Справа № 560/2294/25
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2025-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/2294/25

Головуючий у 1-й інстанції: Польовий О.Л.

Суддя-доповідач: Драчук Т. О.

27 листопада 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Полотнянка Ю.П. Смілянця Е. С.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в лютому 2025 року позивач, - ОСОБА_1 , звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 13.12.2024 про звільнення з військової служби ОСОБА_1 на підставі абзацу 6 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з необхідністю здійснювати виховання та утримання неповнолітнього сина ОСОБА_1 .

Також, позивач просив зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 13.12.2024 про звільнення з військової служби ОСОБА_1 на підставі абзацу 6 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з необхідністю здійснювати виховання та утримання неповнолітнього сина ОСОБА_1 , з урахуванням висновків суду, викладених в судовому рішенні.

Не погоджуючись з рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 18.04.2025, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та надав неповну оцінку доказам наявним в матеріалах справи.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

13.12.2024 позивач подав рапорт про звільнення з військової служби на підставі абзацу 6 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ у зв`язку з необхідністю здійснювати виховання та утримання сина, віком до 18 років, самостійно, без участі матері.

Листом від 19.12.2024 №9161 військова частина НОМЕР_1 відмовила у задоволенні рапорту позивача та повідомила про відсутність підстав для звільнення останнього з військової служби.

Вважаючи вказану відмову протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення, до якого додав свідоцтво про народження сина серії НОМЕР_2 від 26.06.2024 №534983, постанову Вінницького апеляційного суду від 24.03.2020 у справі №127/28537/18 та акт обстеження від 29.11.2024 №577.

Так, під час розгляду справи №127/28537/18 Вінницький апеляційний суд встановив, що мати ОСОБА_1 з 2015 року по 2018 рік не цікавилась станом здоров`я дітей, жодного разу не зверталась до дошкільного закладу, станом розвитку синів також не цікавилась, будь якої участі в забезпеченні виховання та розвитку дітей не приймала. Крім того ОСОБА_2 жодного разу не зверталась до органів та установ із вимогою усунути перешкоди в спілкуванні з дітьми. При цьому остання вдруге вийшла заміж та народила дитину.

Вінницький апеляційний адміністративний суд дійшов висновку ОСОБА_2 неналежно виконувала свої материнські обов`язки відносно ОСОБА_1 , так як тривалий час була відсутня в його житті.

Верховний Суд під час розгляду цієї справи також зазначив, що мати хоча була вимушена поїхати за межі України на заробітки та залишити своїх малолітніх дітей проживати разом з батьком, однак протягом часу її відсутності вона одружилась, народила третю дитини та не проявляла активної участі та зацікавленості у житті своїх малолітніх синів.

Тобто, суд першої інстанції, дослідивши обставини справи №127/28537/18, дійшов висновку про фактичну відсутність участі матері у житті ОСОБА_1 протягом тривалого часу.

Таким чином, вказані судові рішення фіксують не просто відмову у задоволенні позову матері, а й документально підтверджують, що саме позивач здійснює повне та безпосереднє виховання та утримання свого неповнолітнього сина.

Крім цього, відповідно до акту обстеження від 29.11.2024 №577 комісія підтвердила, що ОСОБА_1 виховує та утримує свого неповнолітнього сина ОСОБА_1 .

Тобто, до матеріалів справи доданий акт обстеження умов проживання, складений уповноваженою комісією за участю старости села, в якому детально зафіксовано фактичне місце проживання дитини та підтверджено, що дитина проживає разом з позивачем, який забезпечує її щоденні потреби - як матеріальні, так і побутові.

Акт обстеження підтверджує спільне проживання дитини та батька, відповідність житлових умов вимогам для виховання неповнолітнього, а також відсутність участі матері у цьому процесі. Такий акт є додатковим доказом самостійного виконання позивачем батьківських обов`язків.

Таким чином, у сукупності зазначені докази свідчать про наявність обставин, які відповідають нормам абзацу 6 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII, які спрямовані на захист інтересів дитини, яка фактично залишається на вихованні одного з батьків.

Тому суд першої інстанції вважає достатньо доведеними обставини, що свідчать про самостійне виховання та утримання ОСОБА_1 свого неповнолітнього сина ОСОБА_1 , що відповідає умовам для звільнення позивача з військової служби за вказаною вище підставою.

Відмовляючи у задоволенні рапорту позивача, військова частина зазначила, що останній не надав рішення суду про встановлення юридичного факту щодо перебування неповнолітньої дитини на його утриманні.

Позивач дійсно звертався до Ямпільського районного суду Вінницької області для встановлення факту перебування на утриманні ОСОБА_1 неповнолітнього сина ОСОБА_1 .

Ухвалою від 13.02.2025 у справі №2-о/153/7/25-ц Ямпільський районний суд Вінницької області відмовив у відкритті провадження у справі по заяві ОСОБА_1 , заінтересованої особи ОСОБА_2 , Служби у справах дітей Ямпільської міської ради, про встановлення факту перебування на утриманні.

Тому суд першої інстанції відхилив вказані вище доводи відповідача, оскільки вважає, що позивач фактично позбавлений можливості у судовому порядку іншим чином підтвердити обставини, які мають вирішальне значення для реалізації його права на звільнення з військової служби.

Це ставить особу у становище правової невизначеності, коли виконання вимоги державного органу щодо надання судового рішення є юридично неможливим, але водночас таке ненадання використовується як формальна підстава для відмови у реалізації права.

Отже, зважаючи на фактичні обставини справи, докази, що підтверджують самостійне виховання та утримання позивачем неповнолітньої дитини, а також на відсутність іншого дієвого механізму підтвердження цього права у останнього, тому дії військової частини щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 є протиправними.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон №2232-XII)

Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Відповідно до абзацу дванадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ військовослужбовці звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин на підставах необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення №1153/2008).

Відповідно до пунктів 6 та 7 Положення №1153/2008 початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду регламентовано пунктом 225 Положення №1153/2008.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

На момент виникнення спірних правовідносин правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює спірні правовідносини в умовах воєнного стану.

Відповідно до підпункту 2 пункту 225 Положення №1153/2008 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»: у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Згідно з положеннями пункту 233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Абзацом четвертим пункту 241 Положення №1153/2008 визначено, що накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

Згідно з пунктом 242 Положення №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.

Пунктами 12.1, 12.11 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009, передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

До керівників органів військового управління Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, які в особливий період мають право звільнення військовослужбовців з військової служби, належать посадові особи, які під час особливого періоду мають право призначення на посади осіб офіцерського складу.

Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах, визначених абзацом п`ятим пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ - військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Ті військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають командиру (начальнику) військової частини рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, 13.12.2024 позивач подав рапорт про звільнення з військової служби на підставі абзацу 6 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ у зв`язку з необхідністю здійснювати виховання та утримання сина, віком до 18 років, самостійно, без участі матері. До вказаного рапорту позивачем додано свідоцтво про народження сина серії НОМЕР_2 від 26.06.2024 №534983, постанову Вінницького апеляційного суду від 24.03.2020 у справі №127/28537/18 та акт обстеження від 29.11.2024 №577.

Проте, листом від 19.12.2024 №9161 військова частина НОМЕР_1 відмовила у задоволенні рапорту позивача та повідомила про відсутність підстав для звільнення останнього з військової служби.

В свою чергу, колегія суддів зауважує, що в межах справи №127/28537/18 встановлено, що мати ОСОБА_1 з 2015 року по 2018 рік не цікавилась станом здоров`я дітей, жодного разу не зверталась до дошкільного закладу, станом розвитку синів також не цікавилась, будь якої участі в забезпеченні виховання та розвитку дітей не приймала. Крім того, ОСОБА_2 жодного разу не зверталась до органів та установ із вимогою усунути перешкоди в спілкуванні з дітьми. При цьому остання вдруге вийшла заміж та народила дитину.

ОСОБА_2 неналежно виконувала свої материнські обов`язки відносно ОСОБА_1 , так як тривалий час була відсутня в його житті.

Крім того, в межах справи №127/28537/18 наявний висновок органу опіки та піклування Ямпільської районної державної адміністрації Вінницької області від 21 жовтня 2019 року № 01-22-381 в якому зазначено про те, що батько ОСОБА_1 належним чином займається вихованням, утриманням та навчанням дітей, для яких створено всі найнеобхідніші і найкомфортніші умови для проживання, навчання та відпочинку.

Також, відповідно до акту обстеження №619 (а.с.9) комісія підтвердила, що ОСОБА_1 виховує та утримує свого неповнолітнього сина ОСОБА_1 . Однак, даний висновок складений на підставі рішення суду №127/28537/18.

В свою чергу, абз.5 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-ХІІ передбачає саме коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду.

Проте, в межах справи №127/28537/18 встановлено факт проживання ОСОБА_1 з батьком (позивачем) і не встановлено факт виховання та утримання дітей лише ОСОБА_1 , та відсутності виховання та утримання зі сторони матері.

Щодо посилання апелянта в частині ст.150, 180 СК України, колегія суддів зазначає, що дані норми мають місце.

Відповідно до ч.1 ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з вимогами ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Також, в призмі ухвали від 13.02.2025 у справі №2-о/153/7/25-ц Ямпільського районного суду Вінницької області, колегія суддів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.09.2024 в справі №201/5972/22 дійшла висновку, що доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Факт, про встановлення виховання дитини, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, то питання, встановлення факту самостійного виховання дитини, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.

В свою чергу, позивачем не надано суду рішення про встановлення самостійного виховання дитини ( ОСОБА_1 ).

Крім того, колегія суддів ще раз наголошує наступне: в справі №127/28537/18 лише встановлено факт проживання ОСОБА_1 з батьком (позивачем); спір в межах справи №127/28537/18 ініційований саме матір`ю ОСОБА_1 ; правовідносини в справі №127/28537/18 стосуються періоду до 2020 року; на даний час доказів щодо відсутності участі матері у вихованні та утриманні ОСОБА_1 суду надано не було; матір ОСОБА_1 не позбавлена батьківських прав (іншого не встановлено); відсутнє рішення про відібрання ОСОБА_1 у матері.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки фактично ОСОБА_1 не дотримано вимог абз.5 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-ХІІ (щодо встановлення самостійного виховання та утримання сина).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення не відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підлягає скасуванню з постановленням нової постанови.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, при розгляді справи судом першої інстанції не надано оцінку усім обставинам у справі, що мають значення для її вирішення, а тому рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, що призвело до неправильного вирішення справи, тому рішення суду першої інстанції належить скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити повністю.

Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Полотнянко Ю.П. Смілянець Е. С.