Справа № 333/3852/23
Суддя: Прудивус Олег Васильович
Дата ухвалення: 2025-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

01 грудня 2025 року Справа № 333/3852/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Прудивуса О.В. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовною заявою: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

до: Пенсійного фонду України (, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 9), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (, 59057, м. Запоріжжя, проспект Соборний, буд. 158-Б)

про: визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05.02.2024 в цивільній справі № 333/3852/23 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 (далі позивач) до Пенсійного фонду України (далі відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач 2) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 29.01.2025 апеляційну скаргу позивача задоволено; рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05.02.2024 по справі № 333/3852/23 скасовано; провадження у цивільній справі закрито; задоволено заяву представника позивача про направлення справи за встановленою юрисдикцією, справу передано до Запорізького окружного адміністративного суду як суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд справи.

18.02.2025 до Запорізького окружного адміністративного суду з Запорізького апеляційного суду надійшла адміністративна справа № 333/3852/23 за позовною заявою ОСОБА_1 (далі позивач) до Пенсійного фонду України (далі відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач 2), в якій позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (від 28.02.2025) просить:

визнати протиправним та скасувати наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області від 18.04.2023 № 183-к за підписом Голови Комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області Сударикова Ігоря Юрійовича, яким вирішено звільнити позивача 18.04.2023 у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України;

поновити з 19.04.2023 позивача у правонаступника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області на рівнозначній посаді виконуючого обов`язки начальника Вільнянського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області;

стягнути з правонаступника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу, з 19.04.2023 по дату поновлення позивача на посаді, виходячи з розрахунку 867,67 грн його середньоденної заробітної плати.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги таким.

З 05.04.2021 позивач обіймав посаду виконуючого обов`язки начальника Вільнянського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області.

Головою комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України 16.01.2023 видано наказ № 9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників Управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», п. 1 якого передбачено скоротити штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та Управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві з 18.04.2023.

Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області від 18.04.2023 № 183-к позивача було звільнено з посади начальника Вільнянського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

На переконання позивача, зазначений наказ є неправомірним, оскільки йому не було запропоновано переведення на іншу вакантну посаду, наявну у роботодавця. Оскільки новоутворені посади у відповідача 2 є посадами державної служби, порядок призначення працівників на такі посади не передбачав спеціального конкурсу, тому, на думку позивача, роботодавець повинен був запропонувати йому зайняти вакантну посаду державної служби. З огляду на викладені обставини у їх сукупності, позивач просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

18.02.2024 автоматизованою системою документообігу суду у порядку, визначеному п. 15.4 Перехідних положень КАС України, для розгляду адміністративної справи № 333/3852/23 обрано суддю Прудивуса Олега Васильовича.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 24.02.2025 відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у порядку письмового провадження).

03.03.2025 судом отримано відзив на позовну заяву (вх. № 9663 від 03.03.2025), в якому відповідач 2 просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача, що має наслідком відмови в позові.

Щодо посилання позивача на те, що йому не запропоновано вакантні посади, які були наявні у ВД ФСС представник відповідача 2 зазначив, що воно є необґрунтованим, оскільки всі посади ВД ФСС підлягають скороченню так само, як і посада позивача.

Також представник відповідача 2 у відзиві зазначив, що законодавством не передбачено переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби. Твердження позивача, що законодавством не встановлено жодних заборон на переведення його, який не є державним службовцем, на посаду державної служби не відповідає положенням Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу», оскільки цим законом вичерпно встановлено коло суб`єктів та умови переведення на посади державної служби. Тимчасове спрощення процедури призначення на посади державної служби ніяким чином не свідчить про можливість переведення позивача, який не є державним службовцем, на посаду державної служби, і таке переведення суперечило б нормам законодавства.

Додатково у відзиві представник відповідача 2 зауважив, що позивач не подавав до нього резюме або заяву, що свідчили би про його бажання працювати в Пенсійному фонді. З огляду на викладені обставини у їх сукупності, відповідач 2 просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

18.03.2025 судом від представника позивача отримано додаткові пояснення у справі (вх. № 12724 від 18.03.2025), в яких він зауважив, що за наявності інших робочих місць, посад, штатних одиниць позивачу не було запропоновано зайняти жодну з вказаних вакантних посад.

Крім того, факт відсутності спеціального нормативного регулювання не створює заборони на вчинення тих чи інших дій, а лише вказує на необхідність застосування норм загального законодавства. Позивач наголошує про відсутність законодавчих заборон на його переведення як працівника без проведення конкурсу у випадку реорганізації юридичної особи (працівники якої не є державними службовцями) на посаду державної служби до органу, приєднання якого здійснюється внаслідок реорганізації при тому, що установа-правонаступник поряд зі своїми функціями, здійснює функції реорганізованої особи.

На думку позивача, новоутворені посади у відповідача 2 є посадами державної служби, порядок призначення працівників на такі посади не передбачав проведення спеціального конкурсу, а тому роботодавець повинен був запропонувати працівнику зайняти вакантну посаду.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 29.04.2025 призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням та, відповідно, призначено підготовче засідання.

15.05.2025 судом отримано відзив на позовну заяву (вх. № 24072 від 15.05.2025), в якому відповідач 1 просить відмовити у задоволенні позову, оскільки питання щодо визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, відносяться до виключної компетенції власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу. Головою комісії з реорганізації ФСС України видано наказ від 16.01.2023 № 9-ОД Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників Управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», згідно якого скорочено увесь штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами ВД ФСС України та УВД ФССУ в областях та м. Києві. Враховуючи зазначене, можливість переведення позивача на будь-яку іншу роботу в УВД ФССУ була відсутня.

Також, представник відповідача 1 у відзиві зазначив, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 21 Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу» вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу. Прийняття громадян України на посади державної служби без дотримання вимог цього Закону забороняється. Закон України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу» імперативно встановлює, що лише державний службовець з урахуванням підкатегорій і рівнів посад може бути переведений на посаду державної служби.

Додатково у відзиві представником відповідача 1 зауважено, що позивач не подавав резюме або заяву, що свідчили би про його бажання працювати в Пенсійному фонді.

Вимога позивача про стягнення з відповідача 1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати його звільнення (19.04.2023) по дату винесення судом рішення у справі № 333/3852/23, на думку відповідача 1, не підлягає задоволенню, оскільки має застосовуватися ч. 3 ст. 235 Кодексу законів про працю України щодо обмеження виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу терміном не більше як за один рік. З огляду на викладені обставини у їх сукупності, відповідач 1 просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

20.10.2025 судом отримано додаткові пояснення у справі представника відповідача 1 (вх. № 52186 від 20.10.2025), в яких остання додатково зауважила, що штатний розпис відповідача 1 станом на день звільнення позивача затверджений наказом Пенсійного фонду України від 27.02.2013 № 27 та передбачав 302 штатні посади. Штатна чисельність працівників державних органів, які виконують функції з обслуговування, відповідно до штатних розписів апарату відповідача 1 на 2022 рік та на 2023 рік складала 6 одиниць: провідний інспектор загального відділу управління адміністративного забезпечення 5 посад, провідний інженер відділу господарського обслуговування та матеріально-технічного забезпечення управління адміністративного забезпечення. Вакансії працівників державних органів, які виконують функції з обслуговування, що передбачені п. 14 ч. 3 ст. 3 Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII "Про державну службу", і на яких не поширюється дія цього Закону, у відповідача 1 за період з 01.01.2023 по 18.04.2023 були відсутні.

В ході підготовчого засідання, яке проводилось 12.06.2025, 29.07.2025, 02.10.2025 та 22.10.2025 судом було остаточно визначено предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників судового процесу, з`ясовано заперечення проти позовних вимог, визначено обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрано відповідні докази, встановлено порядок з`ясування обставин, на які посилаються сторони, та порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються, вчинено інші дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 22.10.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання на 13.11.2025.

02.10.2025 судом отримано клопотання представника позивача про розгляд справи без участі позивача та його представника.

22.10.2025 судом отримано клопотання представника відповідача 1 про проведення судового засідання, призначеного на 13.11.2025, без його участі.

22.10.2025 судом отримано клопотання представника відповідача 2 про проведення судового засідання, призначеного на 13.11.2025, без його участі в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у порядку письмового провадження.

Враховуючи неявку у судове засідання всіх учасників справи, суд на підставі ч. 4 ст. 229 КАС України не здійснював фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, розглянувши матеріали і з`ясувавши обставини адміністративної справи, дослідивши пояснення представників позивача, відповідача 1 та відповідача 2, а також всі наявні у справі докази у їх сукупності,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідача 1 зареєстровано як юридичну особу орган державної влади 01.06.1994 (т.4, а.с.32). Згідно з Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідача 2 зареєстровано як юридичну особу орган державної влади 27.06.2002 (т.4, а.с.6).

З 05.04.2021 позивач обіймав посаду виконуючого обов`язки начальника Вільнянського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці позивача НОМЕР_2 (т.1, а.с.21-29).

Головою комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України 16.01.2023 видано наказ № 9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників Управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», п. 1 якого передбачено скоротити штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та Управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві з 18.04.2023 (т.1, а.с.51-52).

Відповідно до резолюції виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України до документа від 16.01.2023 № 9-ОД головам комісії з реорганізації Управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві зобов`язано забезпечити вжиття заходів, передбачених законодавством у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, зокрема, персонально попередити працівників виконавчої дирекції про скорочення чисельності та штату працівників та про наступне їх звільнення. Резолюція для інформації була надана, зокрема, Управлінню виконавчої дирекції Фонду у Запорізькій області (т.1, а.с.52).

Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області від 18.04.2023 № 183-к позивача було звільнено з посади начальника Вільнянського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) (т.1, а.с.36).

Оцінюючи правомірність наказу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області від 18.04.2023 № 183-к, яким звільнено позивача 18.04.2023 у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, суд виходить із такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

01.01.2023 набрав чинності Закон України від 21.09.2022 № 2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон України від 21.09.2022 № 2620-ІХ), яким Закон України від 23.09.1999 № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон України від 23.09.1999 № 1105-XIV) викладено в новій редакції.

Пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 23.09.1999 № 1105-XIV (в редакції Закону України від 21.09.2022 № 2620-ІХ, що діє з 01.01.2023) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та Управління виконавчої дирекції Фонду реорганізувавши їх шляхом приєднання до відповідача 1 з 01.01.2023. Відповідач 1 та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, Управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 11.02.2021 у справі № 826/9815/18 виходив із специфіки публічно-правових відносин, а саме тієї обставини, що повноваження відповідних державних органів не є статичними i можуть передаватись від одного органу до іншого у випадку зміни законодавства. Суд наголосив, що такий перехід може не збігатися у часі з юридичним припиненням суб`єкта владних повноважень унаслідок реорганізації чи ліквідації (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 94802999).

Крім того, у постанові від 09.12.2024 по справі № 712/4776/23 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду виклав правовий висновок, за змістом якого внаслідок реорганізації Фонду та Управління шляхом приєднання до Пенсійного фонду України відбулося специфічне правонаступництво, за якого згідно з ухваленим Верховною Радою України Законом України від 21.09.2022 № 2620-ІХ Фонд як юридична особа приватного права припинився, однак його повноваження, що стосувалися чутливої для держави сфери загальнообов`язкового державного соціального страхування, набув Пенсійний фонд України як юридична особа публічного права та центральний орган виконавчої влади, що також був наділений функціями у сфері загальнообов`язкового державного страхування (пенсійне страхування) (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 124203282).

Внаслідок передачі Пенсійному фонду України та його територіальним органам функцій Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, Управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень з 01.01.2023 виникло специфічне публічне правонаступництво, тобто передання адміністративної компетенції одного суб`єкта приватного права до іншого суб`єкта публічного права внаслідок припинення виконання першим суб`єктом покладеної на нього функції. За часткового правонаступництва від одного до іншого суб`єкта переходять лише окремі права i обов`язки.

При цьому, повне (універсальне) правонаступництво передбачає перехід до правонаступника усіх прав i обов`язків (у тому числі майнових) того суб`єкта, якому вони належали раніше. Це має місце, зокрема, у разі припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення). Підстави для повного (універсального) правонаступництва виникають з моменту державної реєстрації припинення юридичної особи, що реорганізується.

Оскільки, законодавцем було прийнято рішення про припинення Фонду соціального страхування України, тому, як наслідок, виникли законні підстави для проведення заходів з реорганізації Фонду соціального страхування України.

Головою комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України 16.01.2023 видано наказ № 9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників Управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», п. 1 якого передбачено скоротити штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та Управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві з 18.04.2023.

Згідно з позиціями Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 12.06.2019 у справі № 297/868/18 (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 82526319), від 28.04.2021 у справі № 373/2133/17 (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 96669088), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Правові засади i гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної i творчої праці визначає КЗпП України.

Нормою абз. 2 ч. 2 ст. 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ч. 6 ст. 36 КЗпП України у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За приписами ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 05.10.2020 у справі № 451/1028/18 зазначив, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва i праці, скорочення чисельності a6o штату працівників, чи додержано власником a6o уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу a6o що власник, a6o уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 92065862).

Обов`язок щодо застосування норм спеціального законодавства неодноразово був предметом розгляду у Верховному Суді. Зокрема, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суд у постанові від 29.03.2023 у справі № 380/6745/21 зазначив, що за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 109943538).

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби регулює Закон України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу» (далі Закон України від 10.12.2015 № 889-VIII). Цим Законом визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави i суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (ч. 3 ст. 5 Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII).

За приписами ч.ч. 1 та 2 ст. 21 Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу. Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

В силу положень п.п. 1 i 2 ч. 1 ст. 41 Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Поняття «рівнозначна посада» закріплено на законодавчому рівні та визначено у п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII згідно з якого це посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

Отже, саме Закон України від 10.12.2015 № 889-VIII визначає поняття «рівнозначної посади» як посади державної служби, що належать до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу. Натомість, КЗпП України такого поняття як «рівнозначна посада» не містить.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, судом встановлено, що з 05.04.2021 позивач обіймав посаду виконуючого обов`язки начальника Вільнянського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці позивача НОМЕР_2 (т.1, а.с.21-29).

Головою комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України 16.01.2023 видано наказ № 9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників Управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», п. 1 якого передбачено скоротити штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та Управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві з 18.04.2023 (т.1, а.с.51-52).

Відповідно до резолюції виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України до документа від 16.01.2023 № 9-ОД головам комісії з реорганізації Управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві зобов`язано забезпечити вжиття заходів, передбачених законодавством у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, зокрема, персонально попередити працівників виконавчої дирекції про скорочення чисельності та штату працівників та про наступне їх звільнення. Резолюція для інформації була надана, зокрема, Управлінню виконавчої дирекції Фонду у Запорізькій області (т.1, а.с.52).

Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області від 18.04.2023 № 183-к позивача було звільнено з посади начальника Вільнянського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (т.1, а.с.36).

У контексті оцінки спірних правовідносин суд виходить із того, що наріжними питаннями, які необхідно дослідити при розв`язанні даного публічно-правового спору, є законність рішення у формі наказу від 18.04.2023 № 183-к про звільнення позивача, наявність можливості для переведення позивача на рівнозначну посаду у зв`язку з реорганізацією Фонду соціального страхування України, а також наявність правових підстав для поновлення позивача на рівнозначній посаді виконуючого обов`язки начальника Вільнянського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області.

Як вже зазначалося, оскільки законодавцем було прийнято рішення про припинення Фонду соціального страхування України, тому, як наслідок, виникли законні підстави для проведення заходів з реорганізації Фонду соціального страхування України, що, у свою чергу, стало підставою для звільнення позивача.

Суд звертає увагу на те, що було скорочено увесь штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами ВД ФСС України та УВД ФССУ в областях та м. Києві. Враховуючи зазначене, можливість переведення позивача на будь-яку іншу роботу в УВД ФССУ була відсутня.

Щодо посилання позивача на те, що відповідачами не запропоновано йому вакантні посади не державної служби, суд звертає увагу на те, що пропозиції роботи повині здіснюватися у спосіб, що гарантує доведення інформації до працівника, однак жодним нормативно-правовим актом України не визначено конкретної процедури та форми такої пропозиції.

Відповідно до резолюції виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України до документа від 16.01.2023 № 9-ОД головам комісії з реорганізації Управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві зобов`язано забезпечити вжиття заходів, передбачених законодавством у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, зокрема, персонально попередити працівників виконавчої дирекції про скорочення чисельності та штату працівників та про наступне їх звільнення. Резолюція для інформації була надана, зокрема, Управлінню виконавчої дирекції Фонду у Запорізькій області (т.1, а.с.52). Оскільки позивач займав посаду начальника Вільнянського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області, зазначена резолюція була донесена до його відома.

Посилання позивача на відсутність законодавчих заборон на його переведення як працівника без проведення конкурсу у випадку реорганізації юридичної особи (працівники якої не є державними службовцями) на посаду державної служби до органу, приєднання якого здійснюється внаслідок реорганізації, при тому що установа-правонаступник поряд зі своїми функціями, здійснює функції реорганізованої особи, суд вважає необґрунтованими, оскільки порядок призначення особи на державну службу законодавчо визначений і будь-яких виключень не містить.

Беручи до уваги вищенаведене, аналізуючи норми чинного трудового законодавства, зокрема ст.ст. 36 та 40 КЗпП України, враховуючи скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників Управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України на підставі наказу від 16.01.2023 № 9-ОД, суд доходить висновку про те, що наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області від 18.04.2023 № 183-к за підписом Голови Комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області, яким було звільнено позивача з посади виконуючого обов`язки начальника Вільнянського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області у зв`язку з реорганізацією Фонду соціального страхування України є правомірним.

Таким чином, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області від 18.04.2023 № 183-к, яким звільнено позивача 18.04.2023 у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, на переконання суду, є необґрунтованими, а відтак, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Оцінюючи наявність правових підстав для поновлення з 19.04.2023 позивача на рівнозначній посаді виконуючого обов`язки начальника Вільнянського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області та стягнення з правонаступника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу з 19.04.2023 по дату поновлення позивача на посаді, виходячи з розрахунку 867,67 грн його середньоденної заробітної плати, суд виходить із такого.

Прийнявши рішення про припинення ФСС України, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників ФСС України, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях.

За таких умов, переведення працівників ФСС України на посади державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях суперечить Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII.

Отже, чинним законодавством України не передбачено можливості переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія загальних норм трудового права, на посаду державної служби, на яку поширюється дія спеціальних норм права.

Судом було досліджено надані відповідачами штатні розписи, відповідно до яких штатна чисельність працівників державних органів, які виконують функції з обслуговування, відповідно до штатних розписів апарату відповідача 1 на 2022 рік та на 2023 рік складала 6 одиниць: провідний інспектор загального відділу управління адміністративного забезпечення 5 посад, провідний інженер відділу господарського обслуговування та матеріально-технічного забезпечення управління адміністративного забезпечення 1 посада (т.4, а.с.220-221,223-225). Відповідно до інформації щодо штатних та вакантних посад працівників, що виконують функції з обслуговування (не державної служби) у відповідача 2 станом на 01.01.2023 були такі вакантні посади: провідник інспектор відділу з ретроконверсії № 2 1 посада, провідний інспектор загального відділу 3 посади (т.4, а.с.155).

Однак, до суду не надано доказів подання позивачем до відповідачів заяви та необхідних документів для вирішення питання про призначення його на вакантні посади.

Суд акцентує увагу на тому, що ним у підготовчому засіданні вживались заходи щодо сприяння працевлаштуванню позивача на вакантні посади відповідача 1 та 2, однак сторонами не було вирішено питання працевлаштування позивача.

Аналізуючи наведене, суд не вбачає законних підстав для поновлення з 19.04.2023 позивача у правонаступника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області на рівнозначній посаді виконуючого обов`язки начальника Вільнянського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області. Доказів зворотного позивачем не надано.

Оскільки вимога позивача про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з 19.04.2023 по дату поновлення позивача на посаді є похідною від попередніх позовних вимог та суд дійшов висновку про їх необґрунтованість, то підстави для задоволення даної позовної вимоги суд не вбачає.

Таким чином, позовні вимоги щодо поновлення з 19.04.2023 позивача на рівнозначній посаді виконуючого обов`язки начальника Вільнянського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області та стягнення з правонаступника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу з 19.04.2023 по дату поновлення позивача на посаді, виходячи з розрахунку 867,67 грн його середньоденної заробітної плати, на переконання суду, є також необґрунтованими, а відтак, у задоволенні позову в цій частині також слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 КАС України. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд вважає, що відповідачі 1 та 2 надали суду докази на спростування обставин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги. Зокрема, ними обґрунтовано правомірність наказу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області від 18.04.2023 № 183-к, яким було звільнено позивача 18.04.2023 у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а також доведено відсутність правових підстав для поновлення позивача на відповідній посаді.

У свою чергу, позивачем, на переконання суду, не обґрунтовано факт протиправності наказу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області від 18.04.2023 № 183-к, яким було звільнено позивача 18.04.2023 у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та необхідності його скасування, не обґрунтовано наявність підстав для поновлення з 19.04.2023 позивача на рівнозначній посаді виконуючого обов`язки начальника Вільнянського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області, а також не обґрунтовано наявність підстав для стягнення з правонаступника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу з 19.04.2023 по дату поновлення позивача на посаді.

Таким чином, адміністративний позов, на переконання суду, є необґрунтованим, а відтак у його задоволенні слід відмовити повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові, підстави для присудження на користь позивача понесених судових витрат відсутні.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст.ст. 2, 6, 8 10, 14, 90, 139, 241 246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Пенсійного фонду України (, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 9), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (, 59057, м. Запоріжжя, проспект Соборний, буд. 158-Б) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення виготовлено в повному обсязі та підписано 01 грудня 2025 року.

Суддя О.В. Прудивус