Справа № 500/332/23
Суддя: Радишевська О.Р.
Дата ухвалення: 2025-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

27 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 500/332/23

адміністративне провадження № К/990/45577/25

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Радишевської О.Р. (далі - Суд), перевіривши касаційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2025 року у справі №500/332/23, за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області, Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області, Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2023 року рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року скасовано і прийнято нове рішення, яким позов задоволено:

- визнано протиправними та скасовано накази Державної податкової служби України від 06 вересня 2022 року №440-О "Про звільнення ОСОБА_1 ", Головного управління ДПС у Тернопільській області від 20 грудня 2022 року № 368-о зі змінами, внесеними наказами Головного управління ДПС у Тернопільській області від 21 грудня 2022 року № 369-о та від 02 січня 2023 року № 2-о;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області з 06 січня 2023 року;

- стягнуто з Головного управління ДПС у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 06 січня 2023 року по 26 жовтня 2023 року у розмірі 150531,80 грн, з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Постановою Верховного Суду від 30 серпня 2024 року рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2023 року скасовано, справу №500/332/23 направлено на новий розгляд до Тернопільського окружного адміністративного суду.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2025 року, позов задоволено:

- визнано протиправними та скасовано накази в.о. голови Державної податкової служби України №1440-о від 06 вересня 2022 року "Про звільнення ОСОБА_1 "; в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області №368-о від 20 грудня 2022 року "Про оголошення наказу Державної податкової служби України від 06 вересня 2022 року №1440-о", зі змінами внесеними наказами в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області №369-о від 21 грудня 2022 року та №2-о від 02 січня 2023 року;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області з 06 січня 2023 року;

- стягнуто з Головного управління ДПС у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 06 січня 2023 року по 24 квітня 2025 року у розмірі 430090,86 грн, з вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2025 року касаційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2025 року у справі №500/332/23 повернуто особі, яка її подала.

06 листопада 2025 року до Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла повторна касаційна скарга Державної податкової служби України на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2025 року у справі №500/332/23.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У касаційній скарзі скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували пункт 3 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII «Про державну службу» без урахування висновків щодо її застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 640/18748/19, від 31 жовтня 2019 року у справі № 1340/6082/18, від 05 квітня 2025 року № 524/466/17, від 29 жовтня 2020 року у справі №826/3388/18, від 30 серпня 2024 року у цій справі (№ 500/332/25).

Суд зазначає, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких має місце однакове правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми під час касаційного розгляду конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Суд зауважує, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в мотивувальній частині постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Отже, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі з подібними правовідносинами.

Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення, а не різним застосуванням норми права.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, скаржник вказує, що судами попередніх інстанцій застосовано норми матеріального права всупереч висновкам викладеним у зазначених постановах Верховного Суду, що, на переконання скаржника, вплинуло на правильний результат вирішення спору.

Водночас Суд звертає увагу, що судами попередніх інстанцій були застосовані висновки, на які скаржник посилається як на підставу для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, зокрема, викладені у справі №640/18748/19 щодо необхідності встановлення волевиявлення особи на припинення публічної служби, навіть у випадку наявності недоліків форми і змісту заяви про звільнення за угодою сторін.

Також судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосовано висновки щодо застосування норм права, які регулюють порядок та умови звільнення за угодою сторін, які викладені у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2024 року у справі № 380/7363/23, від 03 квітня 2019 року у справі № 803/497/18, від 06 лютого 2019 року у справі № 816/1389/16, від 21 листопада 2018 року у справі № 820/243/16, від 14 травня 2020 року у справі № 815/5173/17, від 20 травня 2020 року у справі № 825/3587/15-а, від 03 квітня 2024 року у справі № 380/7136/23, від 19 лютого 2020 у справі № 815/4354/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 816/1391/16, від 26 листопада 2019 у справі № 815/6722/17, від 06 лютого 2020 року у справі № 802/1341/17.

Скаржником не доведено, що зазначені висновки не підлягали застосуванню або застосовані неправильно. Зміст касаційної скарги зводиться виключно до незгоди з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову, опису фактичних обставин справи, їхньої переоцінки, аналізу досліджених судами доказів, норм чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства. При цьому скаржник абстрактно зазначає, що рішення судів попередніх інстанцій прийнято з порушенням норм матеріального права.

Щодо доводів скаржника про те, що судами першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду цієї справи не було враховано висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 30 серпня 2024 року у цій справі у частині обставин, які необхідно було встановити під час нового розгляду справи №500/332/23, то Суд зазначає, що невстановлення судом обставин справи від яких, як вважає скаржник, залежить правильність вирішення спору може бути підставою касаційного оскарження виключно відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 328 та відповідним пунктом частини другої статті 353 КАС України.

Доводи про порушення судом норм процесуального права, передбачених частиною другою статті 353 КАС України, мають бути наведені з одночасним викладенням обґрунтування неправильного застосування судом норм матеріального права відповідно до підстав, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України. Такі доводи мають бути наведені у взаємозв`язку із встановленими обставинами і висновками судів щодо кожного з питань, які скаржник вважає неправильно вирішеним. Доведення наявності підстав для касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України, в частині одного з висновків суду не може бути підставою для відкриття касаційного провадження в частині іншого висновку з підстав порушення норм процесуального права, передбачених частиною другою статті 353 КАС України.

Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України.

Водночас у поданій касаційній скарзі посилання на порушення норм процесуального права під час встановлення обставин справи викладені без посилання на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження та без зазначення виду порушення відповідно до норм другої статті 353 КАС України. Скаржник також не розкриває, як викладені порушення норм процесуального права співвідносяться з посиланнями на неврахування висновків Верховного Суду щодо неправильного застосування пункту 3 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII «Про державну службу», викладених у постановах Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 640/18748/19, від 31 жовтня 2019 року у справі № 1340/6082/18, від 05 квітня 2025 року № 524/466/17, від 29 жовтня 2020 року у справі №826/3388/18.

Підсумовуючи викладене, Суд уважає недоведеною наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає про відсутність належного обґрунтування касаційного оскарження рішення суду з підстави, передбаченої пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Отже, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті 328 КАС України, заявник не виклав передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржувані судові рішення можуть бути переглянуті судом касаційної інстанції.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Ураховуючи те, що скаржником не викладено передбачених цим Кодексом підстав для оскарження судових рішень у касаційному порядку, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.

Керуючись статтями 248, 328, 332, 359 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2025 року у справі №500/332/23 повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя: О.Р.Радишевська