Справа № 140/8004/25
Суддя: Волдінер Фелікс Арнольдович
Дата ухвалення: 2025-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року ЛуцькСправа № 140/8004/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Волдінера Ф.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), відповідно до якого просить суд:

1) визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), які полягають у застосуванні із червня 2023 року по квітень 2025 року включно, розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, при нарахуванні ОСОБА_1 грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2022 рік, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену для учасників бойових дій за 2024-2025 роки, надбавок та доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби та звільненням із неї;

2) зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 із червня 2023 року по квітень 2025 року включно, грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2022 рік, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену для учасників бойових дій за 2024- 2025 роки, надбавок та доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби та звільненням із неї, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2023, 01.01.2024 та 01.01.2025 відповідно.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Позивач проходив військову службу у Відповідача. У спірний період (червень 2023-квітень 2025) Відповідач нараховував грошове забезпечення, виходячи із розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018 (1762,00 грн), що, на думку Позивача, є протиправним.

Позивач вважає, що після скасування судовим рішенням (справа №826/6453/18) пункту 6 Постанови №103, мала застосовуватись первинна редакція пункту 4 Постанови №704, яка прив`язувала розрахунок до прожиткового мінімуму, встановленого на 1 січня календарного року.

Позивач також стверджує, що Постанова КМУ №481, яка знову встановила фіксовану суму 1762,00 грн, суперечить акту вищої юридичної сили Закону України №1774-VІІІ, який вимагає застосування актуального прожиткового мінімуму.

Ухвалою судді від 24.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач позов не визнав, надав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що діяв правомірно та у суворій відповідності до норм чинного законодавства. Вказав, що пункт 4 Постанови №704 (в редакції Постанови №103) прямо зобов`язував застосовувати показник 1762,00 грн. Крім того, наголосив, що 20.05.2023 набрала чинності Постанова КМУ №481, яка повторно встановила, що розрахунки проводяться виходячи з розміру 1762 гривні. Оскільки весь спірний період (червень 2023 квітень 2025) припадає на час дії Постанови №481, Відповідач не мав правових підстав застосовувати іншу розрахункову величину.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких мотивів та підстав.

Позивач з 11.04.2019 проходила військову службу за контрактом у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ).

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) від 24.04.2025 №402-ОС позивача виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення.

У спірний період (з червня 2023 року по квітень 2025 року) нарахування позивачеві грошового забезпечення та похідних виплат проводилося, виходячи із розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, обчисленого з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» - 1762 грн, що підтверджується архівними відомостями особистих карток грошового забезпечення, долучених Позивачем, та не заперечується Відповідачем.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі Закон №2011-ХІІ), який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців.

Відповідно до частин 1, 2 та 4 статті 9 Закону №2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби. До складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, премії) та одноразові додаткові види грошового забезпечення. Частина 4 цієї статті чітко визначає, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначених норм Закону, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №704), яка набрала чинності 01.03.2018.

Для правильного вирішення спору суд вважає за необхідне проаналізувати динаміку змін нормативного регулювання спірних правовідносин, оскільки Позивач посилається на різні редакції пункту 4 Постанови №704.

Пунктом 4 Постанови №704 в первинній редакції (чинній на момент прийняття, але до набрання чинності) було визначено, що розміри посадових окладів та окладів за військовими званнями визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.

Однак, 21.02.2018 Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі - Постанова №103), яка набрала чинності 24.02.2018. Пунктом 6 Постанови №103 було внесено зміни до Постанови №704, зокрема, пункт 4 було викладено в такій редакції: «Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців... визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт...». Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018 становив 1762,00 грн.

В подальшому, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, яка набрала законної сили, було визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови №103. Внаслідок скасування норми, що вносила зміни, з 29.01.2020 відновила дію первинна редакція пункту 4 Постанови №704 (розрахунок від прожиткового мінімуму на 1 січня календарного року). Саме на цей період (з 29.01.2020) поширюється практика судів щодо задоволення аналогічних позовів.

Проте, цей порядок розрахунку (виходячи з актуального прожиткового мінімуму) діяв до 19.05.2023 включно.

Суд встановлює, що 12.05.2023 Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704» (далі Постанова №481). Ця Постанова, згідно з її текстом та датою офіційного опублікування, набрала чинності 20.05.2023.

Пунктом 2 Постанови №481 було імперативно внесено зміну до пункту 4 Постанови №704, виклавши абзац перший в такій, новій редакції: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».

Предметом позову у цій справі є перерахунок грошового забезпечення за період з червня 2023 року по квітень 2025 року включно. Суд, співставивши дату набрання чинності Постановою №481 (20.05.2023) із заявленим Позивачем спірним періодом, констатує, що увесь період, за який Позивач просить здійснити перерахунок (починаючи з червня 2023 року), повністю припадає на час дії пункту 4 Постанови №704 в новій редакції (встановленій Постановою №481).

Таким чином, на момент нарахування грошового забезпечення Позивачу у червні 2023 року та в усіх наступних місяцях аж до звільнення у квітні 2025 року, чинною була нормативно-правова база, яка прямо зобов`язувала Відповідача (військову частину) здійснювати розрахунок, виходячи з фіксованої суми 1762,00 грн.

Відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), є суб`єктом владних повноважень (військовим формуванням), який при нарахуванні грошового забезпечення зобов`язаний керуватися частиною 2 статті 19 Конституції України та діяти у суворій відповідності до нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, які є чинними на момент здійснення нарахувань.

Доводи позивача про те, що Постанова №481 суперечить акту вищої юридичної сили (зокрема, Закону України №1774-VIII), не можуть бути підставою для задоволення позову в цій частині. Відповідач, як орган виконавчої влади, не уповноважений надавати оцінку законності чи конституційності нормативно-правових актів Уряду та зобов`язаний їх виконувати, доки вони є чинними та не скасовані у встановленому порядку.

Суд також враховує, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі №320/29450/24, яке було залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025, було визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови КМУ №481. Однак, ключовим у даному випадку є момент втрати чинності цією нормою. Відповідно до частини 2 статті 265 КАС України, нормативно-правовий акт втрачає чинність з дня набрання законної сили відповідним рішенням суду. Вказане судове рішення у справі №320/29450/24 набрало законної сили 18.06.2025.

Натомість, позивач була звільнена 24.04.2025, а спірний період, за який він просить перерахунок, охоплює час по квітень 2025 року. Таким чином, на момент виникнення усіх спірних правовідносин (червень 2023-квітень 2025) та на момент звільнення позивача і проведення з ним остаточного розрахунку, Постанова №481 та встановлена нею розрахункова величина 1762,00 грн були чинними. Скасування Постанови №481 у червні 2025 року не має зворотної дії в часі (ex tunc) та не створює для Позивача права на перерахунок за попередні періоди, коли ця постанова була чинною та підлягала обов`язковому застосуванню Відповідачем.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 КАС України). Зокрема, у постанові від 30.06.2025 у справі №280/8605/24, Верховний Суд, аналізуючи аналогічні правовідносини, дійшов висновку, що визнання у судовому порядку пункту 2 Постанови №481 нечинним не породжує для позивача юридичних наслідків щодо перерахунку за періоди до 18.06.2025, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин відповідні положення зазначеної постанови були чинними.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У даній справі Відповідач, посилаючись на чинні в спірний період норми Постанови №481, які прямо зобов`язували його здійснювати розрахунок саме з величини 1762,00 грн, довів правомірність своїх дій.

З огляду на зазначені вище обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки дії Відповідача щодо застосування розрахункової величини 1762,00 грн у період з червня 2023 року по квітень 2025 року відповідали чинному на той час законодавству.

З огляду на зазначені вище обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Оскільки Позивач на підставі Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору в цій категорії справ, та у задоволенні позову відмовлено, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 77, 241-246, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ф. А. Волдінер