Справа № 140/4185/25
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2025-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 рокуЛьвівСправа № 140/4185/25 пров. № А/857/34348/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 липня 2025 року, головуючий суддя Смокович В.І., ухвалене у м. Луцьк, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ГУПФУ у Волинській області, ГУПФУ в Харківській області, в якому просив визнати протиправними дій ГУ ПФУ в Харківській області, які виразилися у протиправному не зарахуванні ОСОБА_1 при призначенні пенсії за віком в пільговому обчисленні стажу роботи, виробленого в районі Крайньої Півночі за період з 01.01.1991 року по 27.058.1994 року з розрахунку 1 рік фактичної роботи за 1 рік 6 місяців як працівнику що мав пільги, встановлені пункту 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях прирівняних до районів Крайньої Півночі» з урахуванням змін і доповнень внесених Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.09.1967 року; зобов`язати ГУ ПФУ в Харківській області зарахувати ОСОБА_2 в пільговому обчисленні кожний рік роботи за 1 рік фактичної роботи за 1 рік 6 місяців до періоду роботи з 01.01.1991 року по 27.058.1994 року як працівнику що мав пільги, встановлені пункту 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях прирівняних до районів Крайньої Півночі» з урахуванням змін і доповнень внесених Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.09.1967 року та врахувати пільгове обчислення стажу при призначенні пенсії; визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Харківській області про відмову у призначенні пенсії №31 від 26.03.2025 року зі зменшенням пенсійного віку згідно із статтею 55 Закону України від 28.02.1991 року №796-ХII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язати ГУ ПФУ в Харківській області здійснити призначення і виплату ОСОБА_1 пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку згідно із статтею 55 Закону України від 28.02.1991 року №796-ХII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з 18.03.2025 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 18.03.2025 року ОСОБА_1 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку згідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». З урахуванням принципу екстериторіальності заяву про призначення пенсії розглянуто ГУ ПФУ в Харківській області та 26.03.2025 року прийнято рішення №31 про відмову у призначенні пенсії. В рішенні вказано, що страховий стаж позивача становить 17 років 0 місяців 17 днів. Період роботи (проживання) в зоні гарантованого добровільного відселення відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» станом на 01.01.1993 року - 01 рік 07 місяців 30 днів. До періоду проживання/роботи не зараховано службу в армії з 22.05.1986 року по 28.06.1988 року, період навчання з 09.02.1990 року по 10.07.1990 року та роботу на території російської федерації з 18.07.1990 року по 27.05.1994 року. Крім того, оскаржуваним рішенням не враховано у пільговому обчисленні кожний рік роботи за 1 рік і шість місяців, в стаж період роботи на території російської федерації з 01.01.1991 року по 27.05.1994 року, з огляду на припинення участі російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року. Вважав, що має право на зменшення пенсійного віку як особа, яка в установленому законом порядку набув статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи та постійно проживав у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 року не менше 3 років. При встановленні даного статусу та видачі відповідного посвідчення було перевірено та підтверджено факт проживання у зоні гарантованого добровільного відселення етапом на 01.01.1993 року не менше трьох років, а тому це і є підставою для зменшення пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону №796-ХІІ. Разом із тим з 22.05.1986 по 28.06.1988 позивач проходив службу в армії, проте в цей час був зареєстрований в селищі Маневичі Волинської області та приїздив у відпустку за місцем своєї реєстрації і після військової служби повернувся вказаного населеного пункту, де постійно проживав та працював. У подальшому з 09.02.1990 по 10.08.1990 навчався в місті Калінінград, з якого також приїздив додому, в селище Маневичі Волинської області, на канікули та святкові дні.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 23 липня 2025 року адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №31 від 26 березня 2025 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, передбаченого статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18 березня 2025 року про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку згідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні зарахувавши періоди роботи ОСОБА_1 в районах Крайньої Півночі з 01 січня 1991 року по 27 травня 1994 року із розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців роботи до загального страхового стажу; в задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ГУПФУ в Харківській області оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що відповідачем правомірно прийнято рішення від 26.03.2025 року №31 про відмову в призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку ОСОБА_1 згідно Законів України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу та необхідного періоду проживання не менше 3 років станом на 01.01.1993 у зоні ЧАЕС (заявник прожив в зоні ЧАЕС станом на 01.01.1993 року - 1 рік 7 місяців 30 днів).

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 виданого 06.04.1994 року.

Позивач 18.03.2025 року звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії на підставі статті 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідачем 1 встановлено, що вік заявника становить 57 років, страховий стаж 17 років 0 місяців 17 днів. Період роботи (проживання) у зоні гарантованого добровільного відселення відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» станом на 01.01.1993 року 1 рік 07 місяці 30 днів.

За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_2 : період роботи з 01.01.1992 року по 27.05.1994 року на території російської федерації згідно записам трудової книжки НОМЕР_3 , оскільки з 01.01.2023 року російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, стаж на території даної держави враховується по 31.12.1991 року.

Враховуючи зазначене, ГУ ПФУ в Харківській області винесено рішення про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до Законів України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу та необхідного періоду проживання не менше 3 років станом на 01.01.1993 року у зоні гарантованого добровільного відселення.

Не погоджуючись з рішенням ГУ ПФУ в Харківській області від 26.03.2025 року №31 про відмову в призначенні пенсії за віком позивач звернувся з позовом до суду.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що ГУ ПФУ в Харківській області не довів належними та допустимими доказами правомірності свого рішення від 26.03.2025 №31 в частині незарахування стажу.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 9 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №1058-ІV від 09.03.2003 року (далі - Закон №1058-ІV) передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Пунктом 13 Перехідних положень Закону №1058-ІV передбачено, що у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до законів України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та цього Закону, призначається одна пенсія за її вибором. Порядок фінансування цих пенсій встановлюється відповідними законами.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи №796-XII від 28.02.1991 року (далі - Закон №796-XII від 28.02.1991 року).

Згідно із статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи №796-XII від 28.02.1991 року (далі - Закон №796-XII), особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Статтею 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, зменшення віку становить 3 роки (початкова величина) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Початкова величина (3 роки) зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Із аналізу наведеної правової норми видно, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії станом на 01.01.1993 року не менше 3 роки, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26.04.1986 року) по 31.07.1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Тобто, обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі частини 2 статті 55 Закону №796-XII - є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом чотирьох років з моменту аварії до 01 січня 1993 року.

При цьому, особам, які додатково проживали у зоні гарантованого добровільного відселення в період з моменту аварії по 31 липня 1986 року, встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 3 роки.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування зазначених норм матеріального права міститися у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі №556/1153/17, від 11.04.2018 року у справі №565/1829/17, від 26.09.2018 року у справі №205/4589/16-а та враховується при вирішенні цієї справи в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України, згідно якої при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Щодо проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом 3 років станом на 01 січня 1993 року, необхідно пов`язувати з моментом аварії, а саме вказаний період проживання слід обраховувати з 26.04.1986 року по 01.01.1993 року. Вказане пов`язане із поняттям виникнення зони гарантованого добровільного відселення, яке згідно чинного законодавства нерозривно пов`язано із моментом аварії на ЧАЕС.

Як видно із матеріалів справи, що позивач у період з 22.05.1986 року по 28.06.1988 року проходив службу в армії, у період з 09.02.1990 року по 10.07.1990 року навчався в місті Калінінград, та у період з 18.07.1990 року по 27.05.1994 року працював на території російської федерації.

Колегія суддів звертає увагу на те, що проходження військової служби/постійне місце роботи/навчання на денній формі позивача нерозривно пов`язане з його постійним місцем проживанням, відтак період проходження військової служби, навчання та роботи спростовують факт постійного проживання його у зоні гарантованого добровільного відселення в цей період.

Таким чином, доказами, долученими до матеріалів справи, не підтверджено факт постійного проживання (роботи) позивача на території гарантованого добровільного відселення понад 3 роки станом на 01.01.1993 року (у позивача 1 рік 7 місяців 30 днів), відтак він не набув права на пенсію за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

При цьому, колегія суддів вважає, що наявність у позивача посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) дає йому право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, в тому числі й на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, однак не підтверджує факту постійного проживання, постійного працевлаштування чи постійного навчання у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років з моменту аварії на ЧАЕС та станом на 1 січня 1993 року.

Щодо зарахування інших періодів роботи до страхового стажу позивача колегія суддів вважає, що за наявності їх врахування позивач не набуде права на призначення пенсії відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, відтак такі задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Визначений цією правовою нормою обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального і процесуального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, через що судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового, яким в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області задовольнити, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 липня 2025 року у справі №140/4185/25 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді В. Я. Качмар
Т. В. Онишкевич