Справа № 320/57901/24
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2025-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2025 року справа № 320/57901/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Франковської А.Р., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

за участю сторін:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача Пацалюк А.В.,

представника відповідача Білоруцький В.М.,

представника третьої особи: Білоруцький В.М.,

Суть спору: 14.11.2024 до Київського окружного адміністративного суду через підсистему "Електронний Суд" звернувся ОСОБА_1 із позовом до Державної міграційної служби України, третя особа Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви від 25.01.2025, просить суд:

- поновити строк звернення до суду із адміністративним позовом;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №103-24 від 14.06.2024, громадянина російської федерації ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 );

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина російської федерації ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначає, що рішення Державної міграційної служби України №103-24 від 14.06.2024 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. На думку позивача, при його ухваленні були порушені норми національного законодавства та міжнародні стандарти у сфері захисту прав людини.

Позивач є громадянином Російської Федерації, за національністю грузин. Позивач стверджує, що залишив країну громадянської належності через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з боку державних органів РФ, зокрема у зв`язку з його політичними переконаннями, етнічною приналежністю та відкритою позицією щодо засудження агресивних дій Російської Федерації. З цієї причини позивач не може і не бажає користуватися захистом держави свого походження, оскільки вважає її джерелом загрози своїй свободі, безпеці та гідності.

30.11.2018 позивач прибув в Україну, перетнувши державний кордон у Харківській області, і з того часу постійно проживає в місті Києві. 08.10.2019 позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У заяві та під час співбесіди позивач повідомив про обставини, які, на його думку, свідчать про наявність підстав для надання відповідного статусу, наголошуючи на тому, що йому соромно називати країну свого походження, оскільки вона є агресором щодо Грузії (Абхазії) - батьківщини його родини, а також щодо України, де він нині проживає.

Позивач зазначає, що має тісні соціальні зв`язки з Україною: проживає разом із громадянкою України, яка є його громадянською дружиною, та донькою, працює дитячим тренером з карате на добровільних засадах, активно допомагає Збройним Силам України. Позивач вважає, що його соціальна інтеграція в українське суспільство є глибокою та незворотною.

На думку позивача, Державна міграційна служба України не врахувала всі обставини справи, не провела належної перевірки достовірності наданої ним інформації, не звернулась до компетентних органів для підтвердження або спростування його тверджень, як це передбачено статтями 9, 10, 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Крім того, позивач вказує на порушення вимог частини 6 статті 8 цього Закону, відповідно до якої рішення про відмову може бути ухвалене лише у випадку очевидної необґрунтованості заяви, що, на його переконання, не було доведено.

Позивач також посилається на положення міжнародного права, зокрема на статтю 14 Загальної декларації прав людини, статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Директиву Європейського Союзу від 29.04.2004 "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, які потребують іншої форми міжнародного захисту", а також на Керівництво УВКБ ООН щодо процедур та критеріїв визначення статусу біженця. Позивач стверджує, що його заява відповідає критеріям правдоподібності, послідовності та обґрунтованості, а його твердження не суперечать загальній інформації про ситуацію в країні походження.

Таким чином, позивач наголошує, що рішення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без належного дослідження обставин справи, і просить суд визнати його протиправним та скасувати.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.01.2025 позовну заяву залишено без руху та встановлено десятиденний строк усунення недоліків позову, протягом якого позивачу необхідно було надати позовну заяву у паперовій формі із належним чином засвідченими доказами у паперовій формі; надати уточнену позовну заяву, в якій зазначити: повні реквізити оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина російської федерації ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ); адреси електронної пошти відповідача та третьої особи; відомості про наявність або відсутність електронного кабінету сторін; конкретний перелік документів та інших доказів, що додаються до позову, із зазначенням конкретних найменувань документів.

12.02.2025 канцелярію суду зареєстровано заяву представника позивача про усунення недоліків позову, подану через підсистему "Електронний суд" 25.01.2025, до якої, зокрема, додано уточнену позовну заяву.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.07.2025 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області. Призначено судове засідання у справі на 09.09.2025. Витребувано докази у справі від сторін.

12.08.2025 через підсистему "Електронний суд" відповідачем подано відзив на позовну заяву та докази у справі. У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти його задоволення, з огляду на відсутність правових підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідач зазначає, що відповідно до пунктів 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, може бути надано лише за наявності обґрунтованих побоювань переслідування за конвенційними ознаками або загрози життю, свободі чи безпеці в країні походження. Відповідач наголошує, що під час розгляду заяви позивача були застосовані положення Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року, Керівництва УВКБ ООН щодо процедур і критеріїв визначення статусу біженця, а також Керівних положень УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців" від 16.12.1998.

Згідно з міжнародними стандартами обов`язок доказування покладається на заявника, який має надати правдиві факти, що стосуються його заяви, для прийняття відповідного рішення. Водночас посадова особа має право перевіряти допустимі факти, володіє об`єктивною інформацією щодо країни походження та спрямовує заявника в процесі надання інформації.

Відповідачем було встановлено, що позивач є громадянином Російської Федерації, має середню освіту, проживав у місті Ростов-на-Дону, працював у приватних підприємствах, займався тренерською діяльністю з карате, не входив до політичних, релігійних чи громадських організацій. 30.11.2018 він нелегально перетнув державний кордон України, а 08.10.2019 звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Заява була прийнята до розгляду, оформлено документ №013911.

Позивач повідомив про побоювання бути несправедливо ув`язненим у РФ за свою громадянську позицію, критику політичної системи, недовіру до офіційних джерел інформації, а також про затримання його друзів без рішення суду. Водночас відповідач вважає, що ці твердження є загальними, не персоніфікованими, не підтверджені документально, не мають чіткої прив`язки до особистої діяльності позивача, не свідчать про реальну загрозу переслідування за конвенційними ознаками.

Відповідачем зазначено, що позивач у ході співбесіди повідомив про обставини, які, на його думку, свідчать про наявність загрози його свободі та безпеці в країні громадянської належності. Зокрема, позивач стверджував, що у 2017 році почав отримувати інформацію про зацікавленість ним з боку працівників ФСБ Російської Федерації, а в листопаді 2018 року в квартирі його батьків було проведено обшук. Відповідно до пояснень оперативних співробітників причиною таких дій була причетність позивача до вчинення ДТП з тяжкими наслідками для потерпілого. Позивачем стверджувалось, що стосовно нього в Російській Федерації порушено кримінальну справу за неправдивими обвинуваченнями у вимаганні грошових коштів на політичному підґрунті. За результатами перевірки за обліками Генерального секретаріату Інтерполу встановлено, що позивач обвинувачується у скоєнні злочину, передбаченого частиною 3 статті 163 КК РФ (вимагання) та знаходиться в міжнародному розшуку з 07.05.2019 на підставі ордеру на арешт від 21.03.2019.

Крім того, відповідач звертає увагу на порушення строків звернення із заявою, передбачених статтею 5 Закону, та відсутність пояснень щодо причин такого порушення. Відповідно до частини 6 статті 6 Закону центральний орган виконавчої влади має право відмовити у прийнятті заяви, якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених законом, і ці умови не змінилися.

Відповідач також підкреслює, що під час розгляду заяви були проведені співбесіди, оформлено відповідні документи, і в результаті аналізу наданих відомостей було встановлено, що позивач не довів наявність обставин, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону. Зокрема, не було надано переконливих доказів того, що позивач особисто зазнавав переслідувань або має реальні, обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

На підставі викладеного, відповідач вважає, що рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було ухвалене відповідно до вимог законодавства та міжнародних стандартів, із належним дослідженням обставин справи, і просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У судове засідання, призначене на 09.09.2025, з`явились представники позивача та відповідача.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.09.2025 судове засідання відкладено у зв`язку із необхідністю витребування доказів від відповідача на 18.09.2025.

У судовому засіданні 18.09.2025, на яке з`явились позивач, представник позивача, представник відповідача та третьої особи (спільний представник), позивач надав суду усні пояснення щодо обставин справи, представник позивача підтримав позов, представник відповідача та третьої особи проти позову заперечував.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.09.2025 витребувано докази у справі від позивача та відповідача, відкладено судове засідання на 21.10.2025.

20.10.2025 через підсистему "Електронний суд" представником відповідача на виконання вимог ухвали суду від 18.09.2025 надано докази у справі.

У судове засідання, призначене на 21.10.2025, з`явились позивач, представник позивача, представник відповідача та третьої особи (спільний представник).

В судовому засіданні 21.10.2025 долучено до матеріалів справи додаткові письмові пояснення позивача, в яких позивач детально описує історію своєї родини, яка походить з Абхазії, регіону, що став епіцентром збройного конфлікту між Грузією та проросійськими силами. Під час війни в Абхазії, родина позивача проживала в місті Галі, де зазнала збройного нападу. 17.06.1992 повертаючись з дачі, автомобіль, в якому їхали батьки позивача, був обстріляний озброєними особами у військовій формі. Батько та мати отримали численні поранення, зокрема мати - вісім кульових поранень у спину та осколкові ураження голови, а батько - поранення в спину. Позивач, який на той момент був дитиною, перебував у другому автомобілі, що також зазнав нападу, але завдяки діям водія діти не постраждали. Позивач наголошує, що ці події залишили глибокий слід у його свідомості та сформували стійке несприйняття політики Російської Федерації.

Після окупації Абхазії родина була змушена переїхати до Ростова-на-Дону, де проживали рідні позивача (батьки матері), там позивач продовжив навчання, розпочав спортивну кар`єру та досяг значних успіхів у карате. Водночас, як зазначає позивач, він ніколи не сприймав російську державну політику, відкрито засуджував дії РФ, не довіряв офіційним джерелам інформації та зберігав грузинську ідентичність. У додаткових поясненнях позивач підкреслює, що його родина завжди вважала Абхазію частиною Грузії, а Росію - державою-агресором, відповідальною за втрату домівки, поранення батьків та розпад родинних зв`язків.

Позивач також вказує, що після повномасштабного вторгнення РФ в Україну у 2022 році його родичі переїхали з Росії до Абхазії та Грузії, а сам він залишився в Україні, де проживає однією родиною з громадянкою України, виховує доньку, працює дитячим тренером з карате та підтримує Збройні Сили України. Позивач наголошує на повному засудженні політики Росії та на тому, що не може і не бажає користуватися її захистом.

Усі наведені обставини, на думку позивача, свідчать про наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у країні громадянської належності, що, відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", є підставою для визнання його особою, яка потребує міжнародного захисту.

В судовому засіданні 21.10.2025 представник відповідача та третьої особи (спільний представник) виклав свої заперечення проти позов.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.10.2025 витребувано докази у справі від Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України. Відкладено судове засідання на 11.11.2025.

Департамент міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України, діючи в межах своєї компетенції, надав відповідь від 30.10.2025 №, зареєстровану канцелярією суду 03.11.2025, в якій виклав свою позицію щодо витребування доказів, пов`язаних з інформацією про ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , що міститься в інформаційній системі Інтерполу. Департамент повідомив, що відповідно до наказу Національної поліції України від 06.02.2018 №111 (із змінами), він є самостійним структурним підрозділом центрального органу управління поліції, який забезпечує виконання завдань і функцій Національної поліції України у сфері міжнародного поліцейського співробітництва. Зокрема, Департамент виконує функції Національного центрального бюро Інтерполу в Україні, реалізуючи повноваження щодо представництва та забезпечення виконання зобов`язань України в Інтерполі.

Згідно з обліками Генерального секретаріату Інтерполу, ОСОБА_1 перебуває в розшуку за запитом правоохоронних органів російської федерації з метою затримання, арешту, обмеження свободи пересування та подальшої видачі (екстрадиції). Водночас Департамент наголосив, що він не є розпорядником або адміністратором інформаційної системи Інтерполу, а лише її користувачем. Відтак, при отриманні інформації з банків даних Інтерполу, Департамент зобов`язаний дотримуватись встановлених Правил Інтерполу.

Згідно з положеннями зазначених Правил, використання відомостей з інформаційної системи Інтерполу в адміністративних цілях можливе лише за наявності дозволу джерела, яке внесло відповідну інформацію. У даному випадку таким джерелом є Національне центральне бюро Інтерполу в російській федерації. Проте, з огляду на повномасштабну збройну агресію рф проти України та запровадження воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, координація, організація та забезпечення співробітництва органів і підрозділів поліції України з компетентними органами рф у сфері протидії злочинності з використанням можливостей Інтерполу припинено. У зв`язку з цим, на дату надання відповіді звернення до НЦБ Інтерполу в рф з метою отримання дозволу на використання інформації щодо ОСОБА_1 в адміністративних цілях є неможливим.

Крім того, Департамент повідомив, що не володіє судовими рішеннями або іншими документами, на які є посилання в особовій справі в інформаційній системі Інтерполу щодо ОСОБА_1 , а також документами, які стали підставою для внесення інформації про нього до зазначеної системи. Також Департамент не має повноважень щодо розшифрування інформації, що міститься в інформаційній системі Інтерполу.

У судове засідання, призначене на 11.11.2025, з`явились позивач, представник позивача, представник відповідача та третьої особи (спільний представник).

У судовому засіданні 11.11.2025 судом долучено до матеріалів справи докази, надані Департаментом міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України, досліджено матеріали справи, закінчено з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами та на стадії ухвалення судового рішення оголошено перерву до 13.11.2025 13:00 год.

Судове засідання 13.11.2025 знято з розгляду у зв`язку з відсутністю в приміщенні суду електроенергії. Наступне засідання призначене на 17.11.2025 о 13:00 год.

Заслухавши позивача, представників позивача, відповідача та третьої особи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Ростов-на-Дону, Російська РФСР, що підтверджується паспортом громадянина Російської Федерації серії НОМЕР_1 , виданим 28.04.2010, код підрозділу 6110-015 (т.1, а.с. 185-188) та паспортом для виїзду закордон типу Р, серії НОМЕР_2 , виданим 22.08.2012, орган, що видав ФМС 61027 (т.1, а.с. 189-194).

Позивач народився в родині Кобалія Іраклія Вахтанговича - уродженця Абхазії, та ОСОБА_3 - росіянки. У 1984 році родина позивача переїхала до міста Галі в Абхазії.

17.06.1992 під час збройного конфлікту між Грузією та Росією в Абхазії родина позивача зазнала збройного нападу, батьки були поранені. За твердженням позивача, напад здійснили особи, які видавали себе за абхазців, але пізніше з`ясувалося, що це були представники російських формувань. Після окупації міста Галі родина позивача була змушена залишити ОСОБА_4 та переїхати до ОСОБА_5 -на-Дону, де проживали батьки матері.

У період з 2014 року позивач відкрито засуджував політику Російської Федерації, не сприймав офіційну пропаганду, зберігав грузинську ідентичність. Позивачем стверджується, що у 2017 році він почав отримувати інформацію про зацікавленість ним з боку працівників ФСБ Російської Федерації, а в листопаді 2018 року в квартирі його батьків було проведено обшук. Відповідно до пояснень оперативних співробітників причиною таких дій була причетність позивача до вчинення ДТП з тяжкими наслідками для потерпілого. Позивачем надано інформацію, що стосовно нього в Російській Федерації порушено кримінальну справу за обвинуваченнями у вимаганні грошових коштів на політичному підґрунті. За результатами перевірки за обліками Генерального секретаріату Інтерполу встановлено, що позивач обвинувачується у скоєнні злочину, передбаченого частиною 3 статті 163 КК РФ (вимагання) та знаходиться в міжнародному розшуку з 07.05.2019 на підставі ордеру на арешт від 21.03.2019. З огляду на це позивач має побоювання, що може стати жертвою, оскільки його громадянська позиція була відома, а він не входив до жодних політичних чи релігійних організацій, що могло б слугувати захистом.

30.11.2018 позивач перетнув державний кордон України в Харківській області та прибув до міста Києва, де проживає до теперішнього часу.

08.10.2019 головним спеціалістом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Угро О.С. складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МКМ №000625 (т.1, а.с. 183), в якому зафіксовано, що 08.10.2019 за адресою: м. Київ, вул. Петропавлівська, 11, встановлено гр. РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме проживає без документів на право проживання в Україні, за що передбачена відповідальність відповідно до частини 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

На підставі протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МКМ №000625 винесено постанову про накладення адміністративного стягнення від 08.10.2019 серії ПН МКМ №000620 (т.1, а.с. 182), згідно з якою перший заступник начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Пустовіт О.О., розглянувши справу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 , установив, що позивач порушив статтю 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та ОБГ", та постановив, що відповідно до частини 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення на позивача слід накласти адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1 700,00 грн.

Відповідно до квитанції №4В945800 від 08.10.2019 (т.1, а.с. 184) позивачем сплачено штраф у розмірі 1 700,00 грн.

08.10.2019 позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №261 (т.1, а.с. 178-181). Заява була прийнята до розгляду Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області також було оформлено реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1, а.с. 209) та дактилоскопічну карту позивача (т.1, а.с. 210).

Крім того, позивачем було здано Центральному міжрегіональному управлінню Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на зберігання паспорт громадянина РФ серії НОМЕР_2 , що підтверджується розпискою (т.1, а.с. 211), натомість позивачу було видано довідку про звернення за захистом в Україні від 08.10.2019 №010990 у справі №2019KV0261 (т.1, а.с. 212).

Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області позивача було запрошено на співбесіду для уточнення відомостей та анкетних даних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на 24.10.2019, що підтверджується запрошенням (т.1, а.с. 213).

24.10.2019 Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області було проведено співбесіду з позивачем для уточнення відомостей та анкетних даних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується протоколом співбесіди від 24.10.2019 у справі №2019KV0261 (а.с. 214-216). У ході співбесіди позивач повідомив про обставини, що, на його думку, свідчать про загрозу його життю, свободі та безпеці.

29.10.2019 Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області складено висновок працівника щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1, а.с. 217), згідно з яким з метою дослідження матеріалів справи вважається за доцільне прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі цього висновку Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області видано наказ від 29.10.2019 №733 (т.1, а.с. 218), яким наказано прийняти в оформлення документи громадянина Російської Федерації ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час дослідження матеріалів особової справи №2019KV0261 працівниками Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області було встановлено, що позивач перебуває в міжнародному розшуку за порушення 2019/61033-1, посилковий номер повідомлення НЦБ 23356/2019, за ініціативою Росії, що підтверджується відповідними матеріалами (т.1, а.с. 219-220).

Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області позивача було запрошено на співбесіду для уточнення відомостей та анкетних даних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на 29.11.2019, що підтверджується запрошенням (т.1, а.с. 228).

29.11.2019 Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області було проведено додаткову співбесіду з позивачем для уточнення відомостей та анкетних даних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується протоколом додаткової співбесіди від 29.11.2019 у справі №2019KV0261 (т.1, а.с. 229-230).

Згідно з повідомлення Служби безпеки України від 09.01.2020 №51/1-11/121-1 (т.1, а.с. 228) відсутня інформація, яка згідно зі статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" може перешкоджати отриманню статусу біженця або додаткового захисту в Україні стосовно позивача.

10.08.2021 Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області було проведено додаткову співбесіду з позивачем для уточнення відомостей та анкетних даних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується протоколом додаткової співбесіди від 10.08.2021 у справі №2019KV0261 (т.1, а.с. 248-249).

Позивачу було видано довідку про звернення за захистом в Україні від 11.05.2022 №013911 у справі №2019KV0261 (т.1, а.с. 250).

17.05.2024 начальником Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Гузь В. затверджено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у справі №2019KV0261 (а.с.250є-250й), згідно з яким вважається за доцільне рекомендувати ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Як підставу для відмови було зазначено відсутність обґрунтованих побоювань переслідування за конвенційними ознаками та недоведену загрозу життю, свободі чи безпеці в країні походження.

14.06.2024 Державна міграційна служба України прийняла рішення №103-24 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 250к-250л) стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач вважає, що зазначене рішення є необґрунтованим, не враховує його особисту історію, етнічне походження, громадянську позицію, а також реальні обставини, які свідчать про загрозу його життю, свободі та безпеці у країні громадянської належності. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання рішення протиправним та його скасування.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії, а тому органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 8, частина 2 статті 19 Конституції України).

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Зазначені норми означають, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків. Водночас суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з пунктами 1, 2 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України від 08.07.2011 №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон №3671-VI).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частинами 1 і 2 статті 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 5 статті 5 Закону 3671-VI передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у статті 6 Закону №3671-VI.

Так, за змістом частини 1 статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин", а також змісту цього захисту (29.04.2004) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з частиною 6 статті 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина 1 статті 8 Закону №3671-VI).

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина 4 статті 8 Закону №3671-VI).

У силу частин 6 та 7 статті 8 Закону №3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (частина 8 статті 8 Закону №3671-VI).

Відповідно до вимог статті 9 Закону №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до частин 11, 12 статті 9 Закону №3671-VI після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Згідно з частиною 5 статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина 2 статті 12 Закону №3671-VI).

Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884 (далі - Правила №649).

Відповідно до пункту 2.1 Правил №649 уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:

а) встановлює особу заявника;

б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб);

в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;

г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференцзв`язку;

ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);

е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;

є) проводить дактилоскопію заявника;

ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;

з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Правил №649 у разі наявності передбачених Законом підстав орган міграційної служби ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону №3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Судом встановлено, що Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної й об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила перебувати за межами країни своєї національної належності і стала біженцем.

До того ж, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Водночас ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні. При цьому, побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Водночас згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю й свободі, і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також слід зазначити, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 17.12.2020 у справі №420/3258/19, від 06.05.2022 у справі №420/470/21.

Так, судом встановлено, що з протоколів співбесіди від 24.10.2019, додаткових співбесід від 29.11.2019 та 10.08.2021 (особова справа №2019KV0261), вбачається, що позивачем були надані розширені та обґрунтовані відповіді на запитання представників Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Позивач чітко і послідовно виклав обставини свого походження, сімейного стану, місця проживання, професійної діяльності, а також причини, що спонукали його до звернення за міжнародним захистом. Він повідомив, що є громадянином Російської Федерації, за національністю - грузин, народився в місті Ростов-на-Дону, але з дитинства проживав у місті Галі, Абхазія, до моменту збройного конфлікту 1992-1993 років. Після нападу на його родину, внаслідок якого батьки отримали вогнепальні поранення, родина була змушена залишити ОСОБА_4 та поїхати до ОСОБА_5 -на-Дону, де мешкали батьки його матері (рідні дідусь та бабуся позивача). Позивач пояснив в судовому засіданні, що родина покинула в Абхазії рідний дім, всі свої речі і вимушено поїхала до ОСОБА_5 -на-Дону, оскільки в родині було троє дітей, батьки після важкого поранення, матері позивача була потрібна стороння допомога і вона потребувала проведення декількох операцій, тому батьки матері позивача, які мешкали в Ростові-на-Дону, надали прихисток родині позивача.

Позивач детально описав свою трудову діяльність: з 2000 року працював у ТОВ "Сюрприз" помічником адміністратора, а з 2016 року - заступником начальника комерційного відділу в ТОВ "Торговий дім", а також надав копію трудової книжки серії НОМЕР_3 , виданої 30.04.2000 (т.1, а.с. 197-198). Паралельно позивач займався тренерською діяльністю з карате, досягнувши міжнародного рівня, що підтверджується участю та перемогами у чемпіонатах світу та Європи (т.1, а.с. 199-206). Позивач також повідомив про свою сім`ю: дружину, двох дітей, батьків і рідних братів, які залишились проживати в Російській Федерації.

У ході співбесід позивач неодноразово наголошував на своїй громадянській позиції, яка полягає у відкритому засудженні політики Російської Федерації, зокрема щодо подій в Абхазії та Україні. Позивач зазначив, що з 2014 року активно висловлював свою незгоду з діями РФ, критикував корупцію, відсутність свободи слова, поширення пропаганди, та не приховував своїх переконань ані в колі друзів, ані публічно. Оскільки позивач займався спортом і був спортсменом міжнародного рівня, за його словами, у 2017 році він почав отримувати непрямі попередження від знайомих про зацікавленість ним з боку ФСБ, а в листопаді 2018 року дізнався про затримання своїх друзів, яких без суду утримували в ФСБ у Ростові-на-Дону. Позивач також повідомив, що правозахисники, які намагались допомогти його знайомим, попередили його про загрозу затримання.

У протоколі співбесіди зафіксовано, що 30.11.2018 року позивач нелегально перетнув державний кордон Російської Федерації, побоюючись арешту, та прибув в Україну, детально описавши маршрут: автобусом до Бєлгорода, потім пішки через кордон у Харківській області, після чого добрався до Харкова. Позивач пояснив, що не мав змоги звернутись до інших країн, оскільки Україна була йому близька за досвідом, культурою та політичними переконаннями, а також через попередні візити до України у 2003 та 2012 роках.

Окремо позивач повідомив про обшук у батьківському будинку, який, за його словами, був проведений співробітниками ФСБ РФ без пред`явлення жодних документів (а.с. 207). Обшук відбувся в нічний час, супроводжувався психологічним тиском, внаслідок чого його батько переніс мікроінфаркт. Працівники ФСБ, за твердженням позивача, шукали його, звинувачуючи у причетності до ДТП, що, на його думку, є сфабрикованим приводом. Батьків, матір і дружину викликали на допити, пропонували співпрацю, але вони відмовились.

Позивач чітко заявив, що звернувся до міграційної служби України з метою отримання захисту, оскільки його життю та свободі загрожує реальна небезпека. Він не має іншого громадянства, не звертався до інших країн, не має наміру повертатися до РФ до зміни політичної ситуації та припинення переслідувань.

На думку суду, твердження заявника є логічно викладеними, внутрішньо узгодженими, не містять суперечностей, підтверджуються деталізованими фактами, які позивач міг надати відповідачу на момент розгляду заяви. Співбесіди проведені відповідно до вимог законодавства, а відповіді позивача свідчать про наявність особистих, політичних та етнічних мотивів, що обґрунтовують його побоювання переслідування.

Таким чином, з урахуванням змісту співбесід, характеру наданих пояснень, загальної послідовності та правдоподібності тверджень, а також міжнародних та національних стандартів оцінки заяв про захист, суд вважає, що позивач заслуговує довіри як особа, яка обґрунтовано заявила про загрозу переслідування за політичними переконаннями, національністю та громадянською позицією, і яка не може повернутися до країни громадянської належності без реального ризику для життя та свободи.

Суд встановив, що відповідно до пояснень позивача, наданих під час судових засідань, зі змісту позовної заяви, додаткових письмових пояснень, а також матеріалів особової справи №2019KV0261, розпочатої 08.10.2019, що ведеться Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з наявністю, на його думку, реальних та обґрунтованих побоювань переслідування у країні походження Російській Федерації.

Суд бере до уваги, що ОСОБА_1 , громадянин Російської Федерації, активно та публічно висловлював свою підтримку Україні, засуджуючи дії держави своєї громадянської належності. Як вбачається з матеріалів справи, позивач неодноразово заявляв про свою солідарність з українським народом, зокрема через свої висловлювання. Оскільки позивач є спортсменом міжнародного рівня, багаторазовим призером чемпіонатів світу та Європи з карате, тренером, який виховував учнів-переможців міжнародних змагань його громадянська позиція, як вбачається з протоколів співбесід та додаткових пояснень, була відома широкому колу осіб, зокрема серед спортивної спільноти, учнів, колег, а також у публічному просторі. Позивач відкрито висловлював критику щодо політики Російської Федерації, засуджував агресію проти України, неодноразово публічно висловлювався про події в Абхазії та Україні, що, за його твердженням, викликало зацікавленість з боку працівників ФСБ РФ.

Суд також враховує, що неприйняття політики Російської Федерації позивачем сформувалося не ситуативно, а має глибоке коріння, пов`язане з особистим досвідом збройного конфлікту в Абхазії. Позивач народився в місті Ростов-на-Дону, але з раннього дитинства проживав у місті Галі, Абхазія, де його родина (етнічні грузини) зазнала збройного нападу у 1992 році. Автомобіль його батьків був обстріляний озброєними особами, які видавали себе за абхазців, але, як згодом з`ясувалося, були представниками російських формувань. Мати позивача отримала вісім кульових поранень у спину та осколкові ураження голови, батько - поранення в спину. Позивач, який на той момент був дитиною, уникнув загибелі завдяки тому що не перебував в цьому автомобілі. Ці події залишили глибоку психологічну травму та сформували стійке несприйняття російської державної політики.

Загальновідомими є обставини, що війна в Абхазії 1992-93 років є частиною грузинсько-абхазького конфлікту, який продовжився зіткненнями 1998 року та російським вторгненням 2008 року, коли Росія зайняла всю територію Абхазії, після чого визнала її незалежність. Того ж року Грузія визнала регіон окупованим Росією. Більшість етнічних грузинів (близько 200 тисяч людей) були змушені залишити Абхазію в результаті війни 1992-1993 років, оскільки їх масово вбивали та виганяли з автономії абхазькі сепаратисти та їхні союзники.

Після окупації міста Галі (Абхазія) Російською Федерацією родина позивача була змушена залишити Абхазію та повернутись до Росії, де проживали батьки матері. На той час позивачу було 12 років. Судом береться до уваги те, що позивач з дитинства не сприймав російську державну ідеологію, не ототожнював себе з громадянством, яке отримав формально, і завжди зберігав грузинську ідентичність, вільно володіє мегрельською мовою, яка є етнічною мовою грузинів, які проживали в місті Галі. Батьки позивача також не підтримували політичну лінію Російської Федерації щодо Абхазії, вважали її частиною Грузії та відкрито засуджували сепаратизм. Позивач неодноразово підкреслював під час співбесід та судових засідань, що йому соромно називати країну свого громадянства, оскільки вона є агресором щодо його історичної батьківщини - Грузії, а згодом і України з якою в позивача сформовано стійкі соціальні зв`язки дружина і донька

Ці обставини є юридично значущими, оскільки, відповідно до Керівництва УВКБ ООН "Про політичні переконання" (2002), навіть мирне вираження політичної позиції, якщо воно суперечить офіційній ідеології авторитарного режиму, може бути підставою для переслідування. Суд також враховує, що позивач, як публічна особа, спортсмен міжнародного рівня, є ідентифікованим у відкритому цифровому просторі, а його позиція щодо подій в Україні та політики РФ є відомою серед широкого кола осіб, що підвищує ризик переслідування в разі повернення до країни громадянської належності.

Відповідно до пункту 80 Керівництва УВКБ ООН, навіть якщо переконання або дії заявника ще не стали відомими агенту переслідування, достатньо, щоб існувала висока ймовірність того, що вони стануть відомими у разі повернення. У цьому випадку така ймовірність є очевидною, з огляду на публічний характер частини діяльності позивачки, її зв`язки з білоруськими добровольцями, які воюють на боці України, та її участь у заходах, що висвітлювалися в медіа.

Суд також враховує, що в умовах сучасної цифрової епохи та системного контролю з боку правоохоронних і спеціальних органів Російської Федерації, ідентифікація особи, яка відкрито висловлювала антиросійську позицію, є технічно можливою, навіть якщо така особа не є публічною фігурою в широкому розумінні. У цьому контексті ризик арешту, притягнення до кримінальної відповідальності, застосування адміністративного тиску або інших форм переслідування у разі повернення до Російської Федерації є не лише гіпотетичним, а й реальним, оскільки позивач - спортсмен міжнародного рівня, багаторазовий призер чемпіонатів світу та Європи з карате, тренер, який виховував учнів-переможців міжнародних змагань. Його громадянська позиція, як вбачається з матеріалів справи, була відкритою, послідовною та публічною. Позивач неодноразово висловлювався проти політики Російської Федерації, засуджував її дії щодо Абхазії та України, публічно підтримував Україну, зокрема після початку повномасштабного вторгнення у 2022 році.

Суд бере до уваги, що з огляду на характер висловлювань позивача, етнічне походження, досвід збройного конфлікту в Абхазії, а також факт втечі з території РФ у 2018 році, ризик переслідування у разі повернення є реальним, а не теоретичним. Позивач повідомив про обшук у батьківському будинку, проведений без належних процесуальних документів, психологічний тиск на родину, виклики на допити, а також про оголошення його в розшук за надуманою справою. У сукупності ці обставини свідчать про те, що повернення позивача до країни громадянської належності створює реальну загрозу його життю, свободі та безпеці, що узгоджується з міжнародними стандартами оцінки ризику переслідування, зокрема положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року, Директиви Ради ЄС №8043/04 та Керівництва УВКБ ООН щодо політичних переконань.

Суд також бере до уваги, що відповідно до пункту 19 Пояснювальної записки про тягар та стандарт доказування в заявах про надання статусу біженця, УВКБ ООН до особистих обставин заявника належать загальні відомості про людину, його/її досвід, індивідуальні характеристики і будь-які інші особисті чинники, які могли б стати причиною переслідувань. Зокрема, значущими факторами, які слід брати до уваги, є наступні: чи піддавався заявник переслідуванням або іншим формам поганого поводження в минулому, а також досвід його родичів і друзів та досвід людей, які знаходяться в аналогічній з заявником ситуації. Важливі елементи, які стосуються ситуації в країні походження, стосуються загальних соціальних і політичних умов, положення у сфері прав людини в країні; законодавства країни; політики та практики агента переслідування, особливо щодо тих людей, які знаходяться в аналогічній з заявником ситуації, і т.д. Тоді як випадки переслідування або поганого поводження в минулому були б серйозним аргументом на користь позитивної оцінки ймовірності виникнення ризику переслідування в майбутньому, відсутність таких не є вирішальним фактором. Подібним чином і факт переслідування в минулому не обов`язково є вирішальним при оцінці можливості виникнення повторного переслідування, зокрема, в тих випадках, коли умови в країні походження значно змінилися.

Крім того, суд бере до уваги, що з матеріалів справи, вбачається наявність кримінального переслідування позивача на території Російської Федерації.

Як вбачається з рапорту оперативного співробітника ОБОП УУР ГУ МВС Росії по Ростовській області від 02.02.2020 (т.1, а.с. 233, зворотній бік, наданого відповідачем), щодо ОСОБА_1 була отримана оперативна інформація про нібито причетність до фінансування Збройних Сил України через комерційні структури в Ростові-на-Дону. У документі зазначено, що позивач "користуючись кримінальним авторитетом" здійснював збір коштів через підставних осіб, які начебто передавались на територію Донецької народної республіки.

При цьому сам позивач був оголошений у міжнародний розшук, що підтверджується адвокатським зверненням до Державної міграційної служби України.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи міститься адвокатське звернення адвоката Хасабяна Л.К. Ростовської обласної колегії адвокатів до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (а.с. 234-245, наданого відповідачем), в якому вказано на відсутність належних доказів причетності позивача до інкримінованих дій.

Так, адвокат Хасабян Л.К., який здійснює захист ОСОБА_6 у межах кримінального провадження №4000131 на території РФ, звернувся до Державної міграційної служби України з офіційним повідомленням про характер та обставини кримінального переслідування свого підзахисного. У зверненні зазначено, що підставою для порушення справи стали два рапорти оперативного співробітника ОБОП УУР ГУ МВС Росії по Ростовській області - капітана поліції ОСОБА_7 . Згідно з цими рапортами, ОСОБА_6 нібито причетний до організації фінансування Збройних Сил України, що діяли на території тимчасово окупованих районів Донецької області.

Адвокат ОСОБА_8 наголошує, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які належні докази, які б підтверджували причетність ОСОБА_6 до інкримінованої діяльності. Більше того, у постановах про притягнення його як обвинуваченого зазначено зовсім інший склад злочину, ніж той, що фігурує в оперативних рапортах. Це свідчить про суперечності між оперативною інформацією та процесуальними документами, що, на думку адвоката, є ознакою політичної ангажованості справи.

У зверненні також наведено правову позицію Конституційного Суду Російської Федерації, згідно з якою результати оперативно-розшукових заходів не можуть самостійно слугувати доказами без належного процесуального оформлення. Вони є лише джерелом інформації, яка може бути використана як доказ лише після її закріплення відповідно до вимог Федерального закону "Про оперативно-розшукову діяльність" та норм КПК РФ. Адвокат вказує, що в справі ОСОБА_6 такі вимоги не були дотримані, що робить посилання на оперативні матеріали юридично недопустимим.

Окремо адвокат Хасабян Л.К. звертає увагу на те, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 було фактично сформовано шляхом об`єднання кількох старих справ, які тривалий час перебували в стані призупинення через не встановлення осіб, що підлягають відповідальності. Зокрема, йдеться про справи за фактами хуліганства та спричинення легких тілесних ушкоджень, які були порушені ще у 2013 році, але не мали процесуального розвитку до 2018 року. Лише після виїзду ОСОБА_6 з території РФ, ці справи були об`єднані та перекваліфіковані на особливо тяжкий злочин - вимагання в складі організованої групи, що, на думку адвоката, є юридично необґрунтованим і суперечить принципу правової визначеності.

Адвокат Хасабян Л.К. також зазначає, що єдиним доказом причетності ОСОБА_6 до інкримінованого епізоду є показання потерпілого, без жодних підтверджуючих матеріалів. У ході слідства не було проведено належної перевірки джерел інформації, не встановлено об`єктивних доказів, а сам характер обвинувачення свідчить про спробу політично мотивованого переслідування, зокрема у зв`язку з відкритою громадянською позицією позивача, його етнічним походженням та публічною підтримкою України.

У сукупності адвокат Хасабян Л.К. вказує на численні порушення норм кримінального процесуального законодавства РФ, зокрема щодо порядку порушення справи, формування обвинувачення, використання оперативних матеріалів, а також на відсутність належних доказів. Адвокат заявляє, що оголошення ОСОБА_6 у міжнародний розшук через канали Інтерполу має політичний, а не юридично обґрунтований характер.

Суд, дослідивши матеріали справи, що містять доводи адвоката Хасабяна Л.К., наведені у зверненні Ростовської обласної колегії адвокатів, доходить висновку про те, що із сукупності наданих доказів убачається, що кримінальне переслідування ОСОБА_6 у Російській Федерації ґрунтується виключно на оперативних рапортах та показаннях потерпілого, без належного процесуального оформлення та без підтвердження іншими доказами. Наявні суперечності між оперативними матеріалами та процесуальними документами, а також факт об`єднання старих, тривалий час нерозслідуваних справ у нове провадження із перекваліфікацією на особливо тяжкий злочин, свідчать про відсутність правової визначеності та юридичної обґрунтованості обвинувачення.

Крім того, суд бере до уваги документи, надані відповідачем на виконання ухвали Київського окружного адміністративного суду від 18.09.2025 у справі № 320/57901/24, а саме копії перевірок за обліками Інтерполу від 18.11.2019 та 08.05.2024, які містяться в особовій справі позивача ОСОБА_1 (т.2, а.с. 22-23).

З аналізу зазначених матеріалів вбачається, що у базах даних Інтерполу щодо ОСОБА_6 сформовані картки, які відображають його статус як особи, оголошеної у міжнародний розшук за запитом Національного центрального бюро Інтерполу в Москві.

Зокрема, у картках зазначено, що ОСОБА_6 розшукується за кримінальним провадженням, порушеним на території Російської Федерації, з кваліфікацією за статтею 163 Кримінального кодексу РФ (вимагання), а також згадуються інші правопорушення, зокрема aggravated theft (крадіжка з обтяжливими обставинами). Вказано, що ордер на арешт був виданий Ленінським районним судом м. Ростова-на-Дону 21.03.2019, а максимальне покарання за інкриміновані дії становить до 15 років позбавлення волі. У картках також містяться технічні реквізити повідомлень, контрольні номери та посилання на відповідні записи Інтерполу, що підтверджують факт внесення даних до системи.

Разом із тим, наведені документи є лише технічними витягами з інформаційної системи Інтерполу, які підтверджують факт внесення даних про ОСОБА_6 за запитом російської сторони. При цьому, дані карток перевірки за обліками Інтерполу не містять посилання на жодні судові рішення, процесуальні документи чи докази, які б підтверджували вчинення позивачем кримінального правопорушення. Українська сторона, як користувач системи Інтерполу, не має можливості перевірити достовірність чи обґрунтованість внесених даних, а також не володіє матеріалами, які стали підставою для їх внесення.

Більш того, у картках відсутні будь-які посилання на конкретні процесуальні документи, які б підтверджували проведення слідчих дій, винесення обвинувальних вироків чи ухвалення рішень судом щодо позивача. Вказані документи містять лише загальні відомості про інкриміновані статті та ордер на арешт, виданий російським судом, без наведення доказової бази чи опису фактичних обставин. Це свідчить про формальний характер внесених даних, які не можуть бути використані як належні та допустимі докази в цій адміністративній справі.

Суд також враховує, що статтею 3 Статуту Міжнародної організації кримінальної поліції Інтерпол від 13.06.1956 (який набрав чинності для України 04.11.1992) організації суворо заборонено здійснювати будь-яке втручання або діяльність політичного, військового, релігійного або расового характеру. З огляду на зазначене, Організація має чітко визначені обмеження щодо використання своїх каналів та інформаційних систем, при цьому основоположним принципом є заборона застосування механізмів Інтерполу для переслідування осіб з політичних, військових, релігійних чи расових мотивів.

Правила обробки даних Інтерполу, затверджені Резолюцією 80-ї сесії Генеральної Асамблеї Інтерполу AG-2011-RES-07 (зі змінами), деталізують порядок внесення, використання та перевірки інформації у базах даних Організації. Так, такий порядок передбачає, що будь-які дані, які надходять від Національних центральних бюро, повинні відповідати принципам законності, пропорційності та обґрунтованості. Використання таких даних можливе лише за умови дотримання вимог міжнародного права та отримання дозволу від держави-джерела, яка їх внесла.

Таким чином, міжнародні стандарти забороняють використання каналів Інтерполу для політично мотивованого переслідування осіб, що свідчить про те, що оголошення в міжнародний розшук не може ґрунтуватися на матеріалах, які мають ознаки політичної ангажованості або не підтверджені належними доказами.

Суд також враховує відповідь Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України, надану на виконання ухвали у справі №320/57901/24, в якій Департамент підтвердив, що інформація про ОСОБА_6 була внесена до інформаційної системи Інтерполу за запитом правоохоронних органів Російської Федерації. При цьому Департамент наголосив, що він не є розпорядником або адміністратором інформаційної системи Інтерполу, а лише її користувачем, і тому не має повноважень щодо розшифрування, перевірки чи підтвердження джерел внесеної інформації.

Департамент окремо зазначив, що використання даних з інформаційної системи Інтерполу в адміністративних цілях можливе виключно за дозволом джерела, яке їх внесло, тобто Національного центрального бюро Інтерполу в Російській Федерації. Водночас, у зв`язку з повномасштабною збройною агресією РФ проти України та введенням воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022, будь-яка координація та співробітництво між українськими правоохоронними органами та компетентними органами РФ у сфері протидії злочинності через канали Інтерполу було припинено. Це об`єктивно унеможливлює отримання дозволу від російського НЦБ на використання таких даних у внутрішніх адміністративних процедурах.

Крім того, Департамент повідомив про відсутність у нього будь-яких судових рішень чи процесуальних документів, які стали підставою для внесення інформації про ОСОБА_6 до бази Інтерполу. Відтак, українська сторона не має доступу до первинних матеріалів, що підтверджують чи спростовують обґрунтованість оголошення позивача в міжнародний розшук, і не може здійснити перевірку їх змісту, відповідності вимогам міжнародних стандартів чи правових гарантій.

Таким чином, відповідь Департаменту свідчить про те, що в Україні відсутні будь-які документи, які б підтверджували вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, а також відсутні процесуальні матеріали, що могли б обґрунтувати його оголошення у міжнародний розшук. Це має істотне значення для оцінки правомірності використання інформації з бази Інтерполу щодо позивача в адміністративному провадженні, оскільки підтверджує неможливість перевірки достовірності та законності даних, внесених за запитом правоохоронних органів РФ.

У поєднанні з доводами адвоката Хасабяна Л.К. про політичну мотивацію переслідування, відсутність належних доказів та численні порушення процесуальних гарантій у кримінальному провадженні проти ОСОБА_6 , наведені обставини свідчать про те, що інформація з бази Інтерполу не може розглядатися як належний та допустимий доказ у цій справі.

У цьому зв`язку суд доходить висновку, що доводи адвоката позивача Хасабяна Л.К., інформація, що міститься в картках перевірок обліку Інтерполу та відповідь Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України підтверджують відсутність у української сторони будь-яких документів чи матеріалів, які б свідчили про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення. Водночас наявність його даних у базі Інтерполу є наслідком запиту правоохоронних органів Російської Федерації, що в умовах збройної агресії та системних порушень прав людини з боку цієї держави може свідчити про політичну мотивацію переслідування.

З огляду на це суд бере до уваги, що переслідування позивача здійснюється в контексті міжнародного збройного конфлікту та системних порушень прав людини з боку органів влади РФ, що посилює ризик політичної мотивації кримінального провадження. Використання оперативних матеріалів без належного процесуального оформлення, об`єднання старих справ та їх перекваліфікація на особливо тяжкі злочини свідчать про штучність та необґрунтованість обвинувачення.

У сукупності наведені обставини свідчать про те, що позивач є об`єктом кримінального переслідування в Російській Федерації, яке має очевидні ознаки політичної ангажованості та використовується як інструмент тиску на особу за її громадянську позицію, етнічне походження та публічну підтримку України. Характер пред`явлених обвинувачень, їх суперечливість та відсутність належних доказів підтверджують непропорційність застосованих заходів і порушення принципу правової визначеності, а сукупність наведених фактів дає підстави стверджувати, що кримінальне переслідування позивача у Російській Федерації має політичний характер, здійснюється з порушенням основоположних прав та гарантій, є непропорційним і створює реальну загрозу його життю, свободі та особистій безпеці в разі повернення до країни походження.

Суд також вважає за необхідне окремо проаналізувати питання можливості застосування положень статті 1F Конвенції про статус біженців 1951 року (далі - Конвенція), яка встановлює виключення з міжнародного захисту для осіб, щодо яких є серйозні підстави вважати, що вони вчинили певні категорії злочинів.

Згідно з положеннями статті 1F Конвенції Положення цієї Конвенції не поширюються на тих осіб, щодо яких є серйозні підстави вважати, що вони:

a) вчинили злочин проти миру, військовий злочин або злочин проти людяності, як це визначено в міжнародних актах, укладених з метою вжиття заходів щодо подібних злочинів;

b) вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами країни, яка надала їм притулок, і до того, як вони були допущені до цієї країни як біженці;

c) винні у вчиненні дій, які суперечать цілям і принципам Організації Об`єднаних Націй.

Як раніше встановлено судом, у матеріалах справи міститься рапорт оперативного співробітника ОБОП УУР ГУ МВС Росії по Ростовській області від 02.02.2020, в якому стверджується, що ОСОБА_6 нібито причетний до фінансування Збройних Сил України через підставних осіб і комерційні структури. На підставі цієї інформації позивача було оголошено в міжнародний розшук. Також у справі наявні документи, що підтверджують порушення кримінального провадження за статтею 163 КК РФ (вимагання), а також адвокатське звернення, в якому наголошується на відсутності належних доказів, політичній мотивації переслідування та порушеннях кримінально-процесуального законодавства РФ.

Суд зазначає, що для застосування пункту 1F(b) Конвенції необхідно встановити, що:

- особа вчинила тяжкий злочин неполітичного характеру;

- злочин було вчинено поза територією країни притулку;

- злочин було вчинено до в`їзду до країни притулку;

- існують серйозні підстави вважати, що особа дійсно вчинила такий злочин.

У даному випадку:

- обвинувачення у фінансуванні Збройних Сил України не є злочином у розумінні українського законодавства, а навпаки, може розглядатися як форма підтримки держави, що захищається від збройної агресії. Таким чином, навіть якщо припустити, що така діяльність мала місце, вона не є "тяжким злочином неполітичного характеру" у розумінні Конвенції, а навпаки має чітко виражений політичний характер;

- обвинувачення у вимаганні, яке з`явилось лише після виїзду позивача з РФ, ґрунтується виключно на показаннях однієї особи, без належного процесуального оформлення, без постанови про порушення справи щодо конкретної особи, і було ініційовано через п`ять років після події. Адвокат позивача вказує на відсутність доказів, суперечності між рапортами та обвинувальними документами, а також на політичну ангажованість переслідування;

- відповідно до практики УВКБ ООН та судової практики Європейського суду з прав людини, положення статті 1F Конвенції мають тлумачитися вузько, а застосування виключення можливе лише за наявності переконливих, достовірних і перевірених доказів, що особа дійсно вчинила відповідний злочин. У цій справі таких доказів не надано;

- навіть якщо особа обвинувачується у злочині, що формально підпадає під ознаки тяжкого, але переслідування має політичний підтекст, застосування статті 1F є неприпустимим. Це підтверджується, зокрема, Керівництвом УВКБ ООН щодо застосування статті 1F (Guidelines on International Protection №5, 2003), де зазначено, що політична мотивація, зловживання кримінальним переслідуванням та відсутність належного процесу є підставами для не застосування виключення.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що положення статті 1F Конвенції 1951 року не можуть бути застосовані до ОСОБА_1 , оскільки: відсутні належні, достовірні та переконливі докази вчинення ним тяжкого злочину неполітичного характеру; наявні обґрунтовані ознаки політичної мотивації переслідування; обвинувачення базуються на суперечливих та сумнівних джерелах; переслідування має ознаки зловживання кримінальним процесом з боку держави походження. Таким чином, підстав для виключення позивача з-під дії Конвенції про статус біженців 1951 року не встановлено.

Крім того, судом враховується, що загальна ситуація з правами людини в Російській Федерації, згідно з оцінками міжнародних правозахисних організацій та спеціальних доповідачів ООН, є системно репресивною, авторитарною та такою, що створює реальні ризики для осіб, які відкрито висловлюють політичну позицію, критикують владу або підтримують Україну.

У доповіді незалежної експертки ООН з питань прав людини в Росії Маріани Кацарової, яку представлено Генеральній Асамблеї ООН у жовтні 2025 року, зазначено, що російська влада системно зловживає законодавством про національну безпеку, використовуючи його як інструмент для криміналізації інакодумства та придушення громадянського простору. За її словами, протягом останніх трьох років тисячі осіб були ув`язнені за політично мотивованими звинуваченнями, зокрема у державній зраді, шпигунстві, екстремізмі та тероризмі - часто на підставі сфабрикованих доказів і в межах закритих судових процесів (https://my.ua/uk/news/cluster/2025-10-28-v-oon-predstavili-dopovid-pro-bezchinstva-rosiiskoyi-vladi-u-sferi-prav-liudini). У звіті Ради ООН з прав людини також наголошується, що з лютого 2022 року ситуація з правами людини в Росії "неухильно погіршується". Влада РФ проводить цілеспрямовану стратегію знищення інакомислення шляхом посилення цензури, політично мотивованих переслідувань, обмеження свободи слова, мирних зібрань та об`єднань. Антивоєнні активісти, правозахисники та громадські діячі піддаються репресіям, включаючи тривалі терміни ув`язнення, адміністративні арешти, обшуки та блокування цифрових ресурсів.

У цьому контексті суд вважає, що особа, яка має публічну репутацію, відкрито висловлювала антивоєнну позицію, критикувала політику РФ, підтримувала Україну, а також має цифрову ідентифікацію як спортсмен міжнародного рівня, перебуває в особливо вразливій групі ризику. З огляду на загальновизнану практику переслідування таких осіб у РФ, повернення позивача до країни громадянської належності створює реальну загрозу його життю, свободі та безпеці.

Так, суд, аналізуючи суб`єктивну та об`єктивну сторону побоювань позивача, встановив, що її індивідуальні обставини відповідають критеріям, визначеним у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а також у статті A (1)(2) Конвенції про статус біженців 1951 року.

У сукупності ці обставини підтверджують як суб`єктивну наявність побоювань переслідування у позивача, так і об`єктивну реальність таких загроз, що відповідає критеріям для визнання особи біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Також суд звертає увагу, що відповідно до пунктів 42 - 45 Керівництва Управління Верховного комісара ООН у справах біженців "Про процедури та критерії визначення статусу біженця" не вимагається, щоб особа вже зазнала переслідування - достатньо наявності обґрунтованих побоювань, які можуть бути підтверджені як прямими доказами, так і загальновідомими фактами.

У цьому контексті суд вважає, що діяльність позивача, його публічна позиція та задекларована підтримка України створюють реальний ризик того, що в разі повернення до Російської Федерації він буде сприйнятий як особа, не лояльна до чинного політичного режиму. З огляду на загальновідомі репресивні практики російської влади, зокрема щодо осіб, які критикують державну політику, підтримують Україну, така ідентифікація може призвести до переслідування, включаючи кримінальне провадження, адміністративний тиск, обмеження свободи та загрозу життю. Позивач є спортсменом міжнародного рівня, тренером, громадянином Російської Федерації грузинського походження, який неодноразово публічно висловлював антивоєнну позицію, критикував дії РФ щодо Абхазії та України, а також підтримував українське суспільство після початку повномасштабного вторгнення у 2022 році. Його позиція була відома серед спортивної спільноти, колег, учнів, а також зафіксована у цифровому просторі, що робить його легко ідентифікованим для російських правоохоронних органів. Отже, з урахуванням загальної ситуації з правами людини в Російській Федерації, яка, згідно з оцінками міжнародних правозахисних організацій, характеризується системним придушенням інакомислення, криміналізацією мирного протесту, цензурою та політично мотивованими переслідуваннями, суд вважає, що повернення позивача до країни громадянської належності створює реальну загрозу його життю, свободі та безпеці.

Крім того, згідно з пунктом 51 Керівництва Управління Верховного комісара ООН у справах біженців "Про процедури та критерії визначення статусу біженця" не існує загальновизнаного визначення поняття "переслідування", і численні спроби сформулювати таке визначення не мали великого успіху. Зі статті 33 Конвенції 1951 року можна зробити висновок, що загроза життю і свободі з причини раси, релігії, національності, політичних переконань або приналежності до будь-якої соціальної групи завжди є переслідуванням.

Суд також враховує, що відповідно до пункту 80 Керівництва Управління Верховного комісара ООН у справах біженців "Про процедури та критерії визначення статусу біженця" переконання особи не обов`язково мають бути вже відомі агенту переслідування - достатньо, щоб існувала висока ймовірність того, що вони стануть відомими у разі повернення.

З урахуванням матеріалів особової справи позивача №2019KV0261, суд вважає, що висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджений 17.05.2024 начальником Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області Гузем В.В. щодо громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не містить належного аналізу політичних переконань позивача, характеру його громадянської позиції, а також реальних ризиків, пов`язаних із поверненням до країни громадянської належності.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (справа F.G. v. Sweden, №43611/11) навіть пасивне вираження політичної позиції може бути підставою для переслідування в авторитарних режимах. Суд, оцінюючи достовірність тверджень позивача, керується стандартами доказування, викладеними у пунктах 42-45 Керівництва УВКБ ООН "Про процедури та критерії визначення статусу біженця" (1979, оновлено 2019), а також у пункті 5 статті 4 Директиви ЄС 2011/95/EU. Згідно з цими положеннями, навіть за відсутності повного документального підтвердження, твердження заявника можуть бути визнані достовірними, якщо вони відповідають визначеним критеріям.

Суд встановив, що твердження ОСОБА_1 відповідають кожному з таких критеріїв:

1. Реальна спроба обґрунтувати заяву.

Позивач ґрунтовно й чітко заповнив всі надані йому Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області документи, форми, шаблони, надав наявні в нього докази своїх тверджень, а також брав участь у трьох співбесідах з органом ДМС, під час яких надав детальні та розширені відповіді на запитання. Це свідчить про активну участь позивача у процедурі та добросовісну спробу обґрунтувати свої побоювання.

2. Надання всіх важливих фактів і пояснення щодо відсутності інших.

Позивач надав повну хронологію свого життя: дитинство в Абхазії, напад на родину у 1992 році, вимушене переселення до Ростова-на-Дону, трудову діяльність, тренерську кар`єру, відкриту антивоєнну позицію з 2014 року, публічну критику політики РФ, втечу з країни у 2018 році, обшук у батьківському будинку, оголошення в розшук, а також причини, чому не всі дії були публічно задокументовані (з міркувань безпеки родичів). Жодних суперечностей або ухилення від надання інформації судом не встановлено.

3. Правдоподібність тверджень.

Твердження позивача є внутрішньо логічними, послідовними та узгодженими між собою. Його публічна антиросійська позиція підтверджується його висловленнями в широкому колі осіб, а також документами, наданими адвокатом, які вказують на політичну ангажованість кримінального переслідування. Жодних ознак штучності тверджень суд не виявив.

4. Відповідність загальновідомим фактам.

Твердження позивача узгоджуються з загальновідомою інформацією про системні репресії в Російській Федерації щодо осіб, які критикують владу, підтримують Україну або мають зв`язки з українськими ініціативами. Зокрема, у доповіді ООН від жовтня 2025 року зазначено, що ситуація з правами людини в РФ є системно репресивною, а антивоєнні активісти піддаються кримінальному переслідуванню, обшукам, арештам та блокуванню цифрових ресурсів. У справі позивача ці ризики підтверджуються фактом обшуку у батьків, оголошенням у розшук, а також рапортом про нібито фінансування ЗСУ, що в умовах РФ є криміналізованим як "державна зрада".

5. Загальна довіра до заявника.

Суд не виявив жодних ознак недобросовісності, суперечностей або спроб маніпулювання. Поведінка позивача під час судового розгляду у відкритих судових засіданнях, його відкритість, послідовність, щирість, готовність надати додаткові пояснення, а також надані документи свідчать про те, що він заслуговує на довіру. Його історія узгоджується з загальновідомими фактами, а ризики переслідування - з міжнародними оцінками ситуації в РФ.

Виходячи з викладеного, суд доходить висновку, що твердження позивача відповідають усім критеріям достовірності, визначеним у Керівництві УВКБ ООН та Директиві ЄС 2011/95/EU. Відтак, навіть за відсутності повного документального підтвердження кожного факту, сукупність наданих доказів, їх логічність, відповідність загальновідомим обставинам та поведінка позивача є достатніми для визнання його побоювань обґрунтованими. Відмова в наданні статусу біженця або додаткового захисту є необґрунтованою та не відповідає міжнародним стандартам оцінки ризику переслідування.

Водночас відповідачем не надано належної оцінки підставам для надання додаткового захисту. Хоча визнається наявність системних порушень прав людини в Російській Федерації, ДМС України обмежується загальним твердженням про відсутність індивідуалізованої загрози, не враховуючи викладені факти.

Суд повторює, що відповідачем не надано, а судом не встановлено наявності судового вироку в країні громадянської належності позивача.

Як зазначено у пункті 11 Керівництва УВКБ ООН, оцінка достовірності заяви має враховувати загальну логічність, послідовність та відповідність загальновідомим фактам. У справі позивача його твердження підтверджуються документами, поясненнями, публікаціями, фотографіями та загальновідомою ситуацією в Росії.

Отже, суд доходить висновку, що позивач надав достатні, послідовні та правдоподібні пояснення, підтверджені документально, які свідчать про наявність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідування у разі повернення до країни громадянської належності.

Водночас судом встановлено, що 08.10.2019 головним спеціалістом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Угро О.С. складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МКМ №000625, в якому зафіксовано, що 08.10.2019 за адресою: м. Київ, вул. Петропавлівська, 11, встановлено гр. РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме проживає без документів на право проживання в Україні, за що передбачена відповідальність відповідно до частини 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

На підставі протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МКМ №000625 винесено постанову про накладення адміністративного стягнення від 08.10.2019 серії ПН МКМ №000620, згідно з якою перший заступник начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Пустовіт О.О., розглянувши справу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 , установив, що позивач порушив статтю 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та ОБГ", та постановив, що відповідно до частини 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення на позивача слід накласти адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1 700,00 грн.

Відповідно до квитанції №4В945800 від 08.10.2019 позивачем сплачено штраф у розмірі 1 700,00 грн.

Суд бере до уваги, що 08.10.2019 позивач добровільно сплатив зазначений штраф, що підтверджується квитанцією про оплату, долученою до матеріалів справи. Таким чином, адміністративне правопорушення, пов`язане з порушенням правил перебування на території України, було належним чином зафіксовано, санкцію застосовано, а порушення усунуто шляхом сплати штрафу. Станом на дату звернення позивача за міжнародним захистом, правові наслідки адміністративного правопорушення були погашені, що свідчить про добросовісну поведінку позивача та його готовність дотримуватися вимог українського законодавства.

Крім того, суд бере до уваги особисті та сімейні обставини позивача, які мають істотне значення для оцінки його соціального укорінення в Україні, а також для визначення гуманітарних ризиків, пов`язаних із можливим поверненням до країни громадянської належності - Російської Федерації.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з громадянкою Російської Федерації ОСОБА_9 , 1982 року народження. Шлюб було укладено 12.06.2010 в місті Ростов-на-Дону, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 від 12.06.2010 (т.1, а.с. 195).

У цьому шлюбі позивач має двох дітей: син ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та син ОСОБА_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), що підтверджується паспортом позивача (т.1, а.с.186).

Однак після виїзду позивача з території РФ шлюб було офіційно розірвано 14.04.2020, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 (а.с. 196).

Колишня дружина та діти залишилися проживати на території Російської Федерації, що позбавляє позивача можливості реалізовувати свої батьківські права щодо них без ризику для життя та свободи.

Після прибуття до України позивач оселився в місті Києві, де проживає у фактичних шлюбних відносинах (громадянському шлюбі) з громадянкою України ОСОБА_12 . У цьому союзі ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась донька ОСОБА_13 , яка є громадянкою України, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 від 04.10.2024 (т.1, а.с.72). Позивач бере участь у її вихованні, веде спільне господарство, має стабільне місце проживання та соціальне оточення. Ці обставини підтверджуються поясненнями, наданими під час співбесід та в судовому засіданні, а також документами, долученими до справи.

В судовому засіданні позивач пояснив, що оскільки з моменту видачі йому довідки про звернення за захистом в Україні від 08.10.2019 №010990 у справі №2019KV0261, дія якої постійно продовжується на період, поки триває розгляд даної судової справи, та вилучення паспорта громадянина рф, позивач позбавлений можливості визнати своє батьківство над дитиною ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 яка є громадянкою України, що може бути зроблено ним тільки після з`ясування його статусу на території України за результатами розгляду судової справи щодо статусу біженця.

При цьому позивач звернув увагу, що в свідоцтві про народження дитини в графі батько ім`я та по-батькові батька дитини « ОСОБА_15 » є його іменем та по-батькові. Відомості про батька дитини, зокрема прізвище батька дитини « ОСОБА_16 » записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України від 21.03.2025 №2 (т.2, а.с.29).

Суд вважає, що зазначені факти свідчать про глибоку інтеграцію позивача в українське суспільство, наявність сталих сімейних зв`язків, а також про те, що Україна стала для нього безпечним середовищем для реалізації особистого, професійного та сімейного життя. Повернення позивача до Російської Федерації не лише створює реальну загрозу його життю та свободі, але й призведе до розриву сімейних зв`язків, що суперечить принципу найкращих інтересів дитини, закріпленому в статті 3 Конвенції ООН про права дитини.

Суд також враховує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справи Mubilanzila Mayeka and Kaniki Mitunga v. Belgium, №13178/03; Popov v. France, №39472/07) держава, яка розглядає заяву про міжнародний захист, зобов`язана враховувати не лише ризики переслідування, але й гуманітарні обставини, пов`язані з сімейним життям заявника. У справі ОСОБА_6 такі обставини є очевидними, підтвердженими та мають самостійне значення для оцінки потреби в захисті.

У сукупності ці фактори (розірвання попереднього шлюбу, неможливість реалізації батьківських прав у РФ, наявність нової сім`ї в Україні, народження дитини, соціальна інтеграція) підтверджують, що позивач має обґрунтовану потребу в захисті не лише з політичних, але й з гуманітарних міркувань. Суд вважає, що повернення позивача до країни громадянської належності суперечить його праву на сімейне життя, становить загрозу його безпеці та порушує міжнародні стандарти захисту прав людини.

Викладене вище і встановлені судом обставини свідчать про те, що у випадку, який розглядається, стосовно позивача відповідач не встановив об`єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право позивачу на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, що дає підстави для висновку про необґрунтованість і неправомірність оскаржуваного рішення та, відповідно, про його протиправність.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про протиправність оскаржуваного рішення, а відтак наявність підстав для його скасування.

Також, суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява №38722/02)).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Дана правова позиція узгоджується з позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові №21-1465а15 від 16.09.2015.

Під дискреційними повноваженнями розуміють такі повноваження, які надають певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Водночас суд наголошує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до частини 3 статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Отже, суд повинен відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Суд не втручається в дискреційні повноваження відповідача, а здійснює перевірку на відповідність критеріям законності, обґрунтованості та пропорційності. Встановивши, що рішення відповідача є протиправним, а всі умови для прийняття позитивного рішення наявні, суд зобов`язує відповідача реалізувати своє повноваження відповідно до закону.

Враховуючи, що наведені відповідачем підстави для відмови позивачу в прийнятті рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, були досліджені під час судового розгляду і визнані судом неправомірними, а інших підстав для такого рішення за матеріалами справи не вбачається і відповідач на їх наявність не вказує, тому суд вважає, що у відповідача є обов`язок з винесення стосовно позивача рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частин 1, 2 статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями, та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" врегульовані відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України. Так, статтею 17 зазначеного Закону передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Гурепка проти України" (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, пункт 59) зазначив, "що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується; спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце".

Конституційний Суд України в рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що з метою відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, суд вважає за необхідне застосувати такий спосіб захисту прав позивача як зобов`язання ДМС України прийняти стосовно позивача рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зважаючи на повноту встановлення судом обставин справи, встановлення наявності підстав для прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і виконання необхідних умов для його прийняття, суд вказує, що захист прав позивача в такий спосіб не є втручанням в дискреційні повноваження відповідача, тому що суд не приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а, врахувавши наявність достатніх підстав для цього, зобов`язує відповідача прийняти таке рішення стосовно позивача.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною 1 статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об`єктивному дослідженні.

Поряд з тим, що на суб`єкта владних повноважень, у випадку, якщо він є відповідачем в адміністративній справі, покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, КАС України на кожну сторону, в незалежності від того чи є вона суб`єктом владних повноважень, покладено обов`язок щодо доведення обставин, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на викладене та враховуючи встановлені у справі обставини, позовні вимоги позивача підлягають повному задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 2 статті 132 КАС України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" №3674-VI від 08.07.2011 (далі Закон №3674-VI) передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 4 Закону №3674-VI за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою встановлюється ставка судового збору 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Положеннями статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" від 09.11.2023 №3460-IX установлено у 2025 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2024 року - 3028 гривень.

Водночас згідно з платіжною інструкцією від 13.11.2024 №0.0..1 позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1212,00 грн.

Отже позивачем здійснено переплату судового збору на суму 0,80 грн (1212,00 (3 028,00*0,4) = 1211,20 грн.

Зважаючи на задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору на суму 1211,20 грн підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - ДМС України.

Питання щодо повернення позивачу судового збору, сплаченого при подачі позову надмірно, відповідно до статті 7 Закону №3674-VI може бути вирішено за заявою позивача, оскільки такої заяви на день ухвалення судового рішення на адресу суду не надійшло, суд не вирішує питання щодо повернення надмірно сплаченого судового збору у сумі 0,80 грн.

У судовому засіданні 17.11.2025 проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст судового рішення складено 18.11.2025.

Керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №103-24 від 14.06.2024, громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

3. Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

4. Стягнути з Державної міграційної служби України (ідентифікаційний код 37508470) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП відсутній) судовий збір в розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять грн 20 коп).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.