Справа № 240/15102/25
Суддя: Нагірняк Микола Федорович
Дата ухвалення: 2025-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року м. Житомир справа № 240/15102/25

категорія 106030200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Нагірняк М.Ф., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Бердичівська виправна колонія (№70)" про визнаня дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправними дії Державної установи "Бердичівська виправна колонія (№70)" щодо не проведення нарахування та виплати у повному обсязі ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період проходження служби з 01.01.2016 року до 28.02.2018 року із застосуванням базового місяця - січень 2008 року, а за період з 01.03.2018 року по 28.10.2022 року з урахуванням вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078;

- зобов`язати Державну установу "Бердичівська виправна колонія (№70)" здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період проходження служби з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року із застосуванням базового місяця - січня 2008 року;

- зобов`язати Державну установу "Бердичівська виправна колонія (№70)" здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 28.10.2022 року, виходячи з фіксованої величини 4 463,15 грн. щомісячно, із врахуванням абзаців 4, 5, 6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078;

- зобов`язати Державну установу "Бердичівська виправна колонія (№70)" нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації за весь час затримки виплати - за період з 01.01.2016 року по день фактичної виплати індексації.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що в період з 16.10.1998 року по 28.10.2022 року проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України. Під час проходження військової служби Відповідач невірно визначав індексацію його грошового забезпечення. Так, Відповідач не проводив нарахування та виплату Позивачу у повному обсязі індексацію його грошового забезпечення за період проходження служби з 01.01.2016 року до 28.02.2018 року із застосуванням базового місяця - січень 2008 року, а за період з 01.03.2018 року по 28.10.2022 року у фіксованому розмірі з урахуванням вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078.

Позивач вважає, що має право на виплату грошового забезпечення за спірний період в повному обсязі та на компенсацію втрати такого доходу.

В квітні 2025 року представник Позивача звернувся до Відповідача із адвокатським запитом здійснити перерахунок та доплату належного за 2016-2022 роки розміру індексації грошового забезпечення. Проте у відповідь листом представник Позивача отримав відмову, а перерахунок індексації грошового забезпечення Відповідач до цього часу не здійснив. Позивач вважає, що має право на виплату грошового забезпечення за спірний період в повному обсязі та на компенсацію втрати такого доходу.

Ухвалою суду від 19.06.2025 року позовну заяву після усунення її недоліків прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник Державної установи "Бердичівська виправна колонія (№70)", Відповідача у справі, відзив на позов в установлені строки до суду не подав.

Розглянувши в порядку письмового провадження подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав.

Спірні правовідносини між сторонами по даній справі щодо порядку та умов матеріального, грошового та інших видів забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на службі в Збройних силах України, в тому числі щодо порядку нарахування грошового забезпечення, регулюються правовими нормами Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII), в редакції що були чинні на день виникнення спору.

Безспірно, за приписами статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Одночасно судом встановлено та не заперечується сторонами, що Позивачу індексація його грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по лютий 2018 року, за січень 2019 року по жовтень 2022 року у відповідних розмірах нараховувалася та виплачувалася, що підтверджується довідкою Відповідача, копія якої долучена до позову.

Суть спору між сторонами в даній справі зведена виключно до наявності у Позивача права на індексацію грошового забезпечення:

- за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року із застосуванням базового місяця -січень 2008 року;

- за період з 01.03.2018 року по 28.10.2022 року із врахуванням вимог абзаців 4,5,6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, обчисливши щомісячний розмір індексації у фіксованій величині 4463,15 грн., як різницю між сумою індексації, обчисленої в березні 2018 року із застосуванням індексів споживчих цін, що відповідають місяцю підвищення посадового окладу січень 2008 року, і розміром підвищення доходу в березні 2018 року.

Суд враховує, що індексація заробітної плати - це механізм її підвищення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (ст.1 Закону №1282-XII). Порядок проведення індексації грошових доходів населення затверджено постановою КМУ від 17.07.2003 № 1078 (надалі - Порядок № 1078). Розрахунок самої індексації, оскільки вона покликана захистити доходи населення від інфляції, ґрунтується на індексі споживчих цін (індексі інфляції), який щомісяця публікується Держстатом України.

Безспірно, в розумінні вимог Закону №1282-XII та Порядку № 1078 для індексації заробітної плати необхідно визначити два показники: базовий місяць та коефіцієнт індексації. Базовий місяць це місяць останнього підвищення окладів. Коефіцієнт індексації обчислюється на базі щомісячних індексів інфляції. Розрахунок ведеться зростаючим підсумком шляхом перемноження індексів інфляції (поділених на 100), починаючи з місяця, наступного за базовим до перевищення порогу індексації.

Суд враховує, що відповідно до абзацу другого пункту 1-1 Порядку № 1078 індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.

Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Згідно абзацу другого пункту 5 Порядку №1078 обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Суд вважає безпідставними доводи Позивача та його представника щодо визнання січня 2008 року базовим місяцем, місяцем останнього підвищення окладів, для проведення спірної індексації за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року.

Безспірно, з 01.01.2008 року згідно додатків 20-23 до постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 р. № 1294 були збільшені посадові оклади працівників установ виконання покарань.

Разом з тим, Позивач та його представник не врахували, що Постановою КМ № 1222 від 30.11.2011 та постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2016 р. № 1036 вносилися зміни до додатків 20-23 до постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 р. № 1294 про збільшення посадових оклади працівників установ виконання покарань, в тому числі особам рядового і молодшого начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби.

Таким чином, січень 2008 року не є місяцем останнього підвищення окладів для Позивача для визначення розмірів індексації його грошового забезпечення за цей період.

Суд враховує, що підвищення окладів (посадових та за військовим званням) для військовослужбовців, до яких відносився Позивач, мало місце з 01.03.2018 року згідно постанови КМ України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб" №704 від 30.08.2017року в редакції від 24.02.2018 року, що набрала чинності з 01.03.2018 року.

Одночасно суд враховує, що за офіційними даними Державної служби статистики індекс споживчих цін (індекс інфляції) в березні 2018 року становив 101,1%, у квітні 2018року - 100,8%, в травні 2018 року - 100,0%, в червні 2018 року - 100,0%, в липні 2018 року - 99,3%, в серпні 2018 року - 100,0%, у вересні 2018 року - 101,9%, в жовтні 2018 року - 101,7%.

Тобто, відповідно до офіційних даних поріг індексації в 103% було перевищено лише в жовтні 2018 року (100,8% х 100,0% х 100,0% х 99,3% х 100,0% х 101,9% х 101,7% та поділити на 100).

Приписами ст.3 Закону №1282-XII прямо зазначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Відповідно до вимог пункту 1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Враховуючи, що офіційне опублікування індексу споживчих цін, який засвідчив перевищення порогу в 103%, мало місце в листопаді 2018 року, у Позивача право на індексацію його грошового забезпечення виникло в грудні 2018 року.

До позову долучено копію довідки на підтвердження проведення індексації грошового забезпечення Позивача за період січень 2019 року по жовтень 2022 року її розміри.

Жодних обґрунтувань протиправності нарахування такої індексації за вказаний період в позові не наведено.

Зазначене дає право суду зробити висновок, що індексація грошового забезпечення Позивача за спірний період з 01.03.2018 року по 28.10.2022 року була проведена і відповідно виплачена Позивачу.

Одночасно суд зазначає про безпідставність доводів Позивача, наведених у позові, щодо наявності підстав для нарахування та виплати Позивачу індексації його грошового забезпечення у фіксованому розмірі (4 463,15 грн.).

По-перше, поняття "фіксований розмір індексації" не міститься ні в правових нормах Закону №1282-XII ні в правових нормах Порядку №1078.

Правові визначення "фіксована сума індексації" та "фіксована величина суми індексації" містилися лише в додатку 4 до Порядку №1078 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 13 червня 2012 р. № 526.

З грудня 2015 року після внесення змін в Порядок №1078 постановою КМ України від 9 грудня 2015 р. № 1013 терміни "фіксована сума індексації" та "фіксована величина суми індексації" відсутні в цьому Порядку №1078 для проведення індексації.

По цій причині відсутні підстави для врахування судом при вирішенні даного спору висновків Верховного Суду у відповідних справах, зазначених у позові.

По-друге, суд зазначає, що приписами статі 2 Закону №1282-XII та пункту 4 Порядку №1078 прямо зазначено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Частина грошових доходів, яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений для відповідних соціальних і демографічних груп населення, індексації не підлягає (абзац п`ятий пункту 4 цього ж Порядку №1078).

Такий правовий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2025 року у справі №400/6254/24, який підлягає врахуванню судом при вирішенні даного спору.

Відповідно до вимог ст.18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 5 жовтня 2000 року № 2017-III (надалі - Закон № 2017-III) індексацію доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін віднесено до державних соціальних гарантій.

В розумінні вимог ст.1 цього ж Закону № 2017-III прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Позивач не врахував, що за приписами ст.6 Закону №1282-XII грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Системний аналіз положень Закону № 2017-III та Закону N1282-XII свідчить, що індексація грошових доходів населення, в тому числі грошового забезпечення Позивача, є державною соціальною гарантією, що здійснюється з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін та в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Така індексація не здійснюється та не має на меті перегляд посадових окладів, заробітної плати громадян, пенсії, тощо з метою їх збільшення.

Зазначене свідчить, що позовні вимоги Позивача в частині щодо перерахунку розмірів індексації грошового забезпечення позивача за періоди з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року та з 01.03.2018 року по 28.10.2022 року є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Одночасно суд частково погоджується з доводами Позивача, що відповідно до вимог ст.1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 року № 2050-III (надалі - Закон № 2050-III) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Як зазначено в ст.4 цього ж Закону № 2050-III, виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

За приписами ст.3 Закону № 2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Як вже зазначалося судом, до позову долучено копію довідки про нарахування та виплату Позивачу відповідних сум індексації його грошового забезпечення за відповідні періоди, що виключає підстави для нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, так як такі доходи Позивачу були нараховані та виплачені своєчасно.

Таким чином, позовні вимоги Позивача є не обґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст.ст.139-143 КАС України підстави для відшкодування або стягнення судових витрат по даній справі відсутні.

Керуючись статтями 2,90,139-143,242-246,250,255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної установи "Бердичівська виправна колонія (№70)" (вул.Низгірецька,1 м.Бердичів, Житомирська область, 13306 ) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.Ф. Нагірняк

27.11.25