Справа № 200/8020/25
Суддя: Абдукадирова К.Е.
Дата ухвалення: 2025-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2025 року Справа№200/8020/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Абдукадирової К.Е., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, місцезнаходження: Донецька область, м. Слов`янськ, площа Соборна, 3) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області в якій позивач просить:

- визнати протиправним рішення № 15 Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 06.08.2025 р. про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком, у зв`язку із незарахуванням до страхового стажу періоду з 11.09.1990 по 17.10.1994, з 18.10.1994 по 31.07.1999 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області: зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу роботи, періоди з 11.09.1990 по 17.10.1994,3 18.10.1994 по 31.07.1999 року; здійснити призначення пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 29.08.2025 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 29.07.2025 позивач звернувся засобами веб-порталу звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №15 від 06.08.2025 р. позивачу було відмовлено у призначенні пенсії. Відповідачем встановлено, що страховий стаж становить 17 років 1 місяць 27 днів. Згідно трудової книжки від 11.11.1980 НОМЕР_2 , до страхового стажу не зараховано періоди роботи

-з 11.09.1990 по 17.10.1994, оскільки відповідно даним печаток, що засвідчують записи про прийняття та звільнення, підприємство було перейменовано, запису, згідно вимогам «Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях», яка затверджена постановою Деркомпраці СРСР від 20.07.1974 №162, не зроблено. Документів про реорганізацію підприємства не надано;

-з 18.10.1994 по 31.07.1999, оскільки записи про прийняття та звільнення, засвідчено печатками УРСР у період після 1991 року, що відповідно до українського законодавства, вважаються, як такі, що втратили юридичну силу.

Зазначає, що позивач двічі зверталася із запитами щодо періоду роботи з 11.09.1990 по 17.10.1994, щоб отримати підтверджуючу довідку про реорганізацію підприємства, але відповіді не отримала. Зробити виправлення печатки за період роботи з 18.10.1994 по 31.07.1999, також є неможливим.

Позивач вважає, рішення відповідача протиправним, оскільки він надав усі необхідні відповідачу документи, що підтверджують його право на призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Ухвалою суду від 22 жовтня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області надало суду відзив на адміністративний позов, зі змісту якого вбачається наступне.

29.07.2025 ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою № 5092 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV.

Звернення опрацьовано Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області за принципом екстериторіальності, що передбачено постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 № 25-1 «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16.03.2021 № 339/35961. За результатами розгляду наданих документів та індивідуальними відомостями: Вік позивача 62 роки 11 місяців. Страховий стаж позивача на дату звернення становить 21 рік 11 місяців 11 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком. За результати розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу не зараховано період з 11.09.1990 по 17.10.1994, з 18.10.1994 по 31.12.1997 згідно трудової книжки від 11.11.1980 серії НОМЕР_2 , оскільки назва підприємства при прийнятті на роботу не відповідає назві підприємства на печатці при звільненні. Інформація про перейменування в трудовій книжці відсутня, що є порушенням «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту України від 29.07.1993 № 162 та «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці, Міністерства юстиції, Міністерства соціального захисту населення від 29.07.1993 № 58. Окремо довідка про зміни назви та форми власності підприємства не надавалася. До страхового стажу зараховано період роботи з 01.01.1998 по 31.10.1999 згідно із відомостями Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Просило відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, суд установив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до органу Пенсійного фонду щодо призначення пенсії за віком згідно статті 26 Закону 1058 .

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №15 від 06.08.2025 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 22 роки.

Згідно трудової книжки від 11.11.1980 НОМЕР_2 , до страхового стажу не зараховано періоди роботи:

- з 11.09.1990 по 17.10.1994, оскільки відповідно даним печаток, що засвідчують записи про прийняття та звільнення, підприємство було перейменовано, запису, згідно вимогам «Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях», яка затверджена постановою Деркомпраці СРСР від 20.07.1974 №162, не зроблено. Документів про реорганізацію підприємства не надано;

- з 18.10.1994 по 31.07.1999, оскільки записи про прийняття та звільнення, засвідчено печатками УРСР у період після 1991 року, що відповідно до українського законодавства, вважаються, як такі, що втратили юридичну силу.

Прийняте рішення: відмовити заявниці в призначенні пенсії по віку у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

05.09.2025 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії (на заміну рішення від 06.08.2025 № 15) №1.

У рішенні зазначено наступне.

Страховий стаж особи становить 21 рік 11 місяців 11 днів.

Результати розгляду документів, наданих до заяви.

Згідно трудової книжки від 11.11.1980 НОМЕР_2 , до страхового стажу не зараховано період з 11.09.1990 по 17.10.1994, оскільки назва підприємства при прийнятті на роботу не відповідає назві підприємства на печатці при звільненні. Інформація про перейменування в трудовій книжці відсутня, що є порушенням «Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях», яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 № 162 та «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці, Міністерства юстиції, Міністерства соціального захисту населення від 29.07.1993 № 58. Окремо довідка про зміни назви та форми власності підприємства не надавалася.

*Додатковий коментар. Не працює.

За таких обставин, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області прийнято рішення відмовити заявниці в призначенні пенсії за віком, відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 року №1058, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 22 роки.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-1V.

Відповідно до положень статті 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (надалі - Закон №1058-IV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.

Згідно з частиною 1 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно із частиною 3 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до положень статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637), визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (пункт 3 Порядку №637).

Зі змісту наведених норм слідує, що положення Порядку №637 щодо підтвердження стажу роботи, який є спеціальним по відношенню до Закону України "Про пенсійне забезпечення", мають бути застосовані лише у чітко визначених та вичерпних випадках, а саме: за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Разом з тим, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Постановою Держкомтруда СРСР від 20.06.1974 №162 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях (далі - Інструкція №162), яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до абзацу 1 пункту 1.1 Інструкції №162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.

Згідно з абзацами 2, 3 пункту 2.2 Інструкції №162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності робітника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. До трудової книжки вносяться відомості про роботу: прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №162 при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, що внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, завіряються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Аналогічні вимоги закріплені в Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженій наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58.

Надаючи оцінку доводам відповідача в частині спірного періоду з 11.09.1990 по 17.10.1994 щодо засвідчення запису печаткою зразка УРСР, суд зазначає та враховує таке.

Як встановив суд, у трудовій книжці серії НОМЕР_2 містяться відомості про роботу позивача в період з 11.09.1990 по 17.10.1994.

Відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР від 24.08.1991 №1427-XII, проголошено 24.08.1991 Україну незалежною демократичною державою.

Тобто з 24.08.1991 Українська РСР припинила своє існування та існує самостійна українська держава - Україна.

При цьому, твердження відповідача про те, що період з 11.09.1990 по 17.10.1994 зарахувати до страхового стажу неможливо у зв`язку з тим, що запис завірено печаткою УРСР, не ґрунтуються на жодній нормі законодавства. Положення постанови Президії Верховної Ради України від 11.05.1992 №2318-XII "Про заходи щодо забезпечення виконання вимог дозвільної системи" та Інструкції про порядок видачі дозволів на виготовлення печаток і штампів, затвердженої наказом МВС України від 18.10.1993 №643, не містили жодних положень про заборону використання раніше виготовлених печаток та штампів (маються на увазі ті, що були виготовлені до припинення існування УРСР) та про обов`язок їх заміни, а також, не містять положень про не чинність фактично існуючих печаток та штампів.

Крім того, суд враховує, що в трудовій книжці серії НОМЕР_2 період роботи позивача з 11.09.1990 по 17.10.1994, є неперервним.

Відповідач не ставив під сумнів достовірність записів, внесених до дубліката трудової книжки позивача, а зазначив лише окремі недоліки в її заповненні.

Згідно з пунктом 1.5 Інструкції №58 питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року №301 «Про трудові книжки працівників», цією Інструкцією та іншими актами законодавства.

Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Таким чином, власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 року по справі № 677/277/17 (провадження №К/9901/1298/17).

Суд звертає увагу, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Недотримання правил при оформленні трудової книжки та неточність в записах в трудовій книжці не може бути підставою для виключення періодів роботи з трудового стажу позивача в момент призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.

Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Таким чином, період з 11.09.1990 по 17.10.1994, слід зарахувати до страхового стажу позивача.

Щодо позовних вимог про зарахування до страхового стажу періоду роботи позивача з 18.10.1994 по 31.07.1999, суд зазначає що відповідно до розрахунку стажу позивача Форми РС-право період роботи позивача з 18.10.1994 по 31.07.1999 вже був зарахований до страхового стажу. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним рішення № 15 Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 06.08.2025 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком, у зв`язку із не зарахуванням до страхового стажу періоду з 11.09.1990 по 17.10.1994, з 18.10.1994 по 31.07.1999 року, суд зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що 06.08.2025 рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 15 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 22 роки. Згідно трудової книжки від 11.11.1980 НОМЕР_2 , до страхового стажу не зараховано періоди роботи: з 11.09.1990 по 17.10.1994, оскільки відповідно даним печаток, що засвідчують записи про прийняття та звільнення, підприємство було перейменовано, запису, згідно вимогам «Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях», яка затверджена постановою Деркомпраці СРСР від 20.07.1974 №162, не зроблено. Документів про реорганізацію підприємства не надано; з 18.10.1994 по 31.07.1999, оскільки записи про прийняття та звільнення, засвідчено печатками УРСР у період після 1991 року, що відповідно до українського законодавства, вважаються, як такі, що втратили юридичну силу.

05.09.2025 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії (на заміну рішення від 06.08.2025 № 15) №1.

У рішенні зазначено наступне.

Страховий стаж особи становить 21 рік 11 місяців 11 днів.

Результати розгляду документів, наданих до заяви.

Згідно трудової книжки від 11.11.1980 НОМЕР_2 , до страхового стажу не зараховано період з 11.09.1990 по 17.10.1994, оскільки назва підприємства при прийнятті на роботу не відповідає назві підприємства на печатці при звільненні. Інформація про перейменування в трудовій книжці відсутня, що є порушенням «Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях», яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 № 162 та «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці, Міністерства юстиції, Міністерства соціального захисту населення від 29.07.1993 № 58. Окремо довідка про зміни назви та форми власності підприємства не надавалася.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в призначенні пенсії (на заміну рішення від 06.08.2025 № 15) від 05.09.2025 № 15.

Щодо позовної вимоги в частині зобов`язання відповідача призначити пенсію, суд вказує на таке.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вищевказана позовна вимога не підлягає задоволенню, оскільки вказані повноваження відносяться виключно до дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень.

Частиною 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2); визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3); визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4); інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З практики Європейського суду витікає наступне: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

Відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення, призначення, розрахунок, нарахування та виплата пенсії здійснюється органами Пенсійного фонду України, тобто, в даному випадку відповідач має виключну компетенцію щодо призначення позивачу пенсії.

На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та з урахуванням того, що позивачем доведено правомірність пред`явленого позову, а відповідачем доводи позовної заяви не були спростовані, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову в призначенні пенсії (на заміну рішення від 06.08.2025 № 15) від 05.09.2025 № 15 ОСОБА_1 ; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 29.07.2025 із зарахуванням до страхового стажу періоди роботи позивача: з 11.09.1990 по 17.10.1994.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із нормами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, всупереч наведеним вимогам, відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів в повному об`ємі правомірності своїх дій.

Враховуючи вищевикладене, суд робить висновок про необхідність часткового задоволення заявлених позовних вимог.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та з урахуванням того, що позивачем доведено правомірність пред`явленого позову, а відповідачем доводи позовної заяви не були спростовані, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

За подання позовну немайнового характеру позивач сплатив судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Отже, стягненню на користь позивача підлягає 605,60 грн. понесених судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача до задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, місцезнаходження: Донецька область, м. Слов`янськ, площа Соборна, 3) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову в призначенні пенсії (на заміну рішення від 06.08.2025 № 15) від 05.09.2025 № 15 ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 29.07.2025 із зарахуванням до страхового стажу періоди роботи позивача: з 11.09.1990 по 17.10.1994.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, місцезнаходження: Донецька область, м. Слов`янськ, площа Соборна, 3) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 605,60 гривень.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 01 грудня 2025 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К.Е. Абдукадирова