Справа № 560/19704/24
Суддя: Тарновецький І.І.
Дата ухвалення: 2025-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

іменем України

01 грудня 2025 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Тарновецького І.І. розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Славутської міської ради Хмельницької області , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ФОП ОСОБА_2 про визнання протиправним, скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Славутської міської ради Хмельницької області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ФОП ОСОБА_2 , про визнання протиправним, скасування рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у своїй приватній власності згідно договору купівлі продажу нежитлового приміщення (магазину) від 20.08.2024, ОСОБА_1 має нежитлове приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться по АДРЕСА_1 у багатоповерховому будинку в АДРЕСА_2 . Придбане приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на момент придбання не мало, будь-якого вхідного тамбуру. З метою забезпечення енергозбереження, енергоефективності здійснила термомодернизацію входу у вказане приміщення шляхом встановлення металопластикового зовнішнього тамбуру. З цією метою позивач 03.10.2024 подала до Славутської міської ради, заяву на виготовлення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки площею до 30 кв.м. з метою встановлення сервітуту для розміщення тимчасової споруди (вхідної групи). В дану заяву також вписана заявником ОСОБА_3 так як вона є власником сусіднього приміщення зліва якщо дивитись на вхідні двері. На дану заяву отримано рішення 40 сесії Славутської міської ради Хмельницької області 8 скликання від 25.10.2024 за №67- 40/2024, де викладена відмова у задоволені поданої заяви. Дана відмова вмотивована тим, що згідно заяви власниці вказана прибудова обмежує доступ до природного освітлення в її приміщенні, через, що її бізнес втрачає привабливість. На думку позивача такі твердження відповідача базуються на припущеннях, жодним переконливих фактів чи висновків відповідних експертів не долучено, внаслідок чого позивач вважає, що пункт 2 рішення Славутської міської ради від 25.10.2024 №67-40/2024 стосовно вимоги ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності біля будинку АДРЕСА_1 шляхом демонтажу тимчасової скляної споруди для здійснення підприємницької діяльності є протиправним та належить до скасування.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження, та надано відповідачу строк для подання відзиву на позов - 15 днів з дня вручення ухвали.

Відповідач подав до суду відзив на позов в якому проти позовних вимог заперечив та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Від представника Славутської міської ради Хмельницької області надійшло клопотання, в якому просить суд залучити ФОП ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 20.01.2025 клопотання представника Славутської міської ради Хмельницької області - задоволено. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ФОП ОСОБА_2 та запропоновано третій особі надати пояснення або відзив на підтримку або заперечення проти позову.

Позивач подала до суду письмові пояснення по справі.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив таке.

03 жовтня 2024 року до Славутської міської ради від ОСОБА_3 та ОСОБА_1 надійшла заява стосовно надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі площею 30 км.м. по АДРЕСА_1 для розміщення вхідної групи з наступною передачею земельної ділянки на умовах особистого строкового сервітуту.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_3 стосовно надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 30 кв.м з метою встановлення земельного сервітуту по АДРЕСА_1 , прийнято рішення Славутської міської ради від 25.10.2024 №67-40/2024 «Про розгляд заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_4 з метою встановлення земельного сервітуту».

Пунктами 1 та 2 цього рішення відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення вищезазначеної земельної ділянки площею 30 кв.м. з метою встановлення земельного сервітуту по АДРЕСА_1 . Вирішено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності біля будинку АДРЕСА_1 шляхом демонтажу тимчасової скляної споруди для здійснення підприємницької діяльності протягом 10 календарних днів з моменту набрання чинності цього рішення.

Підстави відмови обґрунтовано у преамбулі цього рішення Славутської міської ради, зокрема «враховуючи заяву ФОП ОСОБА_2 щодо порушення її прав та інтересів внаслідок встановлення позивачем тимчасової скляної споруди, яка призводить до обмеження доступу до приміщення та перекриває природне освітлення, беручи до уваги, що обраний ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спосіб встановлення земельного сервітуту та подальшого користування земельною ділянкою комунальної власності завдає незручності суміжному власнику нежитлового приміщення в даному будинку та іншим співвласникам і обмежує їх право на спільне користування цією земельною ділянкою, з огляду на відсутність діючого паспорту прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності у заявників... .».

Вважаючи свої права порушеними вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з підпунктом 7 пункту "а" частини першої статті 30 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі за текстом - Закон № 280/97-ВР) до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема, організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів визначає Закон України Про благоустрій населених пунктів від 06.09.2005 №2807-IV (далі за текстом - Закон №2807-IV), який спрямований на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини.

Статтею 5 Закону №2807-IV встановлено, що управління у сфері благоустрою населених пунктів здійснюють Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування та інші органи влади в межах їх повноважень.

Пунктами 1, 5, 14 ч.2 ст.10 Закону №2807-IV передбачено, що до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить: 1) забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; 5) здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо; 14) видача дозволу на порушення об`єктів благоустрою у випадках та порядку, передбачених цим Законом.

Суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів, у розумінні ч. 1 ст. 12 Закону №2807-IV, є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни.

Режим використання об`єктів благоустрою визначено ст.14 Закону №2807-IV, яка передбачає, що такі об`єкти використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством.

Згідно зі ст. 21 Закону №2807-IV елементами (частинами) об`єктів благоустрою є:

1) покриття площ, вулиць, доріг, проїздів, алей, бульварів, тротуарів, пішохідних зон і доріжок відповідно до діючих норм;

2) зелені насадження (у тому числі снігозахисні та протиерозійні) уздовж вулиць і доріг, в парках, скверах, на алеях, бульварах, в садах, інших об`єктах благоустрою загального користування, санітарно-захисних зонах, на прибудинкових територіях;

3) будівлі та споруди системи збирання і вивезення відходів;

4) засоби та обладнання зовнішнього освітлення та зовнішньої реклами;

5) технічні засоби регулювання дорожнього руху;

6) будівлі та споруди системи інженерного захисту території;

7) комплекси та об`єкти монументального мистецтва, декоративні фонтани і басейни, штучні паркові водоспади;

8) обладнання (елементи) дитячих, спортивних та інших майданчиків;

9) малі архітектурні форми;

10) інші елементи благоустрою, визначені нормативно-правовими актами.

Мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об`єкта благоустрою.

До малих архітектурних форм належать: альтанки, павільйони, навіси; паркові арки (аркади) і колони (колонади); вуличні вази, вазони і амфори; декоративна та ігрова скульптура; вуличні меблі (лавки, лави, столи); сходи, балюстради; паркові містки; огорожі, ворота, ґрати; інформаційні стенди, дошки, вивіски; інші елементи благоустрою, визначені законодавством.

Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, норм і правил.

Згідно з частиною другою статті 28 Закону України від 17.02.2011 № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі за текстом - Закон №3038-VI) тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Відповідно до частини четвертої статті 28 Закону № 3038-VI розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

На час правовідносин, щодо яких виник спір у цій справі, порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності був затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244 (далі за текстом - Порядок № 244) у відповідній редакції.

Згідно з пунктом 1.3. Порядку № 244 тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності (далі ТС) - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Відповідно до пункту 2.1. цього Порядку підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив`язки тимчасової споруди (додаток 1).

Замовник, який має намір встановити тимчасову споруду, звертається до відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації із відповідною заявою у довільній формі про можливість розміщення тимчасової споруди (пункт 2.2 Порядку № 244).

Про відповідність намірів замовника щодо місця розташування тимчасової споруди комплексній схемі розміщення тимчасової споруди (у разі її наявності), будівельним нормам замовник повідомляється відповідним органом з питань містобудування та архітектури письмово протягом трьох робочих днів з дня такого визначення відповідності намірів або замовнику надається аргументована відмова щодо реалізації намірів розміщення тимчасової споруди. (пункт 2.5. Порядку № 244).

Для оформлення паспорта прив`язки замовник звертається до органу з питань містобудування та архітектури із додатковою заявою щодо оформлення паспорта прив`язки тимчасової споруди. (пункт 2.6 Порядку № 244).

Паспорт прив`язки тимчасової споруди оформлюється органом з питань містобудування та архітектури протягом десяти робочих днів з дня подання зазначеної заяви (пункт 2.7 Порядку № 244).

Відповідно до приписів пунктів 2.29 та 2.30 Порядку № 244 у разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив`язки ТС, самовільного встановлення ТС така ТС підлягає демонтажу, розміщення ТС самовільно забороняється.

Аналіз наведених норм матеріального права свідчить про наявність у Славутської міської ради Хмельницької області права, у випадку встановлення факту самовільного розміщення тимчасових споруд, ухвалити відповідне рішення про їх демонтаж.

За змістом висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.10.2019 у справі №705/6569/16-а, демонтажу підлягають тимчасові споруди, ознаки яких визначено частиною другою статті 28 Закону № 3038-VI та Порядком № 244. Натомість споруди, які вказаним ознакам не відповідають і побудовані самочинно, підлягають знесенню за процедурами, встановленими статтею 38 зазначеного вище Закону як самочинне будівництво за рішенням суду.

Аналогічні висновки зроблено Верховним Судом і в постанові від 04.12.2024 року у справі № 480/9196/21.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач є власником нежитлового приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Як встановлено договором купівлі-продажу від 20.08.2024, придбане позивачем приміщення на момент переходу права власності не мало вхідного тамбуру.

Позивачем самостійно було здійснено облаштування металопластикової скляної споруди (тамбуру) перед входом до магазину, яка розміщена на земельній ділянці комунальної власності без отримання відповідних дозволів та без оформлення прав на земельну ділянку.

03.10.2024 позивач разом із співзаявницею ОСОБА_3 звернулися до Славутської міської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі площею 30 км.м. по АДРЕСА_1 для розміщення вхідної групи з наступною передачею земельної ділянки на умовах особистого строкового сервітуту.

За результатами розгляду поданої заяви Славутська міська рада прийняла рішення від 25.10.2024 №67-40/2024, яким у задоволенні заяви відмовлено та зобов`язано позивача і співзаявника звільнити самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності шляхом демонтажу встановленої тимчасової скляної споруди.

У преамбулі оскарженого рішення зазначено, що підставою для відмови стали, зокрема: звернення ФОП ОСОБА_2 , власника суміжного приміщення, яка вказала, що встановлений позивачем тамбур обмежує доступ світла до її приміщення та створює перешкоди у користуванні; обраний позивачем спосіб встановлення сервітуту завдає незручностей іншим співвласникам будинку та порушує їх право на спільне користування земельною ділянкою; відсутність діючого паспорту прив`язки тимчасової споруди, що є необхідним відповідно до Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого постановою КМУ №244.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України. До виключної компетенції міської ради, згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», належить вирішення питань регулювання земельних відносин, у тому числі розпорядження землями комунальної власності.

Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 98 Земельного кодексу України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Отже, земельний сервітут встановлюється за умови, що його встановлення не позбавляє власника суміжної ділянки можливості здійснювати свої права та не створює для нього надмірних незручностей. Орган місцевого самоврядування уповноважений відмовити у встановленні сервітуту, якщо для цього існують об`єктивні перешкоди або якщо встановлення сервітуту порушить права інших співвласників.

Матеріалами справи підтверджується, що скляна споруда вже була самовільно встановлена позивачем без отримання жодних дозвільних документів та без оформлених прав на земельну ділянку. Встановлення споруди передувало зверненню про оформлення земельної ділянки, що саме по собі свідчить про порушення земельного законодавства. Позивач не надала суду доказів наявності паспорту прив`язки, рішення уповноваженого органу чи інших документів, які легітимізували б споруду.

Доводи позивача про те, що твердження про обмеження доступу до природного освітлення ґрунтуються на припущеннях, є необґрунтованими. Оскільки земельний сервітут встановлюється лише за умови непорушення прав інших співвласників, орган місцевого самоврядування був вправі враховувати скарги та заперечення суміжного власника нерухомості. Закон не вимагає проведення спеціальної експертизи для встановлення факту створення незручностей, достатньо об`єктивних даних та оцінки фактичних обставин.

Суд також враховує, що позивач не надав жодних доказів, які підтверджували б відсутність негативного впливу тамбуру на інші приміщення або на спільне користування земельною ділянкою. Натомість самовільне встановлення споруди вже є підставою для вимоги про її демонтаж відповідно до ст. 212 Земельного кодексу України.

Отже, відповідач, приймаючи рішення від 25.10.2024 №67-40/2024, діяв у межах наданих законом повноважень, врахувавши інтереси інших власників нерухомості та дотримавшись вимог чинного законодавства. Порушення прав позивача при прийнятті оскарженого рішення судом не встановлено.

Доводи позивача про протиправність пункту 2 рішення та обов`язок демонтажу тимчасової споруди також не знаходять підтвердження, оскільки споруда встановлена самовільно, без оформлення дозвільних документів і без правових підстав на земельну ділянку.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що оскаржуване рішення є законним та прийнятим у межах компетенції відповідача.

Решта доводів та посилань сторін у справі висновків суду не спростовують.

Судом враховується, що, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно положень ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, беручи до уваги висновки Верховного Суду у даній справі, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 243 246 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Славутської міської ради Хмельницької області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ФОП ОСОБА_2 , про визнання протиправним, скасування рішення - відмовити.

Судові витрати в порядку статті 139 КАС України розподілу між сторонами не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 )
Відповідач:Славутська міська рада Хмельницької області (вул. Соборності, 7, м. Славута, Славутський район, Хмельницька область, 30000 , код ЄДРПОУ - 23563639)
Третя особа:ФОП ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 )

Головуючий суддя І.І. Тарновецький