Справа № 240/18461/25
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року м. Житомир справа № 240/18461/25

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Лавренчук О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області, у якому просить

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Житомирській області щодо не зарахування до стажу служби в поліції ОСОБА_1 , наявну на момент переходу на службу в Національну поліцію України, що дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки, вислугу років з 18 лютого 2013 poку по 06 січня 2016 року в органах та установах Державної кримінально-виконавчої служби України;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу служби в поліції, наявну на момент переходу на службу в Національну поліцію України, вислугу років з 18 лютого 2013 року по 06 січня 2016 року в органах та установах Державної кримінально - виконавчої служби України, та провести перерахунок і виплату грошового забезпечення з урахуванням зарахованої вислуги років в органах та установах Державної кримінально-виконавчої служби України що дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.

В обґрунтування позову вказує, що в період з 18.02.2013 по 06.01.2016 проходив службу в установах Державної кримінально-виконавчої служби України, а саме в Житомирській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України (№ 4). Відповідно до витягу з наказу начальника Житомирської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області (№4) № 5 о/с від 06.01.2016 по особовому складу, у відповідності з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено за п.63 "ж" (за власним бажанням) старшину внутрішньої служби ОСОБА_1 , молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки, 06 січня 2016 року. Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 08 (вісім) років 02 (два) місяці 21 (двадцять один) день, у пільговому обчисленні 09 (дев`ять) років 02 (два) місяці 07 (сім) днів. Позивач вказує у позові, що у червні 2025 року звернувся з рапортом до начальника Головного управління Національної поліції в Житомирській області про зарахування до стажу служби в поліції період служби в Державній кримінально-виконавчій службі України, однак отримав відмову. Звертаючись до суду, позивач не погоджується з відмовою у зарахуванні йому до стажу служби в поліції, в тому числі що дає право на встановлення надбавки за вислугу років та додаткової оплачуваної відпустки, вислуги років за період служби в Державній кримінально-виконавчій службі України. Вважає бездіяльність Головного управління Національної поліції в Житомирській області, протиправною, такою, що порушує його права передбачені Конституцією та законами України. Просить позов задовольнити.

Суддя своєю ухвалою від 25.07.2025 прийняла позовну заяву до розгляду, відкрила спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи,

Відзив на позовну заяву надійшов до суду 12.08.2025. Заперечуючи позовні вимоги відповідач вказує, що з урахуванням норм чинного законодавства, що регулює засади проходження служби в поліції, рішення ГУНП в Житомирській області про відмову здійснити позивачу перерахунок стажу служби в поліції, що дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки, зарахувавши стаж служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби є законодавчо обґрунтованим та правомірним. Просить відмовити у задоволенні позову.

У період із 06.08.2025 по 26.08.2025 та із 29.10.2025 по 13.11.2025 головуюча у справі суддя перебувала у відпустці.

Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтями 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Із довідки Державної установи "Житомирська виправна колонія (№4)" від 12.12.2023 №5/4/3-62-23/Б-66 вбачається, що: " ОСОБА_2 дійсно проходив службу на посадах рядового та молодшого начальницького складу в Житомирській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області (№ 4) з 18 лютого 2013 року (наказ Житомирської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області (№ 4) ВІД 18.02.2013 № 8 о/с) по 06 січня 2016 року (наказ Житомирської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області (№ 4) від 06.01.2016 № 5 о/с)." (а.с. 11).

У наказі від 06.01.2016 № 5 о/с вказано: "Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 08 (вісім) років 02 (два) місяця 21 (двадцять один) день, у пільговому обчисленні 09 (дев`ять) років 02 (два) місяці 07 (сім) днів".

Наказом Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 28.02.2025 №133 о/с позивача, який прибув з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, призначено поліцейським офіцером громади сектору поліцейськи офіцерів громади відділу взаємозв`язку з громадами Житомирського РУП №1 (а.с. 14).

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до начальника ГУ НП в Житомирській області з рапортом від 10.06.2025 у якому просив зарахувати до стажу служби в поліції, в тому числі що дає право на встановлення надбавки за вислугу років та додаткової оплачуваної відпустки, вислугу років за період служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з 18 лютого 2013 року по 06 січня 2016 року. (а.с. 15-16).

Листом від 19.06.2025 № Головне управління Національної поліції в Житомирській області повідомило ОСОБА_1 про відсутність "правових підстав зарахувати до стажу служби в поліції, що дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки проходження Вами служби в Державній кримінально-виконавчій службі України" (а.с. 17).

Вважаючи таку відмову протиправною, а своє права порушеними, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України від 02.07.2015 №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі -Закон №580-VIII), згідно із частинами першою та другою статті 59 якого служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Статтею 78 Закону №580-VIII встановлено, що стаж служби в поліції дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.

Частиною другою статті 78 Закону № 580-VIII встановлено, що до стажу служби в поліції зараховуються: 1) служба в поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими, з дня призначення на відповідну посаду; 2) військова служба в Збройних Силах України, Державній прикордонній службі України, Національній гвардії України, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній спеціальній службі транспорту; 3) служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду; 4) час роботи у Верховній Раді України, місцевих радах, центральних і місцевих органах виконавчої влади із залишенням на військовій службі, на службі в органах внутрішніх справ України або на службі в поліції; 5) час роботи в органах прокуратури і суді осіб, які працювали на посадах суддів, прокурорів, слідчих, а також служба у Службі судової охорони; 6) дійсна військова служба в Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР.

Отже, до стажу служби в поліції зараховується служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду.

Пунктом 5 Прикінцевих положень Кримінально-виконавчого кодексу України від 11.07.2003 № 1129-IV було передбачено, що до законодавчого врегулювання питань проходження служби персоналом органів і установ виконання покарань та його соціального захисту на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи поширюються дія статтями 22 і 23 Закону України "Про міліцію", а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для працівників органів внутрішніх справ.

Спеціальним Законом, який визначає правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження, є Закон України "Про державну кримінально-виконавчу службу України" від 23.06.2005 №2713-IV (далі - Закон № 2713-IV), що набрав чинності 20.07.2005.

У попередніх редакціях частини п`ятої статті 23 цього Закону (до змін від 10.11.2015 та від 06.12.2016) було передбачено, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюються дія статей 22 і 23 Закону України "Про міліцію", а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для працівників органів внутрішніх справ. На працівників кримінально-виконавчої служби поширюються умови оплати праці, передбачені для працівників органів внутрішніх справ, які не мають спеціальних звань.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII частину п`яту статті 23 Закону № 2713-IV викладено в наступній редакції: «на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України».

У постанові від 20.10.2022 у справі № 160/11127/20 Верховний Суд зазначив, що системний аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що фактично законодавець поширив дію усіх норм, які врегульовують порядок і умови проходження служби працівниками органів внутрішніх справ, а в подальшому поліцейськими, на працівників кримінально-виконавчої служби.

Сутність службової дисципліни, обов`язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень визначені Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України від 22.02.2006 №3460-IV.

Згідно з преамбулою зазначеного Статуту його дія поширюється на осіб начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України та податкової міліції, які повинні неухильно додержуватися його вимог.

Крім того, частиною першою статті 6 Закону № 2713-IV закріплено, що Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Аналізуючи повноваження, завдання та функції відповідних органів, суд дійшов висновку, що всі обов`язки, обмеження служби в органах внутрішніх справ та поліції, її специфічні умови, порядок та підстави дисциплінарної відповідальності визнані законодавцем тотожними умовам проходження служби персоналом органів і установ виконання покарань. А отже служба в органах Державної кримінально-виконавчої служби України (Державної пенітенціарної служби) має такий же правовий статус, як і служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу та підлягає зарахуванню до стажу до стажу служби в поліції.

Щодо посилання відповідача у листі від 19.06.2025 на те, що період служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби не належить до визначеного частиною другою статті 78 Закону № 580-VIII переліку посад (видів служби), які зараховуються до стажу служби в поліції, суд звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 01.08.2023 у справі №240/30024/21 дійшов висновку про помилковість такої позиції.

В свою чергу, суд, виходячи із норм ч.5 ст. 242 КАС України не вбачає підстав для відступлення від висновків Верховного Суду, висловлених у вказаній справі.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З урахуванням встановлених судом обставин, що підтверджуються належними доказами, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині, що стосується право позивача на зарахування до вислуги років періодів його служби в Житомирській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області (№ 4).

Щодо позовних вимог в частині здійснення перерахунку і виплати грошового забезпечення з урахуванням спірної вислуги років, суд зазначає наступне.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає, що положення певного акту впливають на його правове становище.

Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи дійсно щодо особи має місце факт порушення права, свободи чи інтересу, та це право, свобода або інтерес порушені відповідачем.

При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Право на захист - це суб`єктивне право певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав. Воно випливає з конституційного положення: "Права і свободи людини і громадянина захищаються судом" (ст. 55 Конституції України).

Отже, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин та за наявності неврегульованих питань.

Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Тобто, судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 01.12.2015 у справі №800/134/15 та постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №820/3327/16.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є передчасними, адже спору в цій частині фактично не існує, а тому не підлягають задоволенню.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У зв`язку з відсутністю документально підтверджених судових витрат по даній справі, питання про їх розподіл судом не розглядається.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Частково задовольнити позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Житомирській області (Старий бульвар, 5/37, м. Житомир, 10008, ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Житомирській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до стажу служби в поліції наявну, на момент зарахування на службу в Національну поліцію України вислугу років з 18 лютого 2013 року по 06 січня 2016 року в Житомирській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області (№ 4)

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу служби в поліції наявну на момент зарахування на службу в Національну поліцію України вислугу років із 18 лютого 2013 року по 06 січня 2016 року в Житомирській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області (№ 4).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Лавренчук

01.12.25