Справа № 380/15599/24
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2025-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 рокуЛьвівСправа № 380/15599/24 пров. № А/857/44000/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Довгої О.І.,

з участю секретаря судового засідання - Василюк В.Б.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Присяжнюк В.Г.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16.10.2025р. про відмову в задоволенні заяви про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання підготувати та скерувати пенсійному органу довідку про розмір грошового забезпечення для здійснення перерахунку пенсії (суддя суду І інстанції: Хома О.П., час та місце постановлення ухвали суду І інстанції: 16.10.2025р., м.Львів; дата складання повної ухвали суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 16.10.2025р. в задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду від 26.11.2024р. в справі № 380/15599/24 відмовлено (а.с.113-114).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив позивач ОСОБА_1 , який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення питання про встановлення судового контролю, просить в апеляційній скарзі судову ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с.117-123).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що згідно рішення суду в справі № 380/13143/25 зобов`язано відповідача підготувати і надати до пенсійного органу довідку про розмір грошового забезпечення позивача для здійснення перерахунку пенсії.

На виконання вказаного судового рішення відповідач виготовив довідку № 222/4/162/349/1519 від 30.01.2024р. про розмір грошового забезпечення позивача станом на 01.01.2023р., в якій були зазначеними наступні відомості, а саме: посадовий оклад (ПО) - 16230 грн., оклад за військовим званням (полковник) - 2250 грн., надбавка за вислугу років 50 % - 5635 грн., надбавка за особливі умови служби 65 % - 8115 грн., надбавка за службу в умовах режимних обмежень 15 % - 2434 грн. 50 коп., премія 10 % - 1623 грн., всього: 42729 грн. 29 коп.

Оскільки у вказаній довідці, на думку позивача, відсоткове значення розміру надбавки за особливості проходження служби та премії були визначені помилково, тому позивач оскаржив довідку № 222/4/162/349/1519 від 30.01.2024р. в судовому порядку.

Рішенням суду від 26.11.2024р. у справі № 380/15599/24 позов ОСОБА_1 задоволено, при цьому зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 підготувати та скерувати до Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України у Львівській обл. довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 01.01.2023р. у відповідності до вимог ст.ст.43 і 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів /КМ/ України № 704 від 30.08.2017р. «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», із зазначенням відомостей про розміри посадового окладу, окладу за військове звання, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2023р., на відповідний тарифний коефіцієнт, та вказати розміри: надбавки за особливості проходження служби - 65% посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років; премії - 140% посадового окладу; для проведення перерахунку основного розміру пенсії з 01.02.2023р.

На виконання приписів судового рішення у справі № 380/15599/24 відповідач виготовив довідку № 222/1/4/162/373/1450 від 24.07.2025р. про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 01.01.2023р., в якій були наведені наступні відомості: посадовий оклад - 9020 грн., оклад за військовим званням (полковник) - 2250 грн., надбавка за вислугу років 50 % - 5635 грн., надбавка за особливі умови служби 65 % - 10988 грн. 25 коп., надбавка за службу в умовах режимних обмежень 15 % - 1353 грн., премія 140 % - 12628 грн., всього: 41874 грн. 25 коп.

Аналіз вказаної довідки свідчить про те, що при її формуванні відповідач зменшив розмір посадового окладу, раніше встановленого за відповідною посадою позивача і відображеного в довідці № 222/4/162/349/1519, з 16230 грн. до 9020 грн.

На підставі вказаного апелянт вважає, що довідка № 222/1/4/162/373/1450 виготовлена відповідачем без урахування приписів судового рішення та вимог положень п.2 ч.4 постанови КМ України № 704 від 30.08.2017р. «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

Відповідач Військова частина НОМЕР_1 скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального і процесуального права, постановив законну ухвалу, яка також відповідає усталеній судовій практиці щодо вирішення вказаного процесуального питання (а.с.137-139).

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача на підтримання поданої скарги, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26.11.2024р. в справі № 380/15599/24 (з урахуванням ухвал суду від 29.11.2024р., 09.01.2025р., 24.01.2025р. про виправлення описок), залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.07.2025р., позов ОСОБА_1 задоволено; визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо зменшення ОСОБА_1 у виданій на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.10.2023р. у справі № 380/13143/23 довідці № 222/4/162/349/1519 від 30.01.2024р. про розмір грошового забезпечення за нормами, чинними станом на 01.01.2023р., розміру надбавки за особливості проходження служби з 65 % до 45,41 % та премії з 140 % до 10 %; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 підготувати та скерувати до ГУ ПФ України у Львівській обл. довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 01.01.2023р. у відповідності до вимог ст.ст.43 і 63 Закону України № 2262-ХІІ від 09.04.1992р. «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з врахуванням положень постанови КМ України № 704 від 30.08.2017р. «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» із зазначенням відомостей про розміри посадового окладу, окладу за військове звання, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2023р., на відповідний тарифний коефіцієнт, та вказати розміри: надбавки за особливості проходження служби 65 % посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років; премії 140 % посадового окладу, для проведення перерахунку основного розміру пенсії з 01.02.2023р.; вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.34-42, 49, 55, 58, 85-91).

07.10.2025р. позивач подав до суду заяву про встановлення судового контролю на підставі ст.382 КАС України, в якій просив зобов`язати відповідача Військову частину НОМЕР_1 у визначені судом терміни подати звіт про виконання рішення суду в справі № 380/15599/24 (а.с.100-106).

Вказана заява обґрунтована тим, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26.11.2024р. в справі № 380/15599/24 відповідач видав довідку № 222/1/4/162/373/1450 від 24.07.2025р. про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 01.01.2023р., в якій зменшив розмір посадового окладу, раніше встановленого за відповідною посадою позивача і відображеного в довідці № 222/4/162/349/1519, з 16230 грн. до 9020 грн.

На підставі вказаного апелянт вважає, що довідка № 222/1/4/162/373/1450 виготовлена відповідачем без урахування приписів судового рішення та вимог положень п.2 ч.4 постанови КМ України № 704 від 30.08.2017р. «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

Постановляючи спірну ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що Військова частина НОМЕР_1 на виконання рішення суду від 26.11.2024 у справ №380/15599/24 виготовила та направила довідку № 222/1/4/162/373/1450 про розмір грошового забезпечення станом на 01.01.2023р., у якій визначила розмір надбавки за особливості проходження служби 65 % та розмір премії 140 %, що відповідає резолютивній частині рішення суду.

Тобто, рішення суду в справі № 380/15599/24 фактично виконано.

Оскільки стадія виконання рішення суду завершилась, то неналежність чи неповнота виконання такого рішення суду не тягне за собою права на звернення до суду для встановлення судового контролю.

Вказане свідчить про неналежний спосіб захисту та відсутність підстав для звернення до суду в порядку ст.382 КАС України, що унеможливлює подання звіту за вже виконане рішення суду.

Розглядаючи подану апеляційну скаргу, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з п.9 ч.2 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства належить обов`язковість судового рішення. Крім того, у ст.129-1 Основного Закону України закріплено, що судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень.

Європейський суд з прав людини /ЄСПЛ/ висловив у рішеннях по справах «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява № 40450/04; «Горнсбі проти Греці» (Hornsby v. Greece), заява № 107/1995/613/701) позицію про те, що право на справедливий суд є ілюзорним, якщо судове рішення залишається невиконаним.

Для цілей ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 20.07.2004р. у справі «Шмалько проти України»).

Крім того, ЄСПЛ неодноразово зазначав, що невиконання рішень національних судів в Україні - системна проблема (зокрема, справа «Бурмич та інші проти України», заява № 46852/13).

Необхідність максимального забезпечення судом у кожній справі дотримання принципу обов`язковості судового рішення, зумовлено також тим, що невиконання рішень суду призводить до зниження довіри людей до судової влади, а також посилює переконання того, що вирішити спір (правову проблему), використовуючи звернення до суду, є неефективним.

Відповідно до ст.382 КАС України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Усталеною судовою практикою сформовано правову позицію, відповідно до якої для застосування інституту судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду мають бути наявні відповідні правові умови. У свою чергу, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому, суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.

Головна мета судового контролю за виконанням рішень в адміністративних справах полягає, насамперед, у реалізації основних завдань адміністративного судочинства при здійсненні адміністративними судами правосуддя, оскільки воно не обмежується винесенням судового рішення, а також передбачає його виконання.

Кожний судовий процес повинен завершуватися реалізацією судового рішення у спірних правовідносинах між його сторонами.

Тому після вирішення публічно-правового спору і набрання судовим рішенням законної сили суд продовжує відігравати активну роль у реалізації сторонами прав та законних інтересів, з приводу захисту яких він ухвалив судове рішення.

В основу ефективності правосуддя покладається здійснення судом належного контролю за виконанням судового рішення, оскільки головною метою судового рішення є ефективність у поновленні порушених прав та свобод особи.

За змістом постанови Верховного Суду від 23.06.2020р. у справі № 802/357/17-а, звертаючись до суду із заявою про встановлення судового контролю, позивач зобов`язаний навести аргументи на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і надати докази в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 23.04.2020р. у справі № 560/523/19 зазначив, що переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, адміністративні суди мають зважено підходити до вибору процесуальних засобів такого забезпечення, а саме: встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналізувати акти законодавства, враховувати здійснені відповідною посадовою особою дії, спрямовані на виконання судового рішення, та їх відповідність вимогам законодавства, встановлювати наявність та форму вини такої посадової особи, а також зазначати про співмірність розміру штрафу та доходів (фінансової спроможності) такої посадової особи.

Це не повинно зумовлювати порушення основоположних засад адміністративного судочинства, зокрема, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо. Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, положеннями КАС України встановлено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання такого рішення (окрім соціальних справ).

При цьому, застосування судового контролю є наслідком обґрунтованого припущення про невиконання судового рішення зі сторони суб`єкта владних повноважень або достовірно підтвердженого під час розгляду заяви факту невиконання судового рішення.

Водночас, правове значення для наслідків застосованого судового контролю матимуть причини невиконання судового рішення (зокрема, об`єктивна неможливість чи допущене зволікання зі сторони боржника).

Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що аналіз норми ст.382 КАС України у її системному взаємозв`язку з нормами ст.372 КАС України дозволяє стверджувати, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах може здійснюватися за наявності для цього підстав (безвідносно до факту наявності виконавчого провадження щодо виконання відповідного судового рішення), зокрема у випадку, якщо:

рішення суду ще не виконано, у тому числі у порядку його примусового виконання;

існує обґрунтований і підтверджений доказами ризик його невиконання;

існують підтверджені доказами обставини, які ставлять під сумнів виконання суб`єктом владних повноважень судового рішення, або дають підстави вважати, що: загальний порядок виконання судового рішення не дав очікуваного результату, або що відповідач створює перешкоди для виконання такого рішення, має намір ухилення від цього обов`язку.

Із матеріалів справи, в тому числі поданої позивачем заяви про встановлення судового контролю, убачається, що рішення суду в справі № 380/15599/24 виконано частково, що стверджується наступним.

Спірні правовідносини, які стосуються видачі позивачу оновленої довідки для перерахунку пенсії, характеризуються наявністю декількох спорів, які поступово виникали через дії відповідача.

Так, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16.10.2023р. у справі № 380/13143/25 Військова частина НОМЕР_1 була зобов`язана підготувати та надати до ГУ ПФ України у Львівській обл. довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 01.01.2022р. відповідно до вимог ст.ст.43 і 63 Закону України № 2262-ХІІ від 09.04.1992р. «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», з урахуванням положень постанови КМ України № 704 від 30.08.2017р. «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», щодо визначення посадового окладу і окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарною року, на відповідний тарифний коефіцієнт та з обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, для здійснення обчислення та перерахунку пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2023р.

На виконання вказаного судового рішення відповідач виготовив довідку № 222/4/162/349/1519 від 30.01.2024р. про розмір грошового забезпечення позивача станом на 01.01.2023р., в якій були зазначеними наступні відомості, а саме: посадовий оклад (ПО) - 16230 грн., оклад за військовим званням (полковник) - 2250 грн., надбавка за вислугу років 50 % - 5635 грн., надбавка за особливі умови служби 65 % - 8115 грн., надбавка за службу в умовах режимних обмежень 15 % - 2434 грн. 50 коп., премія 10 % - 1623 грн., всього: 42729 грн. 29 коп. (а.с.108).

Оскільки у вказаній довідці, на думку позивача, відсоткове значення розміру надбавки за особливості проходження служби та премії були визначені помилково, тому останній оскаржив довідку № 222/4/162/349/1519 від 30.01.2024р. в судовому порядку.

Рішенням суду від 26.11.2024р. у справі № 380/15599/24 позов ОСОБА_1 задоволено, при цьому зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 підготувати та скерувати до ГУ ПФ України у Львівській обл. довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 01.01.2023р. у відповідності до вимог ст.ст.43 і 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів /КМ/ України № 704 від 30.08.2017р. «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», із зазначенням відомостей про розміри посадового окладу, окладу за військове звання, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2023р., на відповідний тарифний коефіцієнт, та вказати розміри: надбавки за особливості проходження служби - 65% посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років; премії - 140% посадового окладу; для проведення перерахунку основного розміру пенсії з 01.02.2023р.

На виконання судового рішення в справі № 380/15599/24 відповідач виготовив довідку № 222/1/4/162/373/1450 від 24.07.2025р. про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 01.01.2023р., в якій були наведені наступні відомості: посадовий оклад - 9020 грн., оклад за військовим званням (полковник) - 2250 грн., надбавка за вислугу років 50 % - 5635 грн., надбавка за особливі умови служби 65 % - 10988 грн. 25 коп., надбавка за службу в умовах режимних обмежень 15 % - 1353 грн., премія 140 % - 12628 грн., всього: 41874 грн. 25 коп.

Аналіз вказаної довідки свідчить про те, що при її формуванні відповідач зменшив розмір посадового окладу, раніше встановленого за відповідною посадою позивача і відображеного в довідці № 222/4/162/349/1519, з 16230 грн. до 9020 грн.

Водночас, предметом позову в справі № 380/15599/24 було оскарження довідки № 222/4/162/249/1519 в частині зменшення відсоткового значення надбавки за особливості проходження служби та премії з 65 % до 45,41 % та з 140 % до 10 %, через що при виготовленні нової довідки зміна розміру посадового окладу за відповідною посадою позивача не була передбачена.

Окрім цього, питання щодо правильності обчислення розміру посадового окладу за відповідною посадою позивача вже була предметом судового розгляду. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27.07.2022р. у справі № 380/3807/22 Військова частина НОМЕР_1 була зобов`язана підготувати та надати до ГУ ПФ України у Львівській обл. довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 17.07.2021р. відповідно до постанови КМ України № 704 від 30.08.2017р. з врахуванням змін, внесених постановою КМ України № 729 від 14.07.2021р., для проведення з 01.08.2021р. перерахунку основного розміру його пенсії.

Отже, питання застосування положень постанови КМ України № 704 від 30.08.2017р. не було предметом доказування у справі № 380/15599/24, оскільки було розглянуто в справі № 380/3807/22.

Зазначеним доводам заявника суд першої інстанції належної оцінки не надав і не спростував тверджень останнього про недотримання відповідачем імперативних вимог КМ України № 704 від 30.08.2017р. під час складання спірної довідки.

При цьому, суд обмежився лише висновком про повне виконання відповідачем судового рішення, що стверджується видачею оновленої довідки про розмір грошового забезпечення, в якій вказані надбавка за особливі умови служби - 65 % та премія 140 %.

Разом з тим, таке виконання судового рішення не дало будь-яких позитивних результатів для позивача, оскільки сума грошового забезпечення згідно довідки № 222/1/4/162/373/1450 від 24.07.2025р. є меншою від суми грошового забезпечення відповідно до довідки № 222/4/162/349/1519 від 30.01.2024р.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали суду від 16.10.2025р., обставини виконання (невиконання) судового рішення фактично не досліджувалися судом першої інстанції, належна оцінка їм не надавалася, незважаючи на доводи позивача, викладені у його заяві.

За змістом ч.1 ст.382 КАС України саме суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень подати звіт.

Отже, вирішивши в окреслений спосіб заяву позивача, суд першої інстанції не забезпечив належного судового контролю за виконанням судового рішення, фактично самоусунувся від її належного та всебічного розгляду, проявивши надмірний формалізм.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013р. № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012р. № 11-рп/2012).

Також Конституційний Суд України у Рішенні від 26.06.2013р. взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, у пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00, від 20.07.2004р.) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15.05.2019р. № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (п.84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 07.06.2005р., заява № 6318/03; п.43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004р., заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009року, заява № 40450/04; п.64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28.11.2006 року, заява № 30779/04).

На підставі аналізу ст.ст.3, 8, частин першої та другої ст.55, частин 1 та 2 ст.129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15.05.2019р. № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до ст.14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Аналогічні положення містяться у ст.370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених ст.29-1 Конституції України, а також ст.ст.14 та 370 КАС України.

Колегія суддів зазначає, що в адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки, виходячи із завдань адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання судового рішення, зазвичай, боржником в якому є держава в особі її компетентних органів, а тому адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші пов`язані процесуальні засоби, повинні максимально сприяти реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

Вищенаведені висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 01.02.2022р. у справі № 420/177/20 та ухвалах від 26.01.2021р. у справі № 611/26/17, від 07.02.2022р. у справі № 200/3958/19-а, від 24.07.2023р. у справі № 420/6671/18 та від 01.05.2023р. у справі № 520/926/21.

Також як зазначено у пункті 1 розділу ІІ Рекомендацій Rec(2003)16, Комітету Міністрів Ради Європи (КМРЄ) «Щодо виконання рішень адміністративних і судових органів у сфері адміністративного права» (on the execution of administrative and judicial decisions in the field of administrative law), держави-члени мають забезпечити виконання судових рішень в межах розумного строку; вони мають уживати всіх необхідних заходів згідно з законом з метою надання цим рішенням повної сили; у разі, якщо адміністративний орган не виконує судового рішення, слід передбачити відповідну процедуру, що дозволяє домагатися виконання такого рішення, зокрема за допомогою судової заборони або пені (coercive fine).

Відповідно до пункту 55 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (КРЄС) «Щодо якості судових рішень» (on the quality of judicial decisions) з метою забезпечення ефективності правосуддя, усі країни повинні мати процедури забезпечення виконання рішень.

За таких умов суд першої інстанції дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи, не дотримався норм процесуального права в частині забезпечення належного розгляду заяви в порядку ст.382 КАС України, що призвело до помилкового та поспішного висновку про відмову в задоволенні заяви.

Розгляд заяв в порядку ст.382 КАС України має наслідком виконання або невиконання судового рішення, як завершальної стадії судового процесу; такий розгляд є комплексом певних процесуальних дій його учасників, а тому такий розгляд підпадає під термін «провадження у справі».

За наслідками розгляду таких заяв суд постановляє ухвалу, яка за своєю суттю не є ухвалою суто з процесуальних питань, а має наслідком виконання або невиконання судового рішення, тому має суттєве значення для руху справи та судового процесу в цілому.

Таким чином, системний аналіз указаних норм процесуального права дає підстави для висновку, що апеляційний суд має повноваження на скасування ухвали суду першої інстанції, прийнятої в порядку ст.382 КАС України, та направлення справи на продовження розгляду до суду першої інстанції, оскільки спірна ухвала перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Також в розрізі приписів ст.382 КАС України виключно суд першої інстанції наділений повноваженнями, які вказані в ч.1 згаданої статті.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню, як винесена із порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення заяви в порядку ст.382 КАС України, із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

В порядку ст.139 КАС України підстави для розподілу судових витрат в цьому апеляційному провадженню є відсутніми.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.ст.310, 312, п.4 ч.1 ст.320, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16.10.2025р. про відмову в задоволенні заяви про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі № 380/15599/24 - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення і не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
О. І. Довга
Дата складання повного судового рішення: 28.11.2025р.