Справа № 460/8573/25
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2025-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2025 рокуЛьвівСправа № 460/8573/25 пров. № А/857/26080/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Запотічний І.І.,

суддя Шинкар Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 червня 2025 року (головуючий суддя Комшелюк Т.О., м.Рівне) у справі №460/8573/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

15.05.2025 позивач ( ОСОБА_2 ) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (відповідач 1), ІНФОРМАЦІЯ_1 (відповідач 2), в якому просив: визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 , викладену у листі від 14.04.2025 №3-38/2/6129, направити солдата ОСОБА_1 на проходження медичного огляду ВЛК з метою визначення придатності ОСОБА_1 до військової служби у Збройних Силах України за станом здоров`я; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 видати солдату ОСОБА_1 направлення на Військово-лікарську комісію для проведення військово_лікарської експертизи стану його здоров`я, з метою визначення придатності ОСОБА_1 до військової служби у Збройних Силах України за станом здоров`я та вирішення питання про надання йому належного лікування; визнати протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 , викладену у листі від 15.01.2025 №249, направити солдата ОСОБА_1 на проходження медичного огляду ВЛК з метою визначення придатності ОСОБА_1 до військової служби у Збройних Силах України за станом здоров`я; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 видати солдату ОСОБА_1 направлення на Військово-лікарську комісію для проведення військово-лікарської експертизи стану його здоров`я, з метою визначення придатності ОСОБА_1 до військової служби у Збройних Силах України за станом здоров`я та вирішення питання про надання йому належного лікування.

Позов обґрунтовує тим, що внаслідок проходження військової служби стан здоров`я позивача значно погіршився, про що було повідомлено командира. Проте, позивача не було направлено на проходження ВЛК. 04.03.2024 позивач подав до військової частини НОМЕР_1 рапорт про направлення його на ВЛК для проведення військово-лікарської експертизи стану його здоров`я, з метою визначення придатності до військової служби за станом здоров`я, та направлення на подальше лікування. 03.06.2024 представник позивача отримав лист військовій частині НОМЕР_1 від 13.05.2024 про відмову направити солдата ОСОБА_1 на проходження медичного огляду ВЛК. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 19.09.2024 у адміністративній справі № 460/7322/24 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 розглянути по суті рапорт ОСОБА_1 04.03.2024 про направлення на проходження медичного огляду військово-лікарською комісією метою визначення придатності до військової служби у Збройних Силах України за станом здоров`я прийняттям відповідного рішення по суті вказаного рапорті прохання та з урахуванням висновків суду. Листом від 14.04.2025 № 3-38/2/6129 військова частина НОМЕР_1 відмовила позивачу у наданні направлення на проходження медичного огляду військово-лікарською комісією метою визначення придатності до військової служби у Збройних Силах України за станом здоров`я. 13.11.2024 позивач подав рапорт до ІНФОРМАЦІЯ_1 про направлення його на Військово-лікарську комісію для проведення військово-лікарської експертизи стану його здоров`я, з метою визначення придатності до військової служби за станом здоров`я, та направлення на подальше лікування. 20.01.2025 позивач отримав лист ІНФОРМАЦІЯ_1 від 15.01.2025 № 249, яким йому відмолено у наданні направлення на проходження медичного огляду військово-лікарською комісією метою визначення придатності до військової служби у Збройних Силах України за станом здоров`я.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 18 червня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга. Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Крім того, зазначає, що позивач безпосередньо приймав участь у бойових діях, забезпечував здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів пов`язаних із захистом Батьківщини. В результаті військової служби стан здоров`я позивача значно погіршився, йому важко пересуватися, виконувати фізичні навантаження. Позивач повідомляв командира про свою обмежену придатність несення служби у військовий час та погіршення стану здоров`я (підтверджує виписками із медичної картки, які наявні в матеріалах справи). Наголошує що це унеможливлює подальше проходження військової служби безпосередньо на лінії бойових дій. Проте позивача не було направлено на ВЛК. 04.03.2024 ОСОБА_1 подав до військової частини НОМЕР_1 рапорт про направлення його на Військово-лікарську комісію для проведення військово-лікарської експертизи стану його здоров`я, з метою визначення придатності до військової служби за станом здоров`я, та направлення на подальше лікування. Також, 13.11.2024 ОСОБА_1 подав рапорт до ІНФОРМАЦІЯ_1 про направлення його на Військово-лікарську комісію для проведення військово-лікарської експертизи стану його здоров`я, з метою визначення придатності до військової служби за станом здоров`я, та направлення на подальше лікування. Позивач вважає протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 , викладену у листі від 15.01.2025 №249, направити солдата ОСОБА_1 на проходження медичного огляду ВЛК. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

Позивач рядовий запасу, призваний на підставі Указу Президента України № 69/2022 від 24.02.2022, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.01.2023 №18 (по стройовій частині) зарахований з 23.01.2023 до списків особового складу частини, на всі види забезпечення, призначений на посаду номер обслуги 1-го механізованого відділення 1-го механізованого взводу 3-ої механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону, шпк «солдат» вважається таким, що з 23.01.2023 прийняв справи та посаду, приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Військову присягу позивач склав 10.02.2023 при Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується записом у військовому квитку позивача № НОМЕР_3 , виданого 12.07.1994.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.07.2023 № 215 ОСОБА_1 прийнято вважати таким, що самовільно залишив військову частину.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 26.12.2024 № 389-РС позивачу, у зв`язку з надходженням на адресу військової частини НОМЕР_1 витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, на підставі ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», призупинено військову службу.

На підставі вказаного вище наказу, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.12.2024 № 366 ОСОБА_1 прийнято вважати таким, якому призупинено військову службу у Збройних Силах України.

04.03.2024 позивач засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» рекомендованими листами з повідомленням про вручення надіслав на адресу командира Військової частини НОМЕР_1 , та в копіях на адресу Генерального штабу Збройних Сил України і керівника Центральної ВЛК Збройних Сил України, свій рапорт (з додатками) від 04.03.2024 про направлення на Військово-лікарську комісію та лікування, у якому позивач просив командира військової частини НОМЕР_1 направити його на Військово-лікарську комісію для проведення військово-лікарської експертизи стану здоров`я з метою визначення придатності до військової служби за станом здоров`я та направлення на подальше лікування.

Зазначений рапорт позивача отриманий Військовою частиною НОМЕР_1 08.03.2024, Генеральним штабом Збройних Сил України 11.03.2024 та Центральною ВЛК Збройних Сил України 07.03.2024.

Начальник штабу-заступник командира Військової частини НОМЕР_1 листом повідомив, що наказом командира військової частини від 21.07.2023 №215 ОСОБА_1 вважається таким, що самовільно залишив частину, а також, що медична служба військової частини зможе скерувати його на проходження медичного огляду ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби лише після його повернення до місця проходження військової служби та звернення до медичної роти Військової частини НОМЕР_1 у встановленому порядку.

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду із адміністративним позовом (позовною заявою) у цій справі з наведеними вище позовними вимогами до відповідача.

Вказані обставини встановлені рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 19.09.2024 у справі № 460/7322/24 і в силу ч. 4 ст. 78 КАС України доказуванню не підлягають.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 19.09.2024 у справі № 460/7322/24 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити певні дії задоволений частково. Визнано протиправною бездіяльність командира Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 04.03.2024 про направлення на проходження медичного огляду військово-лікарською комісією з метою визначення придатності до військової служби у Збройних Силах України за станом здоров`я. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 розглянути по суті рапорт ОСОБА_1 від 04.03.2024 про направлення на проходження медичного огляду військово-лікарською комісією з метою визначення придатності до військової служби у Збройних Силах України за станом здоров`я, з прийняттям відповідного рішення по суті вказаного рапорті прохання та з урахуванням висновків суду. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

14.04.2025 відповідачем 1 розглянутий рапорт позивача від 04.03.2024 про направлення його на ВЛК та листом № 3-38/216129 відмовив у такому направленні, зважаючи на те, що позивач з 21.07.2023 вважається таким, що самовільно залишив військову частину, а з 26.12.2024 не має статусу військовослужбовця, який виконує обов`язки військової служби.

13.11.2024 позивач звернувся до відповідача 2 із рапортом про направлення на Військово-лікарську комісію та лікування.

Відповідач 2 листом від 15.01.2025 № 249 повідомив позивача, що він не перебуває на тимчасовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 та відділах, а є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , отже з цим рапортом необхідно звертатися до безпосереднього начальника у вказаній в/ч, де він проходить військову службу.

Позивач не погоджуючись з відмовами відповідачів, звернувся до суду першої інстанції з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

В силу статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни України відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні введений воєнний стан.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено загальну мобілізацію, що проводиться на всій території України.

Надалі воєнний стан та загальну мобілізацію було продовжено. На час розгляду цієї справи воєнний стан та загальна мобілізація триває.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (Закон № 2232), ч. 1 ст. 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232 (в редакції, чинній на час прийняття наказу про самовільне залишення військової частини), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно ч. 4 ст. 24 Закону № 2232 військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: 1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять); 2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; 3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника); 4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою; 5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку. Відповідно до аб.1 ч. 2 ст. 24 Закону № 2232 військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством. Згідно з аб. 2 ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-XII початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, поданих відповідно до частини п`ятої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, та/або заяви, повідомлення начальника відповідного органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про вчинене кримінальне правопорушення. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань). Відповідно до приписів аб. 3-5 ч. 2 ст. 24 згаданого вище Закону військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються. Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців. Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

За змістом п. 144-1 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Згідно із п. 144-2 цього ж Положення військовослужбовці, військову службу яким призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються. Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців. Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України.

Дисциплінарний статут Збройних сил України, затверджений Законом України від 24.03.199 № № 551-XIV (Дисциплінарний статут ЗСУ) визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Порядок розгляду пропозицій, заяв та скарг врегульовано розділом V Дисциплінарного статуту ЗСУ.

Згідно статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 548-XIV (Статут ЗСУ), із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника, тобто «по команді». Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання.

Механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони), Збройних Силах України (далі - Збройні Сили) та Державній спеціальній службі транспорту, визначений Порядком організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженим Наказ Міністерства оборони України 06 серпня 2024 року № 531, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07 серпня 2024 р. за № 1214/42559 (Порядок № 531).

Відповідно до розділу ІІ Порядку № 531, рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації. Усні рапорти розглядаються негайно, але не пізніше ніж у строки, для розгляду рапортів у паперовій формі, визначені пунктом 9 розділу III цього Порядку. Відповідь на усний рапорт надається усно.

Особливості подання та розгляду рапортів в електронній формі встановлені розділом ІІІ Порядку № 531.

За змістом п. 9 розділу IІІ Порядку № 531 розгляд паперового рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється: невідкладно, але не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які стосуються військової дисципліни, обов`язків особового складу під час виконання бойових наказів (розпоряджень), збереження життя та здоров`я особового складу, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин; у строк не більше 14 днів із дня подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які не відносяться до питань, визначених підпунктом 1 цього пункту.

Таким чином, подання рапорту «по команді» означає направлення (подання особисто) його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі, до прямого керівника, командира військової частини або іншої особи, що наділена правом вирішувати питання по суті, зокрема, питання звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби. Рапорт має дійти до останньої ланки з клопотаннями безпосередніх (прямих) командирів (начальників), а останні, в свою чергу, мають обов`язок прийняти відповідне рішення (наприклад: наказ, відповідь на рапорт та інше (про задоволення чи відмову у вирішенні такого питання), а у разі відмови у вирішенні питання, із зазначенням у ній обґрунтування причин та підстав для відмови та з посиланнями на акти законодавства.

При цьому, саме військовослужбовець, подаючи рапорт про отримання направлення для проходження військово-лікарської комісії, має обов`язок подати/направити такий рапорт у спосіб і в порядку та з дотриманням вищенаведеного чинного законодавства.

Як зазначає відповідач 1, позивач з моменту самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 до теперішнього часу відсутній на місці служби, і будь-яких заперечень чи пояснень про причини самовільного залишення на адресу безпосереднього командира не надходило, що встановлено відповідними матеріалами службового розслідування.

Відтак, зважаючи на вищевикладені положення норм права, з 21.07.2023 позивач вважається таким, що самовільно залишив військову частину, а з 26.12.2024 останній не має статусу військовослужбовця, який виконує обов`язки військової служби, що зумовлює настання відповідних правових наслідків, пов`язаних із непоширенням пільг і соціальних гарантій, встановлених законодавством, передбачених для військовослужбовців, які дійсно проходять військову службу.

Абзацом 2 пункту 6.1 глави 6 розділу II Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402 (Положення № 402) передбачено, що прямі начальники від командира окремої частини, йому рівних та вище мають право направляти підпорядкованих військовослужбовців на медичний огляд ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби виключно за рекомендацією лікаря закладу охорони здоров`я (установи), у разі виявлення у військовослужбовця під час обстеження або лікування захворювань, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), що можуть зумовлювати непридатність до військової служби.

Згідно п.6.6. глави 6 розділу II Положення № 402 військовослужбовці оглядаються ВЛК у закладах охорони здоров`я (установах) за територіальним принципом або за місцем лікування, навчання, перебування у відрядженні, за місцем проведення відпустки.

Водночас, абз.1 п. 6.4. глави 6 розділу II Положення № 402 у разі виявлення під час обстеження або лікування у закладі охорони здоров`я (установі) у військовослужбовця захворювання, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), які зумовлюють непридатність до військової служби, ці особи направляються на медичний огляд для встановлення ступеня придатності до військової служби за рішенням начальника (керівника) закладу охорони здоров`я (установи) на підставі подання начальника (керівника) лікувального відділення, в якому обстежується (лікується) військовослужбовець, про що робиться запис у медичній карті стаціонарного (амбулаторного) хворого (медичній книжці), який завіряється підписом начальника (керівника) закладу охорони здоров`я (установи).

З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що для отримання відповідного направлення для проходження військово-лікарської комісії має бути дотримано декілька основних особливостей, а саме: військовослужбовець має проходити військову службу та бути підпорядкованим відповідному начальнику (командиру); направлення на військово-лікарську комісію здійснюється виключно за рекомендацією лікаря закладу охорони здоров`я (установи); згадана вище рекомендація отримується у разі виявлення у військовослужбовця під час обстеження або лікування захворювань, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), що можуть зумовлювати непридатність до військової служби; військовослужбовці оглядаються ВЛК у закладах охорони здоров`я (установах) за територіальним принципом або за місцем лікування, навчання, перебування у відрядженні, за місцем проведення відпустки.

Таким чином, проаналізувавши вищезазначені нормативно-правові акти, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки з 21.07.2023 позивач вважається таким, що самовільно залишив військову частину, а з 26.12.2024 ОСОБА_1 не має статусу військовослужбовця, який виконує обов`язки військової служби, то правові підстави для видачі Військовою частиною НОМЕР_1 направлення позивачу на проходження медичного огляду ВЛК відсутні, тому відмова Військової частини НОМЕР_1 є правомірною. Аналогічно правомірною є і відмова ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо направлення позивача на Військово-лікарську комісію для проведення військово-лікарської експертизи стану його здоров`я, з метою визначення придатності ОСОБА_1 до військової служби у Збройних Силах України за станом здоров`я та вирішення питання про надання йому належного лікування, позаяк позивач не перебуває на тимчасовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 і у відділах.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 червня 2025 року у справі №460/8573/25 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. І. Запотічний
Т. І. Шинкар