Справа № 460/16337/25
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2025-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2025 рокуЛьвівСправа № 460/16337/25 пров. № А/857/45847/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Довгої О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20.10.2025р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Володимирецької селищної ради, Виконавчого комітету Володимирецької селищної ради, Володимирецького селищного голови Ковенька Василя Васильовича про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання здійснити належний розгляд звернень і спонукання до вчинення інших дій (суддя суду І інстанції: Борискін С.А., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 20.10.2025р., м.Рівне; дата складання повного рішення суду І інстанції: 20.10.2025р.),-

В С Т А Н О В И В:

09.09.2025р. за допомогою системи «Електронний суд» позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив:

визнати протиправною бездіяльність селищного голови Володимирецької селищної ради Ковенька В.В. щодо незабезпечення дотримання зобов`язань, передбачених ст.ст.15, 19 Закону України «Про звернення громадян» та ст.40 Конституції України, при наданні відповіді на письмове звернення позивача від 28.05.2025р. в частині, що стосується переобладнаного під житло гуртожитку ПМК-173 по АДРЕСА_1 ;

визнати протиправною бездіяльність селищного голови Володимирецької селищної ради Ковенька В.В. щодо незабезпечення дотримання зобов`язань, передбачених ст.ст.15, 19 Закону України «Про звернення громадян» та ст.40 Конституції України, при наданні відповіді на письмову заяву (звернення) позивача від 18.06.2025р.;

визнати протиправною бездіяльність селищного голови Володимирецької селищної ради Ковенька В.В. та Виконавчого комітету Володимирецької селищної ради щодо щорічного невизначення кількості новозбудованої та вивільнювальної жилої площі для надання жилих приміщень громадянам за заявою (зверненням) позивача від 18.06.2025р. та всупереч п.36 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затв. постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради № 470 від 11.12.1984р.;

зобов`язати селищного голову Володимирецької селищної ради об`єктивно та всебічно перевірити викладені у заяві позивача від 28.05.2025р. обставини в частині, що стосується переобладнаного під житло гуртожитку ПМК-173 у селищі Володимирець по вул.Сагайдачного і невідкладно вжити заходів до припинення неправомірних дій, виявити та усунути причини та умови, які сприяли порушенням відповідно до ст.ст.15, 19 Закону України «Про звернення громадян», забезпечити поновлення порушених прав заявника та надати обґрунтовану відповідь на дане звернення відповідно до ст.40 Конституції України;

зобов`язати селищного голову Володимирецької селищної ради Ковенька В.В. об`єктивно та всебічно перевірити викладені у заяві позивача від 18.06.2025р. та даному позові обставини та факти, невідкладно вжити заходів до припинення неправомірних дій, виявити та усунути причини та умови, які сприяли порушенням відповідно до ст.ст.15, 19 Закону України «Про звернення громадян», забезпечити поновлення порушених прав заявника та надати обґрунтовану відповідь на дане звернення відповідно до ст.40 Конституції України;

зобов`язати Виконавчий комітет Володимирецької селищної ради визначити щорічну кількість вивільнювальної жилої площі безпосередньо в межах селища Володимирець відповідно до п.36 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затв. постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради № 470 від 11.12.1984р., вчинивши належну, об`єктивну та всебічну перевірку правомірності набуття права володіння та набуття права власності на житлові приміщення жителями селища Володимирець, за виключенням житла збудованого громадянами;

зобов`язати Володимирецьку селищну раду прийняти рішення про відміну усіх преміальних нарахувань (премій), як і їх виплати, селищному голові Володимирецької селищної ради ОСОБА_2 з дати надходження даного позову до суду і до належного приведення у відповідність заявлених у позові порушень;

стягнути з Володимирецької селищної ради моральну шкоду на користь позивача у розмірі 200000 грн., яку перерахувати до благодійної організації «Міжнародний благодійний фонд «Повернись живим» (Т.1, а.с.1-14).

Згідно ухвали суду від 25.09.2025р. вирішено розгляд цієї справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (в письмову провадженні) (Т.1, а.с.77-78).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20.10.2025р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність селищного голови Володимирецької селищної ради Ковенька В.В. щодо ненадання відповіді на звернення ОСОБА_1 від 28.05.2025р. у відповідності до Закону України «Про звернення громадян»; зобов`язано селищного голову Володимирецької селищної ради Ковенька В.В. надати відповідь на звернення ОСОБА_1 від 28.05.2025р. у відповідності до Закону України «Про звернення громадян»; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (Т.1, а.с.158-163).

Відповідно до додаткового рішення суду від 12.11.2025р. заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково; встановлено Володимирецькій селищній раді строк для надання звіту про виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20.10.2025р. у справі № 460/16337/25; зобов`язано Володимирецьку селищну раду подати звіт про виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20.10.2025р. в місячний строк з дня набрання законної сили рішення суду; в задоволенні решти заяви про ухвалення додаткового судового рішення відмовлено (Т.1, а.с.171-173).

Частково не погодившись із винесеним рішенням суду, його оскаржив позивач ОСОБА_1 , який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору (в частині вимог), просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні позову та прийняти нове рішення по суті заявлених позовних вимог (Т.2, а.с.1-9).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що заявлені позовні вимоги стосуються надмірного невиконання рішень судів про усунення порушення житлових прав позивача. Заявлені позовні вимоги спрямовані на ефективний юридичний захист в національному суді відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Звернення позивача не були належним чином розглянуті відповідачем, при цьому суд самоусунувся від надання правової оцінки дій та бездіяльності відповідачів.

Окрім цього, апелянт наводить обґрунтування вимог щодо відшкодування моральної шкоди, при цьому наполягає на врахуванні обов`язковості судових рішень, характеру правопорушень, тривалість порушень, статус відповідача і відсутність позитивних дій та ін.

Відповідач Володимирецька селищна рада Рівненської обл. скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення (Т.2, а.с.14-19).

У свою чергу, позивач ОСОБА_1 направив до апеляційного суду відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій додатково обґрунтував свою правову позицію (Т.2, а.с.44-47).

Інші учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Апеляційний розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Загальним предметом спірних правовідносин є вимоги позивача, які спрямовані на забезпечення його та членів його сім`ї житлом, право на яке виникло на підставі відповідних судових рішень.

При цьому, тривалий час вказані судові рішення залишаються зі сторони відповідачів без належного виконання, що зумовлює необхідність звернення позивача до суду із новими позовними вимогами.

Спірним питанням в межах цієї справи є забезпечення зі сторони Володимирецької селищної ради права позивача, передбаченого приписами ст.40 Конституції України та ст.18 Закону України «Про звернення громадян».

Як достовірно встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 звернувся до Володимирецької селищної ради із зверненнями від 28.05.2025р. та 18.06.2025р. щодо надання інформації про ведення квартирного обліку у Володимирецькій селищній раді та діяльність громадської комісії з житлових питань (Т.1, а.с.24-25, 26).

За результатами розгляду звернення від 18.06.2025р. Володимирецька селищна рада листом № 1741/03-40/25 від 21.07.2025р. повідомила про те, що викладені у зверненні обставини не підтверджено належними доказами, твердження мають загальний характер і не містять конкретних обґрунтувань чи підтверджень, які б свідчили про наявність порушень з боку Володимирецької селищної ради (Т.1, а.с.18).

Відповідь на звернення від 28.05.2025р. Володимирецька селищна рада не надала.

Водночас, позивачу була надана відповідь № вих-1360/25 від 02.06.2025р. на його адвокатський запит від 28.05.2025р., про те, що ОСОБА_1 включений до загального списку осіб, які перебувають на квартирному обліку у Виконавчому комітеті Володимирецької селищної ради, та внесений до книги обліку осіб, що перебувають у черзі на одержання жилих приміщень станом на 02.06.2025р. під № 48 (облікова справа № 628) (Т.1, а.с.16-17).

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач в межах своїх повноважень розглянув звернення позивача від 18.06.2025р. та письмово повідомив останнього про результати перевірки звернення.

Водночас, інше звернення позивача від 28.05.2025р. залишено відповідачем без належного розгляду, через що відповідач в цій частині допустив порушення вимог Закону України «Про звернення громадян».

Стосовно вимог про визначення щорічної кількості вивільнюваної житлової площі безпосередньо в межах селища Володимирець та про відміну преміальних виплат селищному голові суд керувався відсутністю порушеного права позивача в цій частині.

Також на підтвердження заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди позивач не надав суду будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю відповідачів, що є предметом цієї справи, та завданням йому моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із роз`ясненнями, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині задоволених позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Стосовно решти позовних вимог колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову, з огляду на наступне.

Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Аналіз змісту звернень позивача від 28.05.2025р. та 18.06.2025р. свідчить про те, що останні за своєю правовою природою є заявами, які містять в собі повідомлення про порушення житлових прав ОСОБА_1 та членів його сім`ї, при цьому останні носять загальний характер з висловленням оціночного ставлення заявника до певних подій, а також стосуються визначеного кола питань.

Звідси, звернення позивача від 28.05.2025р. та 18.06.2025р. підлягали розгляду в порядку Закону України «Про звернення громадян».

За наведених умов розглядувані правовідносини регулюються приписами Закону України «Про звернення громадян» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч.1 ст.15 зазначеного Закону органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Заяви позивача від 28.05.2025р. та 18.06.2025р. скеровані до Володимирецької селищної ради, що стверджується відповідними доказами (Т.1, а.с.134).

Таким чином, суб`єктом розгляду цих заяв був відповідач Володимирецька селищна рада.

Згідно з ст.19 вказаного Закону органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, зокрема:

об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;

на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;

скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;

забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;

письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;

вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;

у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;

не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;

особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Як встановлено під час судового розгляду, в заяві від 18.06.2025р. позивач просить, зокрема, підготувати та подати до суду позови про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом у селищі Володимирець, винести на сесію ради питання про зняття премії та інших надбавок до заробітної плати з нині діючого голови Володимирецької селищної ради.

Водночас, в цій частині таке звернення не містить обґрунтування, як зазначені дії органу місцевого самоврядування сприятимуть реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством прав та інтересів позивача, визначених Законом України «Про звернення громадян».

На вказане звернення Володимирецькою селищною радою була надана відповідь № 1741/03-40/25 від 21.07.2025р., в якій зазначено, що обставини, які викладені в зверненні, не підтверджено належними доказами, твердження мають загальний характер і не містять конкретних обґрунтувань чи підтверджень, які б свідчили про наявність порушень з боку Володимирецької селищної ради. Також селищна рада не має права застосовувати заходи, що обмежують права громадян, без законних підстав.

З урахуванням зазначеного, Володимирецька селищна рада розглянула звернення позивача в межах компетенції, в порядку та у строк, встановлені Законом України «Про звернення громадян», а результати розгляду такого звернення викладені у відповіді № 1741/03-40/25 від 21.07.2025р.

Водночас, незгода заявника з відповіддю не свідчить про порушення відповідачем вимог Закону України «Про звернення громадян».

Також позивач звернувся до Володимирецької селищної ради із зверненням від 28.05.2025р. щодо надання інформації про ведення квартирного обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов.

Факт надіслання вказаного звернення та отримання його селищною радою підтверджується фіскальним чеком від 28.05.2025р. та трекінгом відстеження вручень поштової кореспонденції із сайту Укрпошта від 13.10.2025р. (Т.1, а.с.134).

Доказів надання відповідачем відповіді на заяву позивача від 28.05.2025р. під час судового розгляду не здобуто.

Таким чином, всупереч вимогам Закону України «Про звернення громадян» відповідач не розглянув звернення позивача від 28.05.2025р. по суті, чим допустив протиправну бездіяльність.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання Виконавчого комітету Володимирецької селищної ради визначити щорічну кількість вивільнювальної жилої площі безпосередньо в межах селища Володимирець, зобов`язання Володимирецької селищної ради прийняти рішення про відміну усіх преміальних нарахувань (премій), як і їх виплати селищному голові, колегія суддів враховує наступне.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Тобто, у порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені лише такі дії, бездіяльність чи рішення, які порушують безпосередньо права чи обов`язки позивача.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Європейський суд з прав людини (надалі ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21.12.2010р. у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004р. № 18-рп/2004, яким мотивує свої вимоги позивач, поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у законах України, згідно з п.3.6 мотивувальної частини цього Рішення означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має стосуватися суб`єктивних прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи у публічно-правових відносинах із суб`єктом владних повноважень при здійсненні ним визначених чинним законодавством владних управлінських функцій.

З огляду на викладене, питання відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах за відсутності порушеного права (інтересу) позивача не можуть вирішуватися в рамках розглядуваного спору.

У відповідності до п.36 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затв. постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради № 470 від 11.12.1984р., виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів, підприємства, установи, організації щороку визначають кількість новозбудованої і вивільнюваної жилої площі для надання жилих приміщень громадянам поза чергою, у першу чергу і в порядку загальної черги. Відповідно до чинного законодавства на підприємствах, в організаціях кількість жилої площі, що виділяється для цих цілей, за рішенням трудових колективів може передбачатися у колективних договорах.

Отже, законодавством передбачено обов`язок, зокрема, органів місцевого самоврядування, щороку визначати кількість новозбудованої і вивільнюваної жилої площі для надання жилих приміщень громадянам позачергою.

Однак, матеріали справи не містять обґрунтування того, як бездіяльність органу місцевого самоврядування (Володимирецької селищної ради) щодо невизначення кількості вивільнюваної жилої площі для надання жилих приміщень громадянам поза чергою порушує права позивача.

Окрім цього, під час судового розгляду позивач не надав доказів того, що преміювання селищного голови порушує його особисті права чи інтереси.

При цьому, питання преміювання селищного голови не є реалізацією владних управлінських функцій стосовно позивача і будь-яким чином не впливає на його права чи законні інтереси.

Згідно зі ст.ст.26 та 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та постанови Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006р. селищна рада самостійно вирішує питання внутрішньої діяльності, у тому числі встановлення та скасування премій і надбавок селищному голові. Такі рішення приймаються радою колегіально, у межах бюджетних асигнувань, і належать до дискреційних повноважень ради, тобто таких, що дозволяють приймати рішення на власний розсуд у межах закону.

Правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 30.01.2020р. у справі № 599/1422/16-а, підтверджує, що преміювання та встановлення надбавок провадиться у межах наявного фонду оплати праці і належить до дискреційних повноважень роботодавця. Перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність критеріям, визначеним ч.2 ст.2 КАС України, суд не може втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень поза межами такої перевірки. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності управління, а у гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Правова позиція аналогічного змісту неодноразово висловлювалася Верховним Судом у своїх рішеннях, зокрема, у постанові від 25.06.2019р. у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019р. у справі № 902/377/19, від 31.01.2024р. у справі № 640/6129/22, від 20.12.2024р. у справі № 815/5751/16, від 18.02.2025р. у справі № 260/5061/22, від 07.02.2025р. у справі № 990/54/24.

Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди колегія суддів керується наступним.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 16 Цивільного кодексу /ЦК/ України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (за змінами та доповненнями), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19.12.2018р. у справі № 640/14909/16-ц, від 04.03.2019р. у справі № 295/443/17, від 08.05.2019р. у справі № 233/3464/17.

Пунктом 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019р. у справі № 464/3789/17. Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п.86, 89; від 20.10.2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22.11.2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст.ст.3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Разом з тим, в силу ст.1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача.

Наведений правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 22.01.2020р. у справі № 560/798/16-а.

Отже, поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним і таким, що потребує дослідження в кожному окремому випадку.

Водночас, матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту завдання позивачу моральної шкоди спірними в цій справі діями та бездіяльністю відповідача, які торкаються розгляду звернень позивача, а також наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправною бездіяльністю відповідача.

Крім того, позовна заява не містить мотивів, з яких виходив позивач, визначаючи вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 200000 грн. та обґрунтувань, чому саме така сума підлягає відшкодуванню.

Оскільки позивач не надав належних доказів заподіяння йому душевних страждань протиправною поведінкою відповідачів, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок бездіяльності останніх, жодним чином не обґрунтував грошову оцінку такої шкоди, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність вказаних доводів позивача.

Водночас, публічне встановлення порушення, якого зазнав позивач, у рішенні суду само по собі також є належною додатковою формою відшкодування. У деяких ситуаціях цього є достатньо для виправлення ситуації.

З огляду на викладене, встановлення порушення становить додаткову справедливу сатисфакцію за завдану відповідачем моральну шкоду.

Звідси, констатацію фактів допущених протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень у розглядуваних правовідносинах належить вважати додатковою сатисфакцією позивачу в даній ситуації.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про наявність правових підстав для часткового задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені частково у визначений спосіб.

Таким чином, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відповідно до ст.139 КАС України підстави для розподіл судових витрат в цьому апеляційному провадженні є відсутніми.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20.10.2025р. в адміністративній справі № 460/16337/25 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
О. І. Довга

Дата складання повного судового рішення: 28.11.2025р.