.1986 по 29.03.1989 та з 31.03.1989 по 31.12.1997 у Вагонному депо Ворошиловград.

Враховуючи викладене, та наявність у трудовій книжці/дублікаті трудової книжки записів про роботу Позивача у спірні періоди у Вагонному депо Ворошиловград, Відповідач не мав права вимагати довідку про підтвердження наявного трудового стажу, який підтверджується записами в трудових книжках позивача.

Щодо не зарахування до спеціального стажу роботи періодів роботи з 25.07.1983 по 09.10.1984, з 19.12.1986 по 29.03.1989 та з 31.03.1989 по 09.09.2011 згідно довідки 10.08.2016 №428/41-382, виданою ДП Донецька залізниця Луганська дирекція залізничних перевезень, оскільки довідка не відповідає вимогам Додатку №5 згідно Порядку підтвердження наявного стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки та відповідних записів у ній, затвердженого Постановою КМУ від 12.08.1993р. №637, а саме в довідці відсутні підписи головного бухгалтера та начальника відділу кадрів. Крім того зазначені періоди не можливо підтвердити перевіркою первинних документів, оскільки підприємство з 2014 року знаходиться на непідконтрольній території та входить до складу підприємств, діяльність яких вважається незаконною на території України відповідно до частини 2 та 3 закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», а також відсутні дані по спеціальному стажу в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування суд зазначає наступне.

Так, згідно записів трудової книжки Позивача вбачається, що у спірний період він працював 25.07.1983 р. Вагоне депо Ворошиловград прийнятий слюсарем по ремонту рухомого складу 4-го розряду збірного цеху.

28.09.1983р. переведений слюсарем з ремонту рухомого складу пункту технічного обслуговування вагонів станції Ворошиловград.

09.10.1984р. звільнений у зв`язку із призовом до лав Радянської армії.

19.12.1986р. Вагоне депо Ворошиловград прийнятий оглядачем вагонів 4-го розряду пункту технічного обслуговування вагонів станції Ворошиловград.

01.07.1987р. переведений у розпорядження начальника вагонного депо Комунарськ у зв`язку із спеціалізацією вагонного депо Ворошиловград з ремонту та обслуговуванню пасажирських вагонів у відповідно до наказу начальника Донецької ж/д №121/Н від 12.06.1987р. та начальника Ворошиловського від.дороги №314 від 25.06.1987р.

01.07.1987р. зарахований до штату вагонного депо Комунарськ на підставі наказу начальника Донецької ж/д №112/Н від 12.06.1987р. та начальника Ворошиловського від.дороги №314 від 25.06.1987р. оглядачем вагонів 4-го розряду на ПТО Ворошиловград.

29.03.1989р. звільнений на підставі ст. 36 п. 5 КЗпП УССР.

31.03.1989р. Вагоне депо Ворошиловград прийнятий за переводом оглядачем вагонів 4-го розряду пункту технічного обслуговування вагонів станції Ворошиловград.

19.06.1989р. встановлений 5й розряд оглядача-ремонтника вагонів пункту технічного обслуговування.

23.09.1994р. переведений учнем провідника пасажирських вагонів.

28.10.1994р. переведений провідником пасажирських вагонів.

01.12.1999р. встановлений 4й розряд провідника пасажирських вагонів.

18.05.2000р. укладений контракт. 29.08.2000р. переведений слюсарем по ремонту рухомого складу 4-го розряду в складальний цех.

20.11.2000р. переведений провідником пасажирських вагонів 4-го розряду по контракту.

14.11.2005р. переведений начальником пасажирського поїзду ІІ групи на умовах контракту резерва провідників.

06.04.2006р. переведений провідником пасажирського вагона на умовах контракту резерва провідників.

19.12.2007р. переведений начальником пасажирського поїзду ІІ групи на умовах контракту резерва провідників.

09.04.2009р. переведений начальником пасажирського поїзду І групи на умовах контракту резерва провідників.

09.09.2011р. переведений начальником поїзда (пасажирського) резерву провідників на умовах контракту.

Отже трудова книжка містить належним чином оформлені записи про роботу Позивача у спірні періоди.

За приписами частин 1 та 2 статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 р. №1207-VII, на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Згідно із ч.1 ст.18 Закону №1207-VII громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Відповідно до ч.2 ст.9 Закону №1207-VII будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Частиною третьою статті 9 Закону №1207-VII встановлено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Тобто, відповідно до наведених норм закону, необхідною умовою для визнання незаконним акта органу, який знаходиться на тимчасово окупованій території є створення такого органу, обрання чи призначення у порядку, не передбаченому законом.

Суд зазначає, що відповідно до Переліку структурних підрозділів державного підприємства Донецька залізниця, окреме майно яких передається державному підприємству Придніпровська залізниця, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2014 р. № 1284-р «Деякі питання функціонування державного підприємства Донецька залізниця» Луганська дирекція залізничних перевезень передано під керівництво державному підприємству Придніпровська залізниця. Архівна довідка №428/41-382 від 10.08.2016р. скріплена печаткою, яка містить найменування юридичної особи, її код ЄДРПОУ та значиться «Україна».

Тобто довідка видана підприємством, яке з урахуванням розпорядження Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2014 р. № 1284-р підконтрольне Україні та не створено у порядку не передбаченому законом.

У 1971 році Міжнародний суд ООН у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави-члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, приклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів; документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян» (так звані «намібійські винятки»).

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus V. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016): «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, вважають судді ЄСПЛ, для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Отже, право особи на отримання пенсійних виплат не може бути поставлено у залежність від можливості органів Пенсійного фонду України здійснювати ці повноваження та неможливістю проведення перевірки періодів роботи/навчання, тощо, з підстав розташування підприємств, установ, організацій, закладів тощо на тимчасово окупованій території України.

Неможливість проведення перевірки даних на підприємстві, установі, організації які розташовані на тимчасово окупованій території, не дає підстав для відмови у зарахуванні стажу роботи, при умові його підтвердження записами в трудовій книжці, та не може позбавляти особу її конституційного права на соціальний захист.

Вказані висновки щодо застосування норм права узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 23.01.2018 року у справі №583/3292/17, від 30.08.2018 року у справі № 234/3038/17, від 11.12.2018 року у справі № 360/1628/17, від 17.07.2019 року у справі №302/757/17-а, від 21.02.2020 року у справі №701/1196/16-а, від 04.03.2020 року у справі №235/2008/17, від 08.04.2020 року у справі №242/1568/17.

Право особи на отримання пенсії, як складової частини права на соціальний захист, є її конституційним правом, що гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.

Таким чином, позивач не може бути позбавлений свого законного права на призначення пенсії через неможливість здійснення відповідачем перевірки достовірності даних на підприємстві, установі, організації які розташовані на тимчасово окупованій території, що знаходиться на тимчасово непідконтрольній українській владі території України.

Відповідно до частини третьої статті 23 Загальної декларації прав людини, пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії та частин першої, третьої статті 46 Конституції України працівники у старості мають право на пенсію, що є основним джерелом існування, яка має забезпечувати достатній життєвий рівень.

Відтак, відповідач протиправно не зарахували до спеціального стажу періоди роботи з 25.07.1983 по 09.10.1984, з 19.12.1986 по 29.03.1989 та з 31.03.1989 по 09.09.2011.

Вирішуючи даний спір, суд також враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, і у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду, здійснювалося примусове виконання рішення суду.

Аналіз норм ст. 245 КАС України, у їх взаємозв`язку зі статтями 2, 5 КАС України, свідчить про те, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача. Якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд зазначає, що не призначення пенсії за віком буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

При цьому, задоволення вказаної вимоги зобов`язального характеру не призводить втручання до дискреційних повноважень відповідача щодо призначення та виплати пенсії.

Так, у судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов (що є у спірному випадку) відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Крім цього, спосіб відновлення порушеного права позивачки має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

На підставі викладеного, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області призначити пенсію призначити та виплачувати пенсію ОСОБА_1 з моменту повторного звернення до ГУ ПФУ в Одеській області - 12.08.2025 року.

Суд зазначає, що за результатами автоматичного розподілу справ у електронній підсистемі за принципом екстериторіальності розгляд заяви позивача від 10 вересня 2024 року відповідно до Порядку № 22-1 було розподілено на відділ пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області.

Тобто, розгляд заяви позивача та прийняття відповідного рішення здійснювалися саме Головним управлінням Пенсійного фонду України у Рівненській області.

Суд зазначає, що дії зобов`язального характеру, як спосіб поновлення порушених прав, можуть бути застосовані судом виключно до того органу, дії, бездіяльність чи рішення якого визнані протиправними та (або) скасовані.

Відтак, у даній справі дії зобов`язального характеру можуть бути застосовані лише до Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області, як до органу, рішення якого визнається судом протиправним і скасовується.

Відтак, позовні вимоги до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області задоволенню не підлягають.

Що стосується дати, з якої позивачу має бути призначена пенсія, суд зауважує, що за приписами пункту 1 частини першої статті 45 Закону №1058-ІV, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Матеріалами справи підтверджено, що 16.07.2025р. Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

24.07.2025р. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області прийнято рішення №21 про відмову у призначені пенсії. Позивач вказане рішення одразу у судовому порядку не оскаржував.

12.08.2025 року Позивач повторно звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за вислугою років.

20.08.2025р. Відповідач прийняв рішення №21 про відмову у призначенні пенсії, що і стало підставою для звернення позивача до суду, та предметом розгляду даної справи.

При цьому, враховуючи наявність рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області від 20.08.2025 року, попереднє рішення від 24.07.2025 р. Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №21 про відмову у призначені пенсії не є дійсним, а відтак в цій частині суд відмовляє у задоволенні позову.

Отже, враховуючи норми пункту 1 частини першої статті 45 Закону №1058-ІV, пенсія позивачу пенсії за вислугу років повинна бути призначена з дня звернення за пенсією - 12.08.2025 року.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням наведеного вище, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог позивача, а тому, виходячи з вимог вищенаведеного чинного законодавства України та обставин, встановлених в ході розгляду справи, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати розподіляються пропорційно до задоволених вимог позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72, 77, 90, 139, 205, 229, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області (33004, м. Рівне, вул. Короленка, 7, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012, ) про визнання протиправним та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про відмову у призначені пенсії №21 від 20.08.2025 р.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області зарахувати до страхового стажу роботи ОСОБА_1 :- період роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 від 24.11.1983р.- періоди роботи з 25.07.1983 по 09.10.1984, з 19.12.1986 по 29.03.1989 та з 31.03.1989 по 31.12.1997 згідно дублікату серії НОМЕР_3 від 10.06.2022.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області зарахувати до спеціального стажу роботи ОСОБА_1 :- періоди роботи з 25.07.1983 по 09.10.1984, з 19.12.1986 по 29.03.1989 та з 31.03.1989 по 09.09.2011.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області призначити та виплачувати пенсію ОСОБА_1 з моменту звернення, а саме з 12.08.2025р. довічно.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 968.96 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.К. Василяка