Справа № 752/23014/24
Суддя: Слободянюк А. В.
Дата ухвалення: 2025-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/752/251/25
РІШЕННЯ

Іменем України

01 грудня 2025 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Слободянюк А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2024 року в системі «Електронний суд» позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якому просить скасувати постанову № 11 від 11 жовтня 2024 року, якою притягнуто позивача до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 25 000,00 грн.

Позивач вказує, що з 2009 року його зареєстрованим місцем проживання є: АДРЕСА_1 , що належить до Голосіївського району міста Києва. 13 липня 2024 року позивач оновив облікові дані для ІНФОРМАЦІЯ_3 та отримав військово-обліковий документ, де вказано, що він перебуває на обліку та проживає за вказаною вище адресою. Також у позивача наявний військово-обліковий документ - тимчасове посвідчення № НОМЕР_1 , у якому стоїть відмітка ІНФОРМАЦІЯ_4 про зняття позивача з військового обліку 18 грудня 2007 року. Отже, відповідним ІНФОРМАЦІЯ_3 є ІНФОРМАЦІЯ_5 , де позивач стоїть на обліку, а до ІНФОРМАЦІЯ_6 в даний час він ніякого відношення не має та на військовому обліку у них не перебуває.

Повідомляє, що готувався до проходження ВЛК найближчим часом, збираючи потрібні медичні документи, оскільки раніше, згідно з останньою ВЛК, мав статус "Непридатного в мирний час, обмежено придатного у воєнний час", який на даний час скасовано чинним законодавством та визначено необхідність проходження нового ВЛК до 04 лютого 2025 року за направленням відповідного ІНФОРМАЦІЯ_3

10 жовтня 2024 року позивач прибув до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_6 за розпорядженням свого керівника за місцем роботи у зв`язку з виконанням наказу № 170/к від 08 жовтня 2024 року директора Інституту Фізіології ім. Богомольця О.О. НАН України «Про звірку облікових даних» військовозобов`язаного ОСОБА_1 з даними ІНФОРМАЦІЯ_6 . При тому, що ніяких повісток чи оповіщень від будь-яких ІНФОРМАЦІЯ_3 позивач ніколи не отримував особисто і не був ознайомлений з такими документами.

По прибуттю до ІНФОРМАЦІЯ_6 його працівники примусили позивача слідувати у супроводі до медичного закладу в Деснянському районі, де на позивача чинився тиск. Повідомляє, що позивачу перед цим не вручали ніяких повісток чи направлень на ВЛК. Позивач повідомив працівників ТЦК та СП, що він не відмовляється проходити ВЛК, проте не буде її проходити негайно на усну вимогу ІНФОРМАЦІЯ_6 . Також пояснював, що перебуває на обліку в Голосіївському районі та збирається там проходити ВЛК за місцем проживання, а також що не має при собі медичних документів, які готував для проходження ВЛК і які дають підставу для виключення з військового обліку згідно із станом свого здоров`я.

Після повернення позивача приміщення ІНФОРМАЦІЯ_6 відносно позивача складались якісь документи, які він не міг прочитати повноцінно через проблеми із зором. Позивач надав пояснення про те, що відмовився від негайного проходження ВЛК в Деснянському районі через порушення порядку організації ВЛК, а також через відсутність медичних даних та стан свого здоров`я в той момент.

Позивачу усно повідомили час, коли має відбуватись розгляд справи про адміністративне правопорушення.

Прибувши додому, позивач виклав письмово свої пояснення щодо ситуації та прохання скасувати заплановані дії щодо притягнення до адміністративної відповідальності. В електронному листі, направленому на офіційну електронну поштову скриньку ІНФОРМАЦІЯ_6 , повідомив, що не зможе прибути на розгляд справи, призначеної на 11 жовтня 2024 року, через небезпідставний страх у зв`язку з погрозами працівників ІНФОРМАЦІЯ_3 вчиняти проти позивача протиправні дії як тільки він прийде знову.

18 жовтня 2024 року у поштовому відправленні позивач отримав постанову № 11 від 11 жовтня 2024 року. Протоколу розгляду засідання, на якому була затверджена постанова, позивач не бачив, чи долучилась його пояснення - не відомо. Що було у рапорті ОСОБА_2 , на підставі якого винесена дана постанова, позивачу не відомо, оскільки з ним ознайомлений не був.

Також постанова складена з помилками, оскільки підставою для притягнення до адміністративної відповідальності вказано частину закону, яка взагалі не відповідає ситуації та за своєю суттю не може бути порушена. А саме: як підставу для притягнення до відповідальності у постанові № 11 від 11 жовтня 2024 року вказано абз. 4 ч.1 ст. 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", який не містить зобов`язань які взагалі можна порушити, оскільки містить інформацію про добровільність: "Громадяни, які перебувають на військовому обліку, в добровільному порядку реєструють свій електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного чи резервіста." Проте, по суті справи, обставин стосується скоріше абз. 3 ч. 1 ст. 22 Закону України, що не згаданий у постанові № 11 від 11 жовтня 2024 року, що вказує на обов`язок: "проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України."

Вважає, що своїми діями позивач не порушив обов`язку, встановленого абз. 4, що згаданий у постанові № 11 від 11 жовтня 2024 року та абз. 3 ч. 1 ст. 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", що не згаданий у постанові № 11 від 11 жовтня 2024 року, оскільки ніколи не відмовлявся від проходження медичного огляду згідно з правомірно оформленими рішеннями відповідного ІНФОРМАЦІЯ_3 та інших згаданих у цій частині закону організацій та установ. З часу проходження позивачем останньої ВЛК у 2001 році він не отримував ніяких направлень чи повісток від організацій та установ вказаних у цій частині закону на проходження медичного огляду. Відповідно звинувачення позивача в ухилянні від проходження ВЛК є безпідставним та постанова № 11 від 11 жовтня 2024 року має бути скасована.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2024 року позовну заяву залишено без руху та позивачу наданий десятиденний строк, який обраховується з дня отримання позивачем копії ухвали суду, для усунення зазначених в ухвалі недоліків (а.с.37-38).

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 25 листопада 2024 року позовну заяву визнано неподаною та повернено позивачу (а.с.40-42).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 25 листопада 2024 року про повернення позовної заяви скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.66-68).

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 09 квітня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а.с.81, 82).

Відповідач ІНФОРМАЦІЯ_7 належним чиним повідомлений про розгляд справи, що підтверджено врученням рекомендованого повідомлення від 03 червня 2025 року (а.с. 86, 87).

Правом подачі відзиву на позовну заяву відповідач не скористався.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 5 КАСУ, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до положень ст.235 Кодексу України про адміністративні правопорушення (КУпАП) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України). Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Як встановлено судом, на підставі наявного у справі витягу із застосунку «Резерв+», сформованого 13 липня 2024 року, вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , є військовозобов`язаним, проживає за адресою: АДРЕСА_1 підставі постанови ВЛК від 12 жовтня 2001 року ІНФОРМАЦІЯ_9 у Львівській області визнаний непридатним в мирний час, обмежено придатним у воєнний час (а.с. 13).

Відповідно до тимчасового посвідчення (взамін військового квитка) № 612 ОСОБА_1 18 грудня 2007 року знятий з обліку ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також знятий з військового обліку згідно з п.п 2/4 п. 5 с. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 14).

Наказом від 08 жовтня 2024 року № 170/к директора Інституту Фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України "Про оповіщення призовників, військовозобов`язаних та резервістів» зобов`язано ОСОБА_1 прибути до 16 жовтня 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 , підстава: результат звірки облікових даних військовозобов`язаного ОСОБА_1 з даними ІНФОРМАЦІЯ_3 від 02 жовтня 2024 року (а.с. 12).

11 жовтня 2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 винесено постанову № 11 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210-1 КУпАП, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210-1 КУпАП, на накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 25 000,00 грн.

Згідно з постановою № 11 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП від 11 жовтня 2024 року ОСОБА_1 об 11:30 10 жовтня 2024 року відмовився від проходження військово-лікарської комісії за направленням ІНФОРМАЦІЯ_2 (що підтверджується рапортом офіцера мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 лейтенанта ОСОБА_2 від 10 жовтня 2024 року), чим порушив законодавство про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а саме абз. 4 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». На розгляд справи про адміністративне правопорушення 11 жовтня 2024 року о 09:30 ОСОБА_1 не з`явився, про причини неявки не повідомив (а.с. 6).

Оскаржувана постанова від 11 жовтня 2024 року не містить підпису особи, що притягається до адміністративної відповідальності. У свою чергу, позивач вказує, що копію постанови отримав 18 жовтня 2024 року, на підтвердження чого надав копію конверта від ІНФОРМАЦІЯ_2 та трекінг поштового відправлення, відповідно до яких поштове відправлення було отримано адресатом ОСОБА_1 18 жовтня 2024 року.

Щодо клопотання сторони позивача про поновлення строку на оскарження постанови суд зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За змістом ч. 2 ст. 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

За положеннями частин 1, 4 ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Як вбачається, постанова не містить підпису позивача ОСОБА_1 про її отримання, позивач вказує дату отримання постанови - 18 жовтня 2024 року, у свою чергу стороною відповідача не було надано суду будь-яких доказів вручення або направлення оскаржуваної постанови позивачу в іншу дату.

Суд вважає, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом з пропуском строку звернення, встановленого ч. 2 ст.286 КАСУ, але відповідно до ч.1ст.121 КАС України за клопотанням позивача цей строк необхідно поновити, оскільки обставини, на які він посилається, визнаються судом поважними.

У поданому до суду позові позивач вказує на те, що оскаржувана постанова є незаконною та повинна бути скасована, оскільки вона складена за відсутності позивача, позивачу не надавались направлення або повістки про необхідність проходження військово-лікарської комісії, крім того постанова складена з помилками, оскільки підставою для притягнення до адміністративної відповідальності вказано частину закону, яка взагалі не відповідає ситуації та за своєю суттю не може бути порушена

Диспозиція ч. 3 ст. 210-1 КУпАП передбачає відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, що вчинено в особливий період, і вказана норма є бланкетною, при її застосуванні необхідно використовувати законодавчі акти, які визначають правила військового обліку та запровадження в Україні особливого періоду.

Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-ХІІ встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни України зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 визначає, зокрема, організацію медичного огляду військовозобов`язаних та резервістів для визначення придатності до військової служби.

Згідно з пунктом 74 порядку резервістам та військовозобов`язаним, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за рішенням керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки видається направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду за формою згідно з додатком 11. При цьому, особам віком до 45 років видається направлення щодо визначення їх придатності до проходження військової служби у десантно-штурмових військах, силах спеціальних операцій, морській піхоті.

Військовозобов`язаний та резервіст, який виявив бажання проходити військову службу під час мобілізації у вибраній ним військовій частині, направляється на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду керівником районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або командиром військової частини.

Направлення реєструється в журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію за формою згідно з додатком 12 та видається резервісту та військовозобов`язаному під особистий підпис.

Під час вручення направлення резервістам та військовозобов`язаним під особистий підпис доводяться вимоги законодавства щодо відповідальності громадян за ухилення від військової служби під час мобілізації, у тому числі за ухилення від проходження медичного огляду за направленням районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, та строк завершення медичного огляду.

В оскаржуваній постанові № 11 від 11 жовтня 2024 року зазначено, що позивач відмовився від проходження військово-лікарської комісії за направленням відповідача.

Позивач в обґрунтування відмови від проходження ВЛК вказав на те, що йому не вручалась повістка або направлення для проходження ВЛК .

Відповідно до п. 3.1 глави 3 розділу II Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України 14.08.2008 № 402 (далі - Положення) медичний огляд військовозобов`язаних проводиться за рішенням керівників на збірних пунктах районних (міських) або за місцем провадження медичної практики у закладах охорони здоров`я комунальної або державної форми власності лікарями, які включаються до складу ВЛК.

Направлення для проведення вказаних лабораторних та інструментальних досліджень може здійснюватися лікарями із закладів охорони здоров`я комунальної або державної форми власності, які залучаються для проведення медичного огляду військовозобов`язаних.

Лікарі, які включаються до складу ВЛК із закладів охорони здоров`я комунальної або державної форми власності під час проведення медичного огляду ознайомлюються з медичними записами в ЕСОЗ та з іншими медичними документами, які надає військовозобов`язаний, що характеризують його стан здоров`я, а також вносять до ЕСОЗ відповідні медичні записи на підставі отриманої інформації.

Відповідно до п. 3.5 глави 3 розділу II Положення військовозобов`язаний під час проведення медичного огляду зобов`язаний надати членам ВЛК медичну карту амбулаторного хворого за формою № 025/о, затвердженою наказом МОЗ України від 14 лютого 2012 року № 110 «Про затвердження форм первинної облікової документації та Інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності та підпорядкування», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 квітня 2012 року за № 661/20974 (далі - форма № 025/о), виписки з медичної документації щодо перенесених захворювань, отриманих травм, поранень тощо, якщо така інформація відсутня в ЕСОЗ.

Отже, відповідачем не надано суду направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду, із зазначенням реєстраційного номеру, дати та підпису уповноваженої особи, а також доказів, що вказане направлення було зареєстровано в журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію.

Статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноваженьобов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Слід зазначити, що в силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, яка притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. За таких обставин, факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП є недоведеним.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 15 листопада 2018 року у справі №524/5536/17 та від 17.07.2019 року у справі №295/3099/17.

Відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідачем не надано відзиву на позовну заяву та не надано доказів на спростування позиції позивача, а також не вказано поважність неподання відзиву у встановлений строк.

До того ж, окрім постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, матеріали справи не містять жодних доказів порушення ОСОБА_1 законодавства про мобілізаційну підготовку і мобілізацію. А сама по собі постанова про притягнення до адміністративної відповідальності не може слугувати єдиним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративних правопорушень.

Крім того, в оскаржуваній позивачем постанові від 11 жовтня 2024 року суть правопорушення вказана наступна: допустив порушення абз. 4 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Разом з тим, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», громадяни, які перебувають на військовому обліку, в добровільному порядку реєструють свій електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного чи резервіста.

Водночас, обов`язок громадян проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, закріплений в абз. 3 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Тобто, в оскаржуваному рішенні суб`єкта владних повноважень не вірно вказаний опис обставин, установлених при розгляді справи та здійснене посилання не на ту норму закону, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення, отже не вірно викладена об`єктивна сторона адміністративного правопорушення.

Суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені зокрема в рішенні від 09.09.2011 року у справі «Лучанінова проти України», від 15.05.2018 року у справі «Надточій проти України», який неодноразово зазначав, що до провадження в справах про адміністративні правопорушення застосовується кримінальний аспект та відповідні гарантії ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема згідно яких кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Кваліфікація порушення/обвинувачення як «кримінального» дає особі додаткові гарантії, які передбачені Конвенцією.

Таким чином, під час розгляду справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності за ст. 210-1 ч.3 КУпАП, процес мав відповідати загальним засадам кримінального провадження, а посадова особа, яка розглядала справу, мала забезпечити гарантії і принципи законності щодо особи, яка притягувалась до відповідальності.

Слід зазначити, що постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності є офіційним документом рішенням суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, в якому, поміж іншого, має бути чітко зазначено опис обставин, установлених при розгляді справ та посилання на норму закону, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення.

Аналогічна правова позиція відображена Верховним Судом у постанові від 21 грудня 2018 року у справі № 263/15738/16-а.

Положенням п. (а) ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.

Обвинувачення повинно бути конкретним, обвинувачена особа реалізує своє право на захист від пред`явленого їй конкретного обвинувачення (відомості про час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Формулювання суті правопорушення повинно бути чітким і конкретним, із зазначенням місця, часу, способу його вчинення, мотивів і форми вини, а висновки суду щодо оцінки доказів мають вказуватись у вигляді точних і категоричних суджень, які виключали б сумніви з приводу достовірності доказів на обґрунтування висновку про винуватість особи. При цьому, суть адміністративного правопорушення повинна точно відповідати ознакам складу адміністративного правопорушення, зазначеним у статті КУпАП або нормах інших нормативно-правових актів, якими передбачена відповідальність за вчинення чітко визначених протиправних дій.

Згідно зі статтею 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Обов`язок органу (особи), яка склала протокол про адміністративне правопорушення, нести тягар доказування є складовою презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини в сенсі статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, та звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до вчинення порушення.

Відповідно до пункту 39 постанови Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 463/1352/16-а у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

У справі «Barbera, Messeguand Jabardo v. Spain» від 06 грудня 1998 року, Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає серед іншого, щоб виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Суд вважає за необхідне зазначити, що у процесі розгляду справи відповідачем не було вжито всіх заходів до повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставини, що мали значення для правильного вирішення справи належним чином, зокрема не надано доказів, що позивач дійсно порушив законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а відтак наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Враховуючи те, що під час складання адміністративного матеріалу щодо ОСОБА_1 особами, уповноваженими на їх складання не вірно визначена об`єктивна сторона правопорушення, яке інкримінувалось позивачу та в подальшому ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.3 ст. 210-1 КУпАП за порушення таких норм, яких він фактично не порушував, а також враховуючи, що відповідачем не доведено належного сповіщення позивача про необхідність проходження військово-лікарської комісії, суд доходить висновку, що оскаржувана постанова № 11 від 11 жовтня 2025 року підлягає скасуванню, а провадження у справі відносно позивача підлягає закриттю.

Керуючись статтями 5-7, 9, 77, 139, 241-246, 268, 271, 286 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду із адміністративним позовом та поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про адміністративне правопорушення.

Скасувати постанову № 11 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративне правопорушення від 11 жовтня 2024 року, складену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_4 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності із накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 25 500,00 грн.

Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП відносно ОСОБА_1 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у сумі 25 500,00 грн.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з моменту проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_10 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 , код ЄДПРОУ НОМЕР_3 .

Повний текст судового рішення суду складено 01 грудня 2025 року.

Суддя А.В.Слободянюк