Справа № 758/7711/25
Суддя: Левицька Я. К.
Дата ухвалення: 2025-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 758/7711/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2025 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі головуючої судді Левицької Я.К.,

за участю секретаря судового засідання Новіцької О.К.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року позивач звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовною заявою, в якій просив скасувати постанову № 105387 начальника Відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 від 06.05.2025 року про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 850 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 202 КУпАП, закрити провадження по адміністративній справі щодо притягнення до адміністративної відповідальності.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що оскаржувана постанова є незаконною, ухваленою з порушенням закону на підставі незаконних дій працівників прикордонної служби, на підставі обставин, які не відповідають дійсності. Зокрема, 06.05.2025 року позивач разом зі своїм братом ОСОБА_3 та товаришем приїхали потягом з Івано-Франківська до станція Ясіня Рахівського району Закарпатської області з метою відпочинку та оздоровлення. По прибуттю на станцію Ясиня невідомі люди, одягнуті в цивільний одяг, пред`явили їм посвідчення працівників прикордонної служби та вимагали показати документи, що посвідчують особу та військово-облікові документи. Позивач погодився надати документи, зокрема було пред`явлено паспорт громадянина України та військово-облікові документи в електронному виді у застосунку «Резерв+». Однак незважаючи на це, працівники прикордонної служби затримали позивача, без складання протоколу про адміністративне затримання, та доставили його в с. Ділове, де у позивача забрали мобільний телефон та особисті речі та повідомили, що він буде притягнутий до адміністративної відповідальності за відсутність у нього військово-облікових документів в паперовому вигляді. Позивач зазначає, що не погоджувався із такими діями працівників прикордонної служби та просив надати можливість надати письмові пояснити і забезпечити можливість скористатись правовою допомогою, однак усі його заяви були проігноровані. В подальшому, його разом з братом та товаришем було доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_4 , де вони пройшли ВЛК, після чого були звільнені. Особисті речі були їм повернуті.

Позивач посилається на те, що у його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбачений ч. 1 ст. 202 КУпАП та на те, що розгляд справи, винесення оскаржуваної постанови по суті було здійснено без його фактичної участі, з повним ігноруванням його заяв та прав.

Ухвалою судді від 03.06.2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

25.06.2025 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про заміну неналежного відповідача Відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) ІНФОРМАЦІЯ_3 на належного - ІНФОРМАЦІЯ_3 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ), оскільки відділ прикордонної служби не є юридичною особою, структурно входить до ІНФОРМАЦІЯ_5 , не є самостійним утворенням (філією або представництвом).

Ухвалою суду від 17.10.2025 року замінено первісного відповідача у справі - Відділ прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) ІНФОРМАЦІЯ_3 на належного відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

25.06.2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Зазначено, що відповідач не визнає позовні вимоги повністю і вважає, що вони не ґрунтуються на законі, є безпідставними і тому не підлягають задоволенню. 06.05.2025 року близько 09 год 30 хв. прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» від відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) 27 у контрольованому прикордонному районі, на напрямку 410 прикордонного знаку, поблизу залізничної станції населеного пункту Ясіня (територія Ясінської селищної громади Рахівського району Закарпатської області) виявлено та затримано громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який у складі групи осіб здійснив спробу незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України, перебував та пересувався в контрольованому прикордонному районі без військово-облікових документів. Своїми діями позивач порушив вимоги статей 9, 12 Закону України «Про державний кордон України», чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 204-1 КУпАП та пункту 8 Положення «Про прикордонний режим», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.07.1998, тобто вчинив адміністративне правопорушення передбачене частиною 1 статті 202 КУпАП. Позивача було затримано відповідно до вимог ст. 260, 263 КУпАП, доставлено до відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) 27 для оформлення відповідних адміністративно-процесуальних документів. Інспектором прикордонної служби 1 категорії - водієм відділення моніторингу обстановки відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) 27 ОСОБА_4 були складені адміністративно-процесуальні документи. У відповідності до вимог ст. 261 КУпАП було складено протокол про адміністративне затримання відносно ОСОБА_1 , роз`яснено його права, про що свідчить його підпис у протоколі. Позивач відмовився від послуг захисника та бажав захищати себе особисто, що підтверджується особистим підписом ОСОБА_1 у протоколі про адміністративне затримання. Також уповноваженою особою в присутності понятих проведено особистий огляд і огляд речей ОСОБА_1 , в результаті якого виявлено та вилучено для тимчасового зберігання: паспорт громадянина України НОМЕР_3 , виданий Подільським РУ ГУ МВС України в місті Києві 19.07.2008, мобільний телефон марки Redmi чорного кольору. На момент вчинення адміністративного правопорушення військово-облікового документу, наявність якого в особи під час її перебування в межах контрольованого прикордонного району не було. Даний факт підтверджується поясненнями понятих, присутніх під час особистого огляду та огляду речей ОСОБА_1 . На виконання вимог ст. 254 КУпАП відносно ОСОБА_1 Інспектором прикордонної служби 1 категорії - водієм відділення моніторингу обстановки відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) 27 ОСОБА_4 були складені протоколи про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП та за ч. 1 ст. 202 КУпАП. Зміст протоколів про адміністративні правопорушення були доведені позивачу під підпис та надані останньому їх копії. 06.05.2025 року о 14 год. 10 хв. ОСОБА_1 був звільнений.

Крім того, відповідач зазначив, що 06.05.2025 року о 14 год. 15 хв. у присутності ОСОБА_1 начальником прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) 27 ОСОБА_5 здійснено розгляд матеріалів справи про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 202 КУпАП, винесено постанову про накладення адміністративного стягнення №105387 від 06.05.2025 року та застосовано штраф в сумі 850 грн. Відтак, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав.

Відповідач не забезпечив явки в судове засідання свого представника, про причину неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи викладене, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

06.05.2025 року інспектор прикордонної служби 1 категорії - водієм відділення моніторингу обстановки відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) 27 ОСОБА_6 склав відносно ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення ЗхРУ № 355683, з якого вбачається, що 06.05.2025 року о 09 год. 30 хв. прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» у контрольованому прикордонному районі на напрямку прикордонного знаку № 4, поблизу залізничної станції населеного пункту Ясіня (територія Ясінської селищної громади Рахівського району Закарпатської області) виявлено та затримано громадянина ОСОБА_1 , який перебував та пересувався у контрольованому прикордонному районі без військово-облікових документів, чим порушив вимоги пункту 8 Положення Про прикордонний режим, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.07.1998 № 1147, тобто вчинив правопорушення, за яке передбачено відповідальність за частиною 1 статті 202 КУпАП.

За наслідками розгляду справи про адміністративне правопорушення начальником прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) 27 ОСОБА_2 була складена постанова про накладення адміністративного стягнення № 105387 від 06.05.2025 року.

Відповідно до цієї постанови ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 202 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 850 грн.

Судом також встановлено, що згідно з протоколом про адміністративне затримання від 06.05.2025 року ОСОБА_1 був затриманий працівниками ДПСУ.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Порядок притягнення осіб до адміністративної відповідальності встановлений Кодексом України про адміністративні правопорушення. Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно з вимогами ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчинення якого передбачена чинним законодавством.

Приписами ст. 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом положенням Основного Закону України, Кодексу України про адміністративні правопорушення та Кодексу адміністративного судочинства України суд враховує наступне.

Диспозицією ч. 1 ст. 202 КУпАП встановлено відповідальність за порушення прикордонного режиму, режиму в пунктах пропуску через державний кордон України або режимних правил у контрольних пунктах в`їзду виїзду.

За змістом ст. 23 Закону України «Про державний кордон України» у прикордонній смузі та контрольованому прикордонному районі в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, встановлюється прикордонний режим, який регламентує відповідно до цього Закону та інших актів законодавства України правила в`їзду, перебування, проживання, пересування громадян України та інших осіб, провадження робіт, використання повітряних суден, обліку та тримання на пристанях, причалах, базах для стоянки малих і спортивних суден і в пунктах базування самохідних та несамохідних суден, їх плавання та пересування у внутрішніх водах України.

Пунктом 7 Положення про прикордонний режим, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1147 від 27.07.1998 року, визначено, що громадяни України, іноземці та особи без громадянства в`їжджають, перебувають, проживають, проваджують роботи і пропускаються у прикордонну смугу з дозволу відповідного органу Державної прикордонної служби, який безпосередньо виконує завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону у визначеній зоні відповідальності, за наявності документів, що посвідчують їх особу. У період проведення мобілізації (крім цільової) та/або протягом воєнного стану громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років також зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ (у паперовій або електронній формі).

Особи, зазначені у пунктах 7 та 8 цього Положення, на вимогу уповноважених осіб Державної прикордонної служби та органів Національної поліції, а також членів громадських формувань з охорони громадського порядку і державного кордону зобов`язані пред`являти відповідні документи, передбачені цими пунктами (п. 10 Положення про прикордонний режим).

Свої заперечення винуватості позивач по суті обґрунтовує тим, що він пред`явив представникам ДПСУ документ, що посвідчує особу та військово-обліковий документ, наявний у застосунку «Резерв+», однак такі це проігнорували.

Суд зазначає, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.

Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

У контексті наведеного слід зауважити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Така правова позиція узгоджується з позиціями, що викладені у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 року у справі № 524/5536/17, від 30.05.2018 року у справі № 337/3389/16, від 17.07.2019 року у справі № 295/3099/17 та від 05.03.2020 року по справі № 607/7987/17.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд виходить також з того, що постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності є офіційним документом рішенням суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, в якому, поміж іншого, має бути чітко зазначено опис обставин, установлених при розгляді справ та посилання на норму закону, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21.12.2018 року у справі № 263/15738/16-а.

При цьому, сам по собі опис адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення, а постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може вважатися беззаперечним доказом наявності складу порушення, оскільки така по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує процедура його фіксування.

Застосування адміністративного стягнення до особи за відсутності будь-яких доказів її протиправної дії чи бездіяльності не відповідатиме принципу верховенства права і міститиме ознаки свавільного застосування адміністративних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правовірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з яким закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

Оскаржувана постанова судом перевірялась на предмет дотримання суб`єктом владних повноважень принципів правомірної поведінки, а саме: чи прийнято рішення обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо, добросовісно, розсудливо.

В силу вимог ч.ч. 1-3 ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги.

Як вже було зазначено вище, оскаржувана постанова винесена з тих підстав, що позивач перебував та пересувався у контрольованому прикордонному районі на напрямку прикордонного знаку № 4, поблизу залізничної станції населеного пункту Ясіня (територія Ясінської селищної громади Рахівського району Закарпатської області) без військово-облікових документів.

Разом з тим, відповідачем не надано жодних доказів, які б підтверджували те, що місце, де був затриманий позивач, віднесено до прикордонної смуги та контрольованого прикордонного району, оскільки територіально залізнична станція населеного пункту Ясіня (територія Ясінської селищної громади Рахівського району Закарпатської області) знаходиться на значній відстані до найближчої ділянки кордону України з Румунією.

Також у постанові, яка оскаржується, відповідачем не наведено посилання на докази, якими обґрунтовується рішення, винесене останнім про накладення на позивача адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 202 КпАП України. Крім того, жодного доказу не надано представником відповідача і в ході судового розгляду справи.

При цьому суд не бере до уваги рапорт інспектора прикордонної служби 1 категорії - водієм відділення моніторингу обстановки відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) 27 ОСОБА_6 як доказ вчинення адміністративного правопорушення, зважаючи на те, що він є зацікавленою особою при розгляді цієї справи, а тому вказане ставить під сумнів дотримання вимог щодо об`єктивності з`ясування обставин. Такий рапорт не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративних правопорушень.

Вищевикладене кореспондується з правовим висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду від 28.05.2020 року (справа № №524/4668/17).

Отже, посадовою особою ДПСУ при виявлені правопорушення, фіксації цього правопорушення, формуванні доказової бази (матеріалів справи), розгляду справи про адміністративне правопорушення не дотримано вимог КУпАП, оскільки після виявлення факту вчинення правопорушення посадова особа зобов`язана зібрати належні та допустимі докази такого правопорушення.

Згідно з ст. 293 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає зокрема, рішення про скасування постанови і закриття справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

З огляду на зазначене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності та враховуючи те, що в ході розгляду справи жодних належних та допустимих доказів вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_1 суду не представлено, а також зважаючи на те, що відповідач в силу покладеного на нього обов`язку не довів правомірність оскаржуваної постанови, суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування постанови № 105387 від 06.05.2025 року, винесеної начальником прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) 27 ОСОБА_2 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 202 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 850,00 грн. Крім того, провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, з врахуванням задоволення позову, відповідно до положень ч. 1 ст. 139 КАС України, на користь позивача слід стягнути судові витрати, які складається з судового збору в розмірі 605,60 грн. та були сплачені позивачем, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 10 000 грн витрат на правову допомогу.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частинами 6, 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з наданої суду копії договору про надання правової допомоги № 21/2025 від 07.05.2025, укладеного між позивачем та адвокатом Мещаніновим А.М., останній взяв на себе зобов`язання з надання правової допомоги, що визначена договором, а клієнт зобов`язався оплатити надання правничої допомоги.

Слід зазначити, що як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Саме такої правової позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 10 червня 2021 року у справі №820/479/18 та у своїй постанові від 10 вересня 2021 року у справі №460/2315/19.

Суд зауважує, що у висновку ЄСПЛ, викладеному у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява №71660/11), у пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява №72277/01), у пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (Заява №66561/01), суд зазначив, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, а у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі «Lavents v. Latvia» (Заява №58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну ціну.

Розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, слід дійти висновку про те, що наявні в матеріалах справи документи, надані стороною позивача не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному позивачем розмірі, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Суд вважає, що понесені витрати є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг, які не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

За вказаних вище обставин, враховуючи складність справи та виконану адвокатом роботу, які підтверджені належними доказами, задоволення позовних вимог, принципу справедливості, співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд приходить до висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 3 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. 5, 9, 19, 77, 241-246, 286 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення - задовольнити.

Скасувати постанову № 105387 від 06.05.2025 року, винесену начальником Відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 202 КУпАП.

Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 202 КУпАП - закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання позову в сумі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп. та витрат на правничу допомогу в сумі 3 000 (три тисячі) грн 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ;

відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України, код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , юридична адреса: АДРЕСА_3 .

Суддя Я.К. Левицька