Справа № 420/19303/21
Суддя: Чиркін С.М.
Дата ухвалення: 2025-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року

м. Київ

справа №420/19303/21

адміністративне провадження № К/990/24609/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Чиркіна С.М.,

суддів: Єзерова А.А., Кравчука В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної екологічної інспекції України на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року (головуючий суддя Яковлєв О.В., судді: Єщенко О.В., Крусян А.В.) у справі № 420/19303/21 за позовом Державної екологічної інспекції України до Товариства з обмеженою відповідальністю «УТІЛЬВТОРПРОМ» про застосування заходів реагування у сфері державного нагляду (контролю),

У С Т А Н О В И В:

І. РУХ СПРАВИ

18 жовтня 2021 року Державна екологічна інспекція України (далі також позивач) звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «УТІЛЬВТОРПРОМ» (далі також відповідач або ТОВ «УТІЛЬВТОРПРОМ», товариство), в якому просила зупинити виконання робіт, надання послуг у сфері поводження з небезпечними медичними відходами до:

1) отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря з урахуванням викидів забруднюючих речовин при спалюванні небезпечних медичних відходів;

2) усунення порушень, виявлених в пунктах 2, 3 та 7 припису Держекоінспекції № 4.2-20/2 від 06.07.2021;

3) отримання Держекоінспекцією повідомлення від відповідача про усунення ним усіх встановлених судом порушень за підтвердженням згідно результатів здійснення заходу державного нагляду (контролю).

Рішенням Одеського Окружного адміністративного суду від 21 лютого 2022 року позовну заяву задоволено повністю.

Зупинено виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «УТІЛЬВТОРПРОМ» робіт, надання послуг у сфері поводження з небезпечними медичними відходами до: отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря з урахуванням викидів забруднюючих речовин при спалюванні небезпечних медичних відходів; усунення порушень, зазначених в пунктах 2, 3 та 7 припису Держекоінспекції № 4.2-20/2 від 06.07.2021; отримання Держекоінспекцією повідомлення від Товариства з обмеженою відповідальністю «УТІЛЬВТОРПРОМ» про усунення ним усіх вищеперелічених порушень з підтвердженням згідно результатів здійснення заходу державного нагляду (контролю).

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2022 року скасовано.

Ухвалено у справі нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог.

12 вересня 2022 року на адресу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга позивача, надіслана 06 вересня 2022 року, в якій скаржник просить скасувати постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року та залишити в силі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі. Цією ж ухвалою витребувано справу з суду першої інстанції.

23 лютого 2023 року від відповідача надійшов відзив, у якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2025 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також КАС України).

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем не виконано вимоги пунктів 2, 3 та 7 припису № 4.2-20/2 від 06 липня 2021 року, а саме:

не розпочато процедуру та не забезпечено внесення змін до Дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря № 511500000-3 від 09 жовтня 2017 року, виданого Департаментом екології та природних ресурсів Одеської обласної державної адміністрації з урахуванням викидів забруднюючих речовин при спалюванні небезпечних медичних відходів;

не забезпечено виконання умов висновку державної екологічної експертизи № 7-03/12-18461/10-16 від 08 серпня 2016 року в частині виконання обов`язків, а саме: не здійснюються заходи для максимальної утилізації відходів, реалізації чи передачі їх іншим споживачам або підприємствам, установам та організаціям, що займаються збиранням, обробленням та утилізацією відходів.

Наполягає на недостовірних відомостях в діючому документі дозвільного характеру та здійснення господарської діяльності із знешкодження (спалювання) небезпечних медичних відходів без дозволу на викиди забруднюючих речовин, а саме:

перелік забруднюючих речовин у дозволі на викиди є необґрунтованим;

розрахунки викидів забруднюючих речовин при спалюванні медичних відходів є неправдивими, неповними та недостовірними;

не визначено викиди забруднюючих речовин при спалюванні медичних відходів на підставі Типової методики та з урахуванням викидів, зазначених у Стокгольмської конвенції, Керівництві по інвентаризації атмосферних викидів (CORINAIR).

Також зазначає, що відповідачем не виконуються вимоги щодо поводження з небезпечними відходами.

Відповідач просив відмовити у задоволені позовних вимог.

На думку відповідача, висновок Держекоінспекції про наявність недостовірних відомостей в діючих документах дозвільного характеру та здійснення господарської діяльності із знешкодження (спалювання) небезпечних медичних відходів без дозволу на викиди забруднюючих речовин є невірним, оскільки ТОВ «Утільвторпром» для отримання висновку Державної екологічної експертизи здійснено оцінку впливу на навколишнє середовище (ОВНС) щодо планової діяльності підприємства у сфері поводження з небезпечними відходами, розробник ТОВ «НВП «Екозахист», 2015 рік.

Відповідач вказав, що Керівництво ЄМЕП/ЕАОС по інвентаризації викидів забруднюючих речовин 2016 Європейської агенції довкілля (European Environment Agency (ЕЕА)) № 5.С.1.b.ііі «Спалювання медичних відходів» та Посібник ВОЗ Safe management of waste from health care activities (Безпечне управління відходами медико-санітарної діяльності) (WHO, 2014) і WHO/FWC/WSH/17.05 (2017) не імплементовані і не затверджені в якості керівних нормативних актів на національному рівні та не зареєстровані в Міністерстві юстиції України, а отже не можуть використовуватись у якості керівних документів для визначення значення гранично допустимих викидів у повітрі для установок зі спалювання відходів.

Також відповідач доводить, що при здійсненні господарської діяльності ТОВ «Утільвторпром» забезпечує повне збирання, належне зберігання та недопущення псування відходів, для утилізації яких в Україні існує відповідна технологія, що відповідає вимогам екологічної безпеки. Підприємством розроблено «Технологічні регламенти» для кожного виду відходу, з якими здійснюється поводження. Для максимальної утилізації відходів (які не підлягають знешкодженню, або похованню на звалищах) здійснюється передача їх іншим споживачам або підприємствам, установам та організаціям, що займаються обробленням та утилізацією відходів.

Відповідач зауважує, що на балансі та в експлуатації підприємства перебуває установка утилізатор термічний УТ3000Д та системи очистки димових газів УТ3000Д, які базуються на передовому світовому досвіді із застосування найкращих технологічних розробок.

Також відповідач зазначив, що рекуперація у поводженні із медичними відходами не здійснюється у зв`язку з тим, що в технологічному процесі спалювання відходів утилізатором УТ3000Д здійснюється різке охолодження газів перед системою очищення газів задля забезпечення мінімізації викидів шкідливих речовин в атмосферу.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

За змістом витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ТОВ «УТІЛЬВТОРПРОМ» здійснює діяльність за кодами КВЕД: 38.12 та 38.22, а саме: збирання небезпечних відходів, а також оброблення та видалення небезпечних відходів.

На підставі наказу Держекоінспекції від 25 червня 2021 року № 300 «Про проведення державного нагляду (контролю)», направлення № 65 від 25 червня 2021 року та доручення Прем`єр-міністра України (до листа Міндовкілля від 29 жовтня 2020 року № 25/6-23/8527-20), Держекоінспекцією проведено позапланову перевірку об`єкта поводження з небезпечними відходами ТОВ «УТІЛЬВТОРПРОМ», , за адресою: 65009, м. Одеса, вул. Сонячна, буд. 5 та 65490, Одеська область, м. Теплодар, Промзона 38А.

За результатами позапланової перевірки відповідача, позивачем складено акт від 06 липня 2021 року № 4.2-19/14, в ході якої виявлено, що ТОВ «УТІЛЬВТОРПРОМ» порушує вимоги природоохоронного законодавства та надано припис щодо усунення порушень вимог законодавства № 4.2-20/2 від 06.07.2021 року з терміном виконання до 16 вересня 2021 року.

На підставі вищезазначеного акту перевірки, позивачем видано припис № 4.2-20/2 від 06 липня 2021 року, за змістом якого відповідачу приписано:

1) забезпечити дотримання нормативів гранично допустимих викидів забруднюючих речовин від джерела № 1 (утилізатора УТ3000Д) під час термічного знешкодження медичних відходів на рівні встановлених дозволом на викиди забруднюючих речовин № 511500000-3 від 09 жовтня 2017 року;

2) розпочати процедуру та забезпечити внесення змін до Дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря № 511500000-3 від 09 жовтня 2017 року, виданого Департаментом екології та природних ресурсів Одеської обласної державної адміністрації з урахуванням викидів забруднюючих речовин при спалюванні небезпечних медичних відходів відповідно до переліку забруднюючих речовин, що утворюються при спалюванні відходів, а також значення гранично допустимих викидів у повітрі для установок зі спалювання відходів, визначений у Директиві Європейського парламенту і ради 2010/75/ЄС від 24 листопада 2010 року про промислові викиди (інтегрований підхід до запобігання забрудненню та його контролю) (стан: чинний, набрання чинності відбулось 06.01.2011, № 210L0075 - UА - 06.01.2011 - 000.001 ідентифікатор: 984_004-10), у частині 3 додатку VI;

3) забезпечити виконання умов висновку державної екологічної експертизи № 7-03/12-18461/10-16 від 08 серпня 2016 року в частині виконання обов`язків: 1. забезпечення повного збирання, належного зберігання та недопущення псування відходів, для утилізації яких в Україні існує відповідна технологія, що відповідає вимогам екологічної безпеки;

здійснення організаційних, науково-технічних та технологічних заходів для максимальної утилізації відходів, реалізації чи передачі їх іншим споживачам або підприємствам, установам та організаціям, що займаються збиранням, обробленням та утилізацією відходів;

4) забезпечити належне розташування та обладнання місця для відбору проб та вимірювання параметрів газопилового потоку на димовій трубі від утилізатору УТ3000Д;

5) забезпечити проведення технічного навчання і перевірку знань з правил технічної експлуатації установок очистки газу: 1. інженерно-технічного персоналу - не менше одного разу на три роки; 2. обслуговуючого персоналу, залученого до експлуатації установок очистки газу - не менше одного разу на рік;

6) забезпечити здійснення заходів для максимальної утилізації медичних відходів;

7) забезпечити здійснення моніторингу місць утворення, зберігання і видалення відходів.

20 вересня 2021 року вх. № 5749/21 до Держекоінспекції надійшов лист від відповідача (№ 2075 від 15 вересня 2021 року) про надання інформації щодо виконання вимог припису № 4.2-20/2 від 06 липня 2021 року.

Проте, зі змісту цього листа Держекоінспекцією встановлено, що відповідачем не виконано вимоги пунктів 2, 3 та 7 припису №4.2-20/2 від 06 липня 2021 року, а саме:

не розпочато процедуру та не забезпечено внесення змін до Дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря № 511500000-3 від 09 жовтня 2017 року, виданого Департаментом екології та природних ресурсів Одеської обласної державної адміністрації з урахуванням викидів забруднюючих речовин при спалюванні небезпечних медичних відходів;

не забезпечено виконання умов висновку державної екологічної експертизи № 7- 03/12-18461/10-16 від 08 серпня 2016 року в частині виконання обов`язків, а саме:

не здійснюються заходи для максимальної утилізації відходів, реалізації чи передачі їх іншим споживачам або підприємствам, установам та організаціям, що займаються збиранням, обробленням та утилізацією відходів.

ІV. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції погодився з доводами позивача про те, що перелік забруднюючих речовин у Дозволі на викиди є необґрунтованим, а розрахунки викидів забруднюючих речовин при спалюванні медичних відходів є неповними та недостовірними; суб`єктами господарювання не визначено викиди забруднюючих речовин при спалюванні медичних відходів на підставі Типової методики та з урахуванням викидів, зазначених у Стокгольмської конвенції, Керівництві по інвентаризації атмосферних викидів (CORINAIR), відповідно суб`єктами господарювання не забезпечено взяття на державний облік об`єктів, видів та обсягів забруднюючих речовин, що викидаються в атмосферне повітря, які справляють шкідливий вплив.

Водночас судом першої інстанції зауважено, що в Звіті з інвентаризації викидів забруднюючих речовин, на підставі яких видано Дозвіл на викиди, застосований розрахунок викидів забруднюючих речовин у відповідності до «Збірника показників емісії (питомих викидів) забруднюючих речовин в атмосферне повітря різними виробництвами» та застарілих збірниках радянських часів, однак підприємства у сфері поводження з медичними відходами та питомі викиди забруднюючих речовин при спалюванні небезпечних медичних відходів у зазначеному Збірнику не вказані.

Також судом першої інстанції зазначено, що товариством не забезпечено здійснення операції з утилізації відходів з можливістю використання відходів як енергетичний ресурс шляхом підігріву власних приміщень чи використання для підігріву води в системі гарячого водопостачання.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідний дозвіл товариству видано Департаментом екології та природних ресурсів Одеської обласної державної адміністрації, як спеціально уповноваженим органом виконавчої влади.

Такий дозвіл є чинним, на момент перевірки товариства та на момент звернення до суду з цим позовом такий дозвіл не скасовувався, зокрема, у судовому порядку.

На переконання суду апеляційної інстанції, до скасування зазначеного дозволу, товариство не має нести будь-яких негативних наслідків, зокрема, через можливі порушення, допущені іншим суб`єктом владних повноважень при наданні відповідного дозволу.

Щодо виконання пунктів 3 та 7 припису Держекоінспекції № 4.2-20/2 від 06 липня 2021 року, судом апеляційної інстанції зазначено, що можливість усунення виявлених порушень також прямо залежить від чіткого визначення суб`єктом владних повноважень конкретного заходу (варіанту поведінки), яких слід вжити позивачу для усунення виявлених порушень.

Проте, на думку суду апеляційної інстанції, пункти 3 та 7 припису Держекоінспекції від 06 липня 2021 року є нечіткими та незрозумілими.

За позицією суду апеляційної інстанції, зупинення господарської діяльності товариства, за наявності чинного дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря, а також з урахуванням нечіткості вимог суб`єкта владних повноважень, суперечитиме принципу співмірності обраного заходу реагування.

V. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ВІДЗИВУ

В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник зазначає про відсутність правового висновку щодо застосування Стокгольмської конвенції про стійкі органічні забруднювачі, підписаної від імені України від 23 травня 2001 року у м. Стокгольмі та Ратифікованої на підставі Закону України «Про ратифікацію Стокгольмської конвенції про стійкі органічні забруднювачі» 18 квітня 2007 року № 949-V у подібних правовідносинах.

Також покликається на статтю 9 Конституції України, статтю 2 Закону України «Про міжнародні договори України», постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 13 від 19 грудня 2014 року «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя».

На думку скаржника, ігнорування суб`єктами господарювання елементарних, раціональних, обґрунтованих та передбачених, у тому числі міжнародними договорами, вимог щодо дотримання природоохоронного законодавства, зокрема й щодо охорони атмосферного повітря, порушує основоположні права необмеженого кола громадян власної держави.

Скаржник акцентує увагу на тому, що в документі, у якому обґрунтовуються обсяги викидів, для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами та у звіті з інвентаризації викидів забруднюючих речовин ТОВ «Утільвторпром» застосований розрахунок викидів забруднюючих речовин у відповідності до наступних методик «Збірник показників емісії (питомих викидів) забруднюючих речовин в атмосферне повітря різними виробництвами», том ІІІ, «Сборник методик по расчету выбросов в атмосферу загрязняющих веществ различными производствами» Гидро-метеоиздат. Л. 1986» та «Сборник согласованых методик по определению концентрации загрязняющих веществ в промышленых выбро-сах. Ленинградское орендное управление Радар. 1991».

Водночас зауважує, що в цих Збірниках розраховані викиди забруднюючих речовин виключно при спалюванні побутових, муніципальних та промислових відходів, а будь-які розрахунки щодо спалювання небезпечних медичних відходів відсутні.

Стверджує, що суб`єктом владних повноважень обґрунтовано було надано припис товариству щодо приведення дозвільних документів на провадження господарської діяльності у відповідність до єдиного підходу визначення питомих викидів забруднюючих речовин від об`єктів поводження з медичними відходами та повного переліку забруднюючих речовин від об`єктів поводження з медичними відходами та повного переліку забруднюючих речовин, що можуть утворюватися при спалюванні медичних відходів, а також значення гранично допустимих викидів у повітрі для установок зі спалювання медичних відходів, визначених у Керівництва ЄМЕП / ЕАОС (CORINAIR) по інвентаризації викидів забруднюючих речовин 2016 Європейської агенції довкілля (European Environment Agency (ЕЕА)) № 5.C.1.b.iii «Спалювання медичних відходів», а також вимог до поводження з медичними відходами та обсягів викидів забруднюючих речовин, що відповідає вимогам, визначним у Стокгольмської конвенції, з урахуванням Керівництва по інвентаризації атмосферних викидів (CORINAIR), оскільки позивачем не було забезпечено взяття на державний облік об`єктів, видів та обсягів забруднюючих речовин, що викидаються в атмосферне повітря, які справляють шкідливий вплив та відповідно не забезпечено стягнення збору (екологічного податку) за забруднення атмосферного повітря.

Також зазначає, що у випадку незрозумілості чи нечіткості розуміння порядку виконання пунктів 3 та 7 припису, товариство відповідно до вимог Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» мало можливість звернутися за консультацією органу державного нагляду (контролю).

У відзиві на касаційну скаргу відповідач зазначає, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим.

Відповідач зауважує, що зі змісту листа ТОВ «УТІЛЬВТОРПРОМ» вхід. від 20 вересня 2021 року № 5749/21 вбачається, що на виконання припису Держекоінспекції України № 4.2-20/2 від 06 липня 2021 року підприємством було надано інформацію та підтверджуючи документи про усунення порушень, зокрема щодо пунктів 2,3 та 7, а саме:

на виконання пункту 2 припису зазначено, що норми Директиви Європейського парламенту та ради 2010/75/ЄС від 24 листопада 2010 року про промислові викиди не імплементовані в Україні і не включені до Національної правової системи, а тому вимоги про використання методики розрахунку забруднюючих речовин при спалюванні медичних відходів відповідно до даної Директиви не мають юридичної сили. В телефонній розмові посадовою особою Департаменту екології та природніх ресурсів було повідомлено про відсутність правових підстав для внесення змін до дозволу відповідно до приписів Директиви Європейського парламенту та ради 2010/75/ЄС від 24 листопада 2010 року;

на виконання пункту 3 припису ТОВ «УТІЛЬВТОРПРОМ» повністю забезпечується виконання умов висновку Держекоінспекції № 7-03/12-18461/10-16 від 08 серпня 2016 року;

на виконання пункту 7 припису ТОВ «УТІЛЬВТОРПРОМ» було подано запит до Департаменту екології та природніх ресурсів Одеської ОДА вих. № 2061 від 11 серпня 2021 року та отримано лист - роз`яснення № 3840/04-16 від 08 вересня 2021 року. Враховуючи отримані роз`яснення підприємством розроблено «План природоохоронних заходів».

Відповідач звертає увагу, що посадовими особами Держекоінспекції під час проведення перевірки не здійснювався аналіз обсягів викидів та перевірка наявності викидів, що здійснює ТОВ «УТІЛЬВТОРПРОМ» у процесі господарської діяльності, а отже встановити факти, що ТОВ «УТІЛЬВТОРПРОМ» порушує вимоги дозволу або здійснює інші викиди ніж зазначені в ньому посадові особи не мали змоги.

Щодо висновку суду першої інстанції про порушення товариством абзацу 5 частини третьої статті 34 Закону України «Про відходи», а саме щодо незабезпечення здійснення операції з утилізації відходів з можливістю використання відходів як енергетичний ресурс шляхом підігріву власних приміщень чи використання для підігріву води в системі гарячого водопостачання, відповідач зазначає таке.

Тепло, що вивільняється під час спалювання відходів в технологічному процесі не використовується, оскільки в технологічному процесі передбачається різке охолодження газів перед системою очищення газів.

Рекуперація у провадженні із медичними відходами не здійснюється у зв`язку з тим, що в технологічному процесі спалювання відходів утилізатором УТ3000Д здійснюється різке охолодження газів перед системою очищення газів, задля забезпечення мінімізації викидів шкідливих речовин в атмосферу.

Водночас стверджує, що жодних медичних відходів на виробництві ТОВ «УТІЛЬВТОРПРОМ» під час перевірки не було.

VІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Перевіряючи у межах повноважень, визначених частинами першою - другою статті 341 КАС України, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, а також надаючи оцінку аргументам учасників справи, висловленим у касаційній скарзі та відзиві на неї, Верховний Суд виходить з такого.

Правові, економічні та соціальні основи організації охорони навколишнього природного середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь, визначає Закон України від 25.06.1991 № 1264-XII «Про охорону навколишнього природного середовища» (далі також Закон № 1264-XII).

Відповідно до статті 20-2 Закону № 1264-XII до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері охорони навколишнього природного середовища належить, зокрема:

а) організація і здійснення у межах компетенції державного нагляду (контролю) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства, в тому числі, про екологічну та радіаційну безпеку, про оцінку впливу на довкілля, про моніторинг, звітність та верифікацію викидів парникових газів; щодо наявності дозволів, лімітів та квот на спеціальне використання природних ресурсів, дотримання їх умов;

в) обмеження чи зупинення (тимчасове) діяльності підприємств і об`єктів незалежно від їх підпорядкування та форми власності, якщо їх експлуатація здійснюється з порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, законодавства про оцінку впливу на довкілля, вимог дозволів на використання природних ресурсів, з перевищенням нормативів гранично допустимих викидів впливу фізичних та біологічних факторів і лімітів скидів забруднюючих речовин;

е) надання обов`язкових до виконання приписів щодо усунення виявлених порушень вимог законодавства з питань, що належать до його компетенції, інформування дозвільних органів про надані приписи суб`єктам господарювання, що здійснюють діяльність на підставі дозволів у сфері охорони навколишнього природного середовища, та здійснення контролю за їх виконанням;

ї) надання центральним органам виконавчої влади, їх територіальним органам, місцевим органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування приписів щодо зупинення дії чи анулювання в установленому законодавством порядку дозволів, ліцензій, сертифікатів, висновків, рішень, лімітів, квот, погоджень, свідоцтв на спеціальне використання природних ресурсів, викиди і скиди забруднюючих речовин у навколишнє природне середовище, поводження з небезпечними хімічними речовинами, транскордонне переміщення об`єктів рослинного і тваринного світу (у тому числі водних живих ресурсів), а також щодо встановлення нормативів допустимих рівнів шкідливого впливу на стан навколишнього природного середовища;

За приписами статті 50 Закону № 1264-XII екологічна безпека є такий стан навколишнього природного середовища, при якому забезпечується попередження погіршення екологічної обстановки та виникнення небезпеки для здоров`я людей. Екологічна безпека гарантується громадянам України здійсненням широкого комплексу взаємопов`язаних політичних, економічних, технічних, організаційних, державно-правових та інших заходів. Діяльність фізичних та юридичних осіб, що завдає шкоди навколишньому природному середовищу, може бути припинена за рішенням суду.

Центральним органом виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів є Державна екологічна інспекція України, відповідно до Положення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2017 № 275.

Відповідно до приписів підпункту 3 пункту 4 Положення № 275, Держекоінспекція відповідно до покладених на неї завдань:

проводить перевірки (у тому числі документальні) із застосуванням інструментально-лабораторного контролю, складає відповідно до законодавства акти за результатами здійснення державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства з питань, що належать до її компетенції, надає обов`язкові до виконання приписи щодо усунення виявлених порушень вимог законодавства та здійснює контроль за їх виконанням і здійснює лабораторні вимірювання (випробування);

звертається до суду із позовом щодо:

обмеження чи зупинення діяльності суб`єктів господарювання і об`єктів незалежно від їх підпорядкування та форми власності, якщо їх експлуатація здійснюється з порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, вимог дозволів на використання природних ресурсів, з перевищенням нормативів гранично допустимих викидів в атмосферне повітря забруднюючих речовин, впливу фізичних та біологічних факторів, лімітів скидів забруднюючих речовин;

визнання протиправними дій чи бездіяльності фізичних і юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, органів державної влади та місцевого самоврядування, їх посадових осіб, про визнання недійсними індивідуальних актів або їх окремих частин, правочинів, що порушують вимоги законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України від 05.04.2007 № 877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі - Закон №877-V).

Згідно із частиною першою статті 4 Закону № 877-V державний нагляд (контроль) здійснюється за місцем провадження господарської діяльності суб`єкта господарювання або його відокремлених підрозділів, або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених законом.

Планові та позапланові заходи здійснюються в робочий час суб`єкта господарювання, встановлений його правилами внутрішнього трудового розпорядку (частина третя статті 4 Закону № 877-V).

За змістом статті 7 Закону № 877-V за результатами здійснення планового або позапланового заходу посадова особа органу державного нагляду (контролю) складає акт, який повинен містити такі відомості: дату складення акта; тип заходу (плановий або позаплановий); форма заходу (перевірка, ревізія, обстеження, огляд тощо); предмет державного нагляду (контролю); найменування органу державного нагляду (контролю), а також посаду, прізвище, ім`я та по батькові посадової особи, яка здійснила захід; найменування юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи - підприємця, щодо діяльності яких здійснювався захід.

На підставі акта, складеного за результатами здійснення заходу, в ході якого виявлено порушення вимог законодавства, орган державного нагляду (контролю) за наявності підстав для повного або часткового зупинення виробництва (виготовлення), реалізації продукції, виконання робіт, надання послуг звертається у порядку та строки, встановлені законом, з відповідним позовом до адміністративного суду. У разі необхідності вжиття інших заходів реагування орган державного нагляду (контролю) протягом п`яти робочих днів з дня завершення здійснення заходу державного нагляду (контролю) складає припис, розпорядження, інший розпорядчий документ щодо усунення порушень, виявлених під час здійснення заходу (частина сьома статті 7 Закону № 877-V).

Згідно із частиною п`ятою статті 4 Закону № 877-V виробництво (виготовлення) або реалізація продукції, виконання робіт, надання послуг суб`єктами господарювання можуть бути зупинені повністю або частково виключно за рішенням суду.

Також, за приписами статті 12 Закону № 2707-XII господарська чи інші види діяльності, пов`язані з порушенням умов і вимог до викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря і рівнів впливу фізичних та біологічних факторів на його стан, передбачених дозволами, може бути обмежена, тимчасово заборонена (зупинена) або припинена відповідно до законодавства.

Отже, з урахуванням змісту наведених норм права, чинним законодавством передбачено право Держекоінспекції на звернення до суду із позовом про застосування заходів реагування в сфері державного нагляду (контролю), а саме щодо повного або часткового зупинення (заборони) діяльності підприємств і об`єктів незалежно від їх підпорядкування та форми власності, якщо їх експлуатація здійснюється з порушенням вимог законодавства у сфері екології.

Водночас, згідно із приписами частини четвертої статті 4 Закону № 877-V виключно законами встановлюються вичерпний перелік підстав для зупинення господарської діяльності.

Щодо суті заявлених позивачем вимог, колегія суддів зазначає таке.

Правові і організаційні основи та екологічні вимоги в галузі охорони атмосферного повітря визначає Закон України від 16 жовтня 1992 року № 2707-XII «Про охорону атмосферного повітря» (далі також № 2707-XII).

Цей Закон спрямований на збереження та відновлення природного стану атмосферного повітря, створення сприятливих умов для життєдіяльності, забезпечення екологічної безпеки та запобігання шкідливому впливу атмосферного повітря на здоров`я людей та навколишнє природне середовище та визначає правові і організаційні основи та екологічні вимоги в галузі охорони атмосферного повітря.

Відносини в галузі охорони атмосферного повітря регулюються цим Законом, Законом України «Про охорону навколишнього природного середовища» та іншими нормативно-правовими актами (стаття 2 Закону № 2707-XІI)

Згідно із статтею 5 Закону № 2707-XIІ у галузі охорони атмосферного повітря встановлюються такі нормативи: нормативи екологічної безпеки атмосферного повітря; нормативи гранично допустимих викидів забруднюючих речовин стаціонарних джерел; нормативи гранично допустимого впливу фізичних та біологічних факторів стаціонарних джерел; нормативи вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах та впливу фізичних факторів пересувних джерел; технологічні нормативи допустимого викиду забруднюючих речовин.

Законодавством можуть встановлюватися й інші нормативи в галузі охорони атмосферного повітря.

Порядок розроблення та затвердження нормативів у галузі охорони атмосферного повітря встановлюється Кабінетом Міністрів України відповідно до закону.

Зокрема, для оцінки стану забруднення атмосферного повітря встановлюються нормативи екологічної безпеки атмосферного повітря та нормативи гранично допустимих викидів в атмосферне повітря забруднюючих речовин, рівні шкідливого впливу фізичних та біологічних факторів у межах населених пунктів, у рекреаційних зонах, в інших місцях проживання, постійного чи тимчасового перебування людей, об`єктах навколишнього природного середовища з метою забезпечення екологічної безпеки громадян і навколишнього природного середовища: нормативи якості атмосферного повітря; гранично допустимі рівні впливу акустичного, електромагнітного, іонізуючого та інших фізичних факторів і біологічного впливу на стан атмосферного повітря населених пунктів (частина перша статті 6 Закону № 2707-XI).

Також частиною першою статті 7 Закону № 2707-XIІ визначено, що нормативи гранично допустимих викидів забруднюючих речовин та їх сукупності, які містяться у складі пилогазоповітряних сумішей, що відводяться від окремих типів обладнання, споруд і надходять в атмосферне повітря від стаціонарних джерел, встановлюються з метою забезпечення дотримання нормативів екологічної безпеки атмосферного повітря з урахуванням економічної доцільності, рівня технологічних процесів, технічного стану обладнання, газоочисних установок.

Обов`язки підприємств, установ, організацій та громадян - суб`єктів підприємницької діяльності щодо охорони атмосферного повітря визначені у статті 10 Закону № 2707-XІI, відповідно до якої вказані суб`єкти, що здійснюють викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря та діяльність яких пов`язана з впливом фізичних та біологічних факторів на його стан, зобов`язані, зокрема, здійснювати організаційно-господарські, технічні та інші заходи щодо забезпечення виконання вимог, передбачених нормативами екологічної безпеки у галузі охорони атмосферного повітря, дозволами на викиди забруднюючих речовин тощо; вживати заходів щодо зменшення обсягів викидів забруднюючих речовин і зменшення впливу фізичних факторів; заздалегідь розробляти спеціальні заходи щодо охорони атмосферного повітря на випадок виникнення надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру і вживати заходів для ліквідації причин, наслідків забруднення атмосферного повітря; забезпечувати здійснення інструментально-лабораторних вимірювань параметрів викидів забруднюючих речовин стаціонарних і пересувних джерел та ефективності роботи газоочисних установок.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 11 цього Закону викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися після отримання дозволу, виданого суб`єкту господарювання, об`єкт якого належить до другої або третьої групи, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися на підставі дозволу, виданого суб`єкту господарювання, об`єкт якого належить до першої групи, суб`єкту господарювання, об`єкт якого знаходиться на території зони відчуження, зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Статтею 29 Закону № 2707-XІI визначено, що виробничий контроль за охороною атмосферного повітря здійснюється підприємствами, установами, організаціями та громадянами - суб`єктами підприємницької діяльності в процесі їх господарської та іншої діяльності, якщо вона справляє шкідливий вплив на стан атмосферного повітря.

Законом України від 19 травня 2011 року № 3392-VІ «Про перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності» затверджено Перелік таких документів (додаток до Закону).

Пунктом 30 Переліку передбачено дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами.

Відповідно до пункту 2 Порядку проведення та оплати робіт, пов`язаних з виданою дозволів на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, обліку підприємств, установ, організацій та громадян-підприємців, які отримали такі дозволи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 № 302, дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами (далі - дозвіл) - це офіційний документ, який дає право підприємствам, установам, організаціям та громадянам-підприємцям (далі - суб`єкт господарювання) експлуатувати об`єкти, з яких надходять в атмосферне повітря забруднюючі речовини або їх суміші, за умови дотримання встановлених відповідних нормативів граничнодопустимих викидів та вимог до технологічних процесів у частині обмеження викидів забруднюючих речовин протягом визначеного в дозволі терміну. Дозвіл видається суб`єкту господарювання за формою, встановленою Мінприроди.

Зміст наведених норм права свідчить про те, що викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися на підставі відповідного дозволу.

Такий правовий висновок відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 22 жовтня 2021 року у справі № 160/7772/18, від 14 березня 2024 року у справі № 200/9882/21.

Також у розрізі встановлених перевіркою порушень, колегія суддів зазначає, що до набрання чинності і введення в дію Закону України від 23 травня 2017 року № 2059-VIII «Про оцінку впливу на довкілля» (далі - Закон № 2059-VIII) правовідносини в галузі екологічної експертизи регулювалися Законом України від 09 лютого 1995 року № 45/95-ВР «Про екологічну експертизу», відповідно до частин першої, другої статті 39 якого висновки державної екологічної експертизи повинні містити оцінку екологічної допустимості і можливості прийняття рішень щодо об`єкта екологічної експертизи та враховувати соціально-економічні наслідки.

Позитивні висновки державної екологічної експертизи після затвердження їх центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища є підставою для відкриття фінансування проектів і програм чи діяльності.

Згідно із статтею 4 Закону України «Про екологічну експертизу» метою екологічної експертизи було запобігання негативному впливу антропогенної діяльності на стан навколишнього природного середовища та здоров`я людей, а також оцінка ступеня екологічної безпеки господарської діяльності та екологічної ситуації на окремих територіях і об`єктах.

Закон України «Про екологічну експертизу» втратив чинність на підставі пункту 4 статті 17 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля».

Згідно із пунктом 5 статті 17 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» у низці нормативних актів, у тому числі Законі України «Про охорону навколишнього природного середовища», визначення «екологічної експертизи» замінено або доповнено на «оцінка впливу на довкілля», а також виключено розділ VI цього ж Закону, яким було регламентовано обов`язковість проведення екологічної експертизи.

У пояснювальній записці до законопроекту «Про оцінку впливу на довкілля» вказано, що його метою є встановлення правових та організаційних засад здійснення оцінки впливу на довкілля та забезпечення виконання Україною міжнародних зобов`язань у рамках Конвенції про оцінку впливу на навколишнє середовище в транскордонному контексті та Конвенції про доступ до інформації, участь громадськості в процесі прийняття рішень та доступ до правосуддя з питань, що стосуються довкілля (Орхуська Конвенція), стороною яких є Україна, а також імплементації у національне законодавство положень Директив 2003/4/ЄC та 2011/92/ЄС.

Отже, за змістом наведених норм Закон України «Про оцінку впливу на довкілля» фактично замінив у цьому контексті Закон України «Про екологічну експертизу».

Такий висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі № 580/1078/19 й відступу від нього колегія суддів не вбачає.

Одночасно, у частині третій статті 17 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» визначено, що висновки державної екологічної експертизи, одержані до введення в дію цього Закону, зберігають чинність та мають статус висновку з оцінки впливу на довкілля.

Зі змісту встановлених судами попередніх інстанцій обставин вбачається, що відповідач одержав Висновок № 7-03/12-1846/10-16 від 08 серпня 2016 року державної екологічної експертизи по матеріалам оцінки впливу на навколишнє середовище щодо планової діяльності ТОВ «УТІЛЬВТОРПРОМ» у сфері поводження з небезпечними відходами, виданий Міністерством екології та природних ресурсів, а також Дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами № 511500000-3 від 09 жовтня 2017 року, виданий Департаментом екології та природних ресурсів Одеської ОДА. Зазначене не заперечується сторонами.

Як встановлено судами попередніх інстанцій за результатами позапланової перевірки, товариству видано припис щодо усунення порушень вимог законодавства № 4.2-20/2 від 06 липня 2021 року з терміном виконання до 16 вересня 2021 року, серед яких відповідачу приписано:

розпочати процедуру та забезпечити внесення змін до Дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря № 511500000-3 від 09 жовтня 2017 року, виданого Департаментом екології та природних ресурсів Одеської обласної державної адміністрації з урахуванням викидів забруднюючих речовин при спалюванні небезпечних медичних відходів відповідно до переліку забруднюючих речовин, що утворюються при спалюванні відходів, а також значення гранично допустимих викидів у повітрі для установок зі спалювання відходів, визначений у Директиві Європейського парламенту і ради 2010/75/ЄС від 24 листопада 2010 року про промислові викиди (інтегрований підхід до запобігання забрудненню та його контролю) (стан: чинний, набрання чинності відбулось 06.01.2011, № 210L0075 - UА - 06.01.2011 - 000.001 ідентифікатор: 984_004-10), у частині 3 додатку VI. (пункт 2 припису).

На виконання зазначеного пункту припису відповідачем листом (вхід. від 20 вересня 2021 року № 5749/21) повідомлено позивача, що норми Директиви Європейського парламенту та ради 2010/75/ЄС від 24 листопада 2010 року про промислові викиди не імплементовані в Україні і не включені до Національної правової системи, а тому вимоги про використання методики розрахунку забруднюючих речовин при спалюванні медичних відходів відповідно до даної Директиви не мають юридичної сили.

Також зазначено, що в телефонній розмові посадовою особою Департаменту екології та природніх ресурсів було повідомлено про відсутність правових підстав для внесення змін до дозволу відповідно до приписів Директиви Європейського парламенту та ради 2010/75/ЄС від 24 листопада 2010 року.

Позивач наполягає на невиконанні відповідачем пункту 2 припису № 4.2-20/2 від 06 липня 2021 року.

Обґрунтовуючи необхідність застосування спірних заходів реагування, суб`єкт владних повноважень зазначає, що перелік забруднюючих речовин, які може викидати товариство у атмосферне повітря, у дозволі товариства є необґрунтованим, а розрахунки викидів забруднюючих речовин при спалюванні медичних відходів, є неправдивими, неповними та недостовірними.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що перелік забруднюючих речовин у дозволі на викиди є необґрунтованим, а розрахунки викидів забруднюючих речовин при спалюванні медичних відходів, є неповними та недостовірними; суб`єктами господарювання не визначено викиди забруднюючих речовин при спалюванні медичних відходів на підставі Типової методики визначення питомих викидів від основних виробництв по галузях промисловості (n0002556-00), затвердженої Мінекоресурсів України 25 грудня 2000 року (далі - Типова методика) та з урахуванням викидів, зазначених у Стокгольмської конвенції, Керівництві по інвентаризації атмосферних викидів (CORINAIR), відповідно суб`єктами господарювання не забезпечено взяття на державний облік об`єктів, видів та обсягів забруднюючих речовин, що викидаються в атмосферне повітря, які справляють шкідливий вплив.

Отже, фактично суб`єктом державного контролю під час позапланової перевірки та судом першої інстанції надавалася оцінка дозвільному документу, який було видано відповідачу дозвільним органом.

Колегія суддів зауважує, що у постанові від 27 липня 2022 року у справі № 420/14973/21 Верховний Суд дійшов таких висновків:

« 37 «…» наведеними вище положеннями законодавства передбачено право Держекоінспекції надавати приписи центральним і місцевим органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування щодо зупинення дії чи анулювання в установленому законодавством порядку дозволів, ліцензій, сертифікатів, висновків, рішень, лімітів, квот, погоджень, свідоцтв на спеціальне використання природних ресурсів, викиди і скиди забруднюючих речовин у навколишнє природне середовище, поводження з небезпечними хімічними речовинами, транскордонне переміщення об`єктів рослинного і тваринного світу (у тому числі водних живих ресурсів), а також щодо встановлення нормативів допустимих рівнів шкідливого впливу на стан навколишнього природного середовища.

38. Тобто наведені вище положення законодавства виокремлюють різні за своєю правовою природою види приписів, один з яких адресується суб`єкту господарювання та є обов`язковою для виконання у визначені строки письмовою вимогою посадової особи органу державного нагляду (контролю) щодо усунення ним порушень вимог законодавства (частина сьома статті 7 Закон № 877-IV та пункт «е» частини першої статті 20-2 Закону № 1264-XII), інший - адресується центральним органам виконавчої влади, їх територіальним органам, місцевим органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування з метою вжиття ними заходів щодо зупинення дії чи анулювання в установленому законодавством порядку дозволів, ліцензій, сертифікатів, висновків, рішень, лімітів, квот, погоджень, свідоцтв на спеціальне використання природних ресурсів, викиди і скиди забруднюючих речовин у навколишнє природне середовище, поводження з небезпечними хімічними речовинами, транскордонне переміщення об`єктів рослинного і тваринного світу (у тому числі водних живих ресурсів), а також щодо встановлення нормативів допустимих рівнів шкідливого впливу на стан навколишнього природного середовища (пункт «Ї» частини першої статті 20-2 Закону № 1264-XII).

39. При цьому загальні законодавчо визначені підстави та порядок анулювання документу дозвільного характеру регламентовані Законом № 2806-IV.

41. У свою чергу абзацом п`ятим частини сьомої статті 4-1 Закону № 2806-IV встановлено право дозвільного органу, що видав документ дозвільного характеру звернутися до адміністративного суду з позовом про застосування заходу реагування у виді анулювання документа дозвільного характеру за наявності хоча б однієї з таких підстав:

1) встановлення факту надання в заяві про видачу документа дозвільного характеру та документах, що додаються до неї, недостовірної інформації;

2) здійснення суб`єктом господарювання певних дій щодо провадження господарської діяльності або видів господарської діяльності, на які отримано документ дозвільного характеру, з порушенням вимог законодавства, щодо яких дозвільний орган видавав припис про їх усунення із наданням достатнього часу для їх усунення.».

Отже, дозвільний орган, що видав документ дозвільного характеру, має право звернутися до адміністративного суду з позовом про застосування заходу реагування у виді анулювання документа дозвільного характеру у разі, серед іншого, встановлення факту надання в заяві про видачу документа дозвільного характеру та документах, що додаються до неї, недостовірної інформації.

Відтак, в межах спірних правовідносин суд не надає оцінку наявності факту надання в заяві про видачу документа дозвільного характеру та документах, що додаються до неї, недостовірної інформації.

Відповідно, в світлі спірних правовідносин відсутні підстави для формування правового висновку щодо застосування Стокгольмської конвенції про стійкі органічні забруднювачі, підписаної від імені України від 23 травня 2001 року у м. Стокгольмі та Ратифікованої на підставі Закону України «Про ратифікацію Стокгольмської конвенції про стійкі органічні забруднювачі» 18 квітня 2007 року № 949-V.

Колегія суддів враховує встановлені судами попередніх інстанцій обставини, що відповідний дозвіл товариству видано Департаментом екології та природних ресурсів Одеської обласної державної адміністрації, як спеціально уповноваженим органом виконавчої влади. Такий дозвіл є чинним, на момент перевірки товариства та на момент звернення до суду з цим позовом такий дозвіл не скасовувався, зокрема, у судовому порядку.

Водночас суд апеляційної інстанції покликався на справу № 420/20008/21, у межах якої Міністерством захисту довкілля та природних ресурсів України заявлено вимогу про анулювання Висновку державної екологічної експертизи від 08 серпня 2016 року № 7-03/12-18461/10.

В свою чергу, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2022 року, у справі № 420/20008/21 у задоволені позову відмовлено.

Відтак, на момент звернення позивача до суду та розгляду справи, висновок державної екологічної експертизи від 08 серпня 2016 року № 7-03/12-18461/10 є чинними.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду, сформованою у постанові від 12.09.2019 у справі №440/3838/18, «….для констатації порушення умов і вимог до викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря повинні бути встановлені наступні обставини: підприємство, цех, агрегат, установка, транспортний засіб тощо здійснюють викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин або суміші таких речовин; такі речовини або їх суміші дійсно є забруднюючими (наявні у Переліку найбільш поширених і небезпечних забруднюючих речовин, викиди яких в атмосферне повітря підлягають регулюванню, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2001 № 1598, або наявні докази, що речовини можуть прямо або опосередковано справляти негативний вплив на здоров`я людини та стан навколишнього природного середовища); викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря відбуваються без отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами.».

Отже, позивач для констатації порушення умов і вимог до викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря наділений повноваженнями встановлювати, серед іншого, що викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря відбуваються без отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами.

Проте відповідачем не зафіксовано в акті перевірки та відповідно судами попередніх інстанцій не встановлювалися обставини щодо наявності у відповідача цеху, агрегату, установки тощо (здійснюють викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин або суміші таких речовин), які не передбачені виданим дозволом; такі речовини або їх суміші дійсно є забруднюючими (наявні у переліку найбільш поширених і небезпечних забруднюючих речовин); чи охоплює перелік забруднюючих речовин у висновку державної екологічної експертизи від 08 серпня 2016 року № 7-03/12-18461/10 та дозволі на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря № 511500000-3 від 09 жовтня 2017 року фактичні викиди.

Водночас позивач не позбавлений права в межах наданих повноважень провести перевірку суб`єкта владних повноважень з метою виявлення та належного фіксування переліку вищезазначених обставин.

Щодо виконання відповідачем пунктів 3 та 7 припису № 4.2-20/2 від 06 липня 2021 року, колегія суддів зазначає таке.

Пунктом 3 та 7 припису передбачено забезпечити виконання умов висновку державної екологічної експертизи № 7-03/12-18461/10-16 від 08 серпня 2016 року в частині виконання обов`язків: 1. забезпечення повного збирання, належного зберігання та недопущення псування відходів, для утилізації яких в Україні існує відповідна технологія, що відповідає вимогам екологічної безпеки; 2. здійснення організаційних, науково-технічних та технологічних заходів для максимальної утилізації відходів, реалізації чи передачі їх іншим споживачам або підприємствам, установам та організаціям, що займаються збиранням, обробленням та утилізацією відходів;

забезпечити здійснення моніторингу місць утворення, зберігання і видалення відходів.

Судом апеляційної інстанції зазначено, що пункти 3 та 7 припису Держекоінспекції від 06 липня 2021 року є нечіткими та незрозумілими.

Водночас судом апеляційної інстанції акцентовано увагу на тому, що у судовому засіданні, представник суб`єкта владних повноважені не зміг надати будь-яких обґрунтованих пояснень щодо того, які саме конкретні дії має вчинити товариство на виконання пунктів 3 та 7 припису Держекоінспекції від 06 липня 2021 року.

В контексті змісту статті 341 КАС України колегія суддів констатує, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка. Об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.

Отже встановлені вищезазначені обставини не переоцінюються судом касаційної інстанції.

В світлі спірних правовідносин та встановлених судами попередніх інстанцій обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що зупинення господарської діяльності товариства, за наявності чинного дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря, а також з урахуванням нечіткості вимог суб`єкта владних повноважень, суперечитиме принципу співмірності обраного заходу реагування.

Суд звертає увагу, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00, пункт 23). Тому за наведених вище підстав, якими Суд обґрунтував своє рішення, не вбачається необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.

За змістом статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновком суду апеляційної інстанції.

Рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Керуючись статтями341, 345, 349, 350, 355, 356 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної екологічної інспекції України залишити без задоволення.

Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року у справі № 420/19303/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: С.М. Чиркін

А.А. Єзеров

В.М. Кравчук