Справа № 160/27222/25
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою керівника Криворізької східної окружної прокуратури в інтересах держави в особі позивача-1: Державного агентства лісових ресурсів України, позивача-2: Південно-східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства до Грушівської сільської ради Дніпропетровської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява керівника Криворізької східної окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України (далі позивач-1), Південно-східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства (далі позивач-2) до Грушівської сільської ради Дніпропетровської області (далі Грушівська сільська рада, відповідач), в якій керівник прокуратури в інтересах держави в особі позивачів просить суд:
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що окружною прокуратурою з`ясовано, що позивачем-2 до Грушівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області в порядку ч. 2 ст. 57-1 Земельного кодексу України направлено подання №01-08/805 від 17.07.2024 р. щодо ухвалення рішення про віднесення заліснених земельних ділянок загальною площею 58,2965 га до самозалісених земель, й до вказаного подання позивачем-2 було додано викопіювання інформації (схеми розташувань) з Геоінформаційної системи управління лісовими ресурсами України про місце розташування цих самозалісених ділянок. Відповідно до інформації Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства №01-08/1886 від 18.08.2025 р. Грушівська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області повідомлення щодо розгляду подання №01-08/805 від 17.07.2024 р. не надавала. Однак, окружною прокуратурою з метою встановлення наявності підстав представництва інтересів держави у даному питанні до Грушівської сільської ради було направлено запит №60-4226вих-25 від 28.07.2025 р. щодо розгляду сільською радою подання №01-08/805 від 17.07.2024 р. У відповідь на запит окружної прокуратури, без винесення подань на розгляд сесії ради, селищний голова від імені Грушівської сільської ради листом №1119 від 21.08.2025 р. поінформував, що вказані в поданні земельні ділянки мають ознаки штучної посадки і являються полезахисними лісосмугами, відносяться до земель сільськогосподарського призначення, тому не можуть бути визнані самозалісеними. Такі дії органу місцевого самоврядування не сприяють реалізації державної екологічної ініціативи «Масштабне залісення України» та порушують інтереси держави у сфері охорони лісових ресурсів. Керівник прокуратури стверджує, що Грушівська сільська рада допускає бездіяльність щодо віднесення угідь до самозалісених, що перешкоджає реалізації політики держави у сфері охорони самосійних лісів, визначеної, зокрема, Законом України «Про Основні засади (стратегію) державної екологічної політики України на період до 2030 року».
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.09.2025 р. відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач зареєстрований в Електронному кабінеті Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи".
Відповідно до ч. 5 ст. 18 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, у порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Пунктом 37 підрозділу 2 розділу III Положення "Про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи" встановлено, що підсистема "Електронний суд" забезпечує можливість автоматичного надсилання матеріалів справ в електронному вигляді до Електронних кабінетів учасників справи та їхніх повірених.
Відповідно до п. 17 підрозділу 1 розділу III Положення "Про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи" особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
В ухвалі суду від 30.09.2025 р. відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
Ухвала суду від 30.09.2025 р., якою відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи була направлена та доставлена до електронного кабінету відповідача 01.10.2025 р. о 02:14 год., що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

При цьому, копія позовної заяви з додатками була направлена та доставлена до електронного кабінету Грушівської сільської ради 23.09.2025 р., що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Разом з тим, станом на 17.10.2025 р. (з урахуванням строку на поштове відправлення) та станом на день розгляду справи по суті, відзив на позовну заяву від Грушівської сільської ради до суду не надходив.

Пояснень, заяв або клопотань по суті спору від відповідача до суду також не надходило.

Відповідно до частини 4 статті 159 КАС України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Таким чином, відповідач правом на подання відзиву на позов (у разі заперечення проти позову) та надання доказів по справі не скористався, з клопотанням про продовження строків на надання відзиву до суду не звертався.

Згідно із приписами ч. 6 ст. 77 КАС України, у разі якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено та фактичні обставини справи свідчать про те, що Південно-східне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства звернулось до Грушівської сільської територіальної громади в особі Грушівської сільської ради Дніпропетровської області (вул. Олександра Довженка, б. 16, с.Грушівка, Криворізький район, Дніпропетровська область, 53850) з поданням за №01-08/805 від 17.07.2024 р., в якому позивач-2 зазначив, що згідно інформації в Геоінформаційній системі управління лісовими

ресурсами України на території Грушівської сільської ради Дніпропетровської області, наявні вкриті лісом земельні ділянки орієнтовною загальною площею

58,2965 га, а саме:

- самозалісена ділянка орієнтовною площею 10,2135 га та має спільну межу із земельною ділянкою з кадастровим номером :01:001:0013;

- дві самозалісені ділянки орієнтовною площею 4,5943 га (1.2,6139 га, 2.1,9804 га). Інформація про власників чи користувачів на кадастровій карті відсутня;

- чотири самозалісені ділянки орієнтовною площею 13,4101 га (1.2,8154 га, 2.5,3933 га, 3.2,8341 га, 4.2,3673 га). Інформація про власників чи користувачів на кадастровій карті відсутня;

- чотири самозалісені ділянки орієнтовною площею 14,9979 га (1.1,9925 та, 2.3,4697 га, 3.4,2186 га, 4.5,3171 га). Інформація про власників чи користувачів на кадастровій карті відсутня;

- дві самозалісені ділянки орієнтовною площею 12,3367 га (1.7,1399 га, 2.5,1968 га). Інформація про власників чи користувачів на кадастровій карті відсутня;

- самозалісена ділянка орієнтовною площею 2,7440 га та має спільну межу із земельною ділянкою з кадастровим номером :01:002:0088.

З урахуванням наведеного, позивач-2 у вищезазначеному поданні з посиланням на положення ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» №280/98-ВР від 21.05.1997 р. та на п. 2 ст. 57-1 Земельного кодексу України запропонував відповідачу прийняти щодо вищевказаних земельних ділянок, розташованих на території Грушівської сільської територіальної громади Дніпропетровської області прийняти рішення про віднесення їх до самозалісених згідно чинного законодавства.

До вказаного вище подання позивачем-2 додано викопіювання інформації (схеми розташування) з Геоінформаційної системи управління лісовими ресурсами України про місце розташування відповідних ділянок.

Водночас, рішення за результатами розгляду вищезазначеного подання відповідачем не приймалось й жодної відповіді на адресу стосовно порушених у поданні позивача-2 питань до Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства не надходило. Доказів протилежного до суду не надано й про існування таких доказів суд не повідомлено.

Керівник східної окружної прокуратури звернувся до голови Грушівської сільської ради з листом від 28.07.2025 р. за №60-4226ВИХ-25, в якому зазначено, що Південно-Східним міжрегіональним управлінням лісового та мисливського господарства на адресу відповідача були направлені подання щодо віднесення земельних ділянок до самозалісених, а саме:

- Подання №01-08/1042 від 16.11.2023 р. щодо 109 земельних ділянок орієнтовною загальною площею 210,2581 га, з викопіюванням виявлених самозалісених ділянок на 1 арк.;

- Подання №01-08/85 від 17.07.2024 р. щодо земельних ділянок орієнтовною загальною площею 58,2965 га, з викопіюванням виявлених самозалісених ділянок на 4 арк.

Також у цьому листі керівник прокуратури повідомив відповідача про те, що згідно інформації, доданої Південно-Східним міжрегіональним управлінням лісового та мисливського господарства до подань (викопіювання з Геоінформаційної системи управління лісовими ресурсами України), зазначені нижче земельні ділянки мають видимі ознаки часткового самозалісення і не відносяться до полезахисних смуг, зокрема, земельні ділянки з кадастровими номерами:

- :01:002:0250 площею 16,5851 га;

- :01:002:0088 площею 10,3114 га;

- :01:002:0089 площею 5,9795 га.

У відповідь на звернення керівника Криворізької східної окружної прокуратури (лист від 28.07.2025 р. за №60-4226ВИХ-25) щодо надання інформації та підтверджуючих копій документів про розгляд подання територіального управління Держлісагентства стосовно віднесення 3 земельних ділянок, вкритих лісом, орієнтовною площею 32,876 га до самозаліснених ділянок на території Грушівської сільської ради Криворізького району, Виконавчий комітет Грушівської сільської ради Дніпропетровської області направив лист за №1119 від 21.08.2025 р., в якому зазначив, що зазначені в поданні земельні ділянки мають ознаки рядної штучної посадки і являються полезахисними лісосмугами (лісові насадження штучно створені з метою захисту сільськогосподарських угідь від посух та ерозії грунтів), , що згідно ст. 22 та ч.7, ст. 37-1 Земельного Кодексу України та ст. 5 Лісового Кодексу України (зміни відповідно до Закону України №2498-VIII від 10.07.2018 року), що відносяться до земель сільськогосподарського призначення державної або комунальної власності та внесені в автоматизовану базу державного земельного кадастру, тому не можуть бути визнані самозалісненими, оскільки вони віднесені до земель сільськогосподарського призначення і засадженні полезахисними лісосмугами.

Листом «Про результат розгляду листа від 14.08.2025 №60-4603ВИХ-25» за №01-08/1886 від 18.08.2025 р. Південно-Східне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства повідомило Криворізьку східну окружну прокуратуру про те, що Управління своїми листами (подання) зверталося до Грушівської сільської територіальної громади щодо можливості віднесення вкритих лісом земельних ділянок до самозалісених, але на даний час відповідь відсутня. Подання були направлені простими листами Укрпоштою.

Також позивач-2 у цьому листі зазначив, що він направив відповідачу подання від 20.06.2025 р. №01-08/900 до Грушівської сільської територіальної громади щодо віднесення ймовірно вкритих лісом земельних ділянок до самозалісених загальною площею 70,4929 га на електронну пошту, яка зазначена на офіційному веб-сайті Грушівської громади й на даний час відповідь відсутня.

Листом від 29.08.2025 р. за №12-12/4721-25 Державне агентство лісових ресурсів України повідомило Криворізьку східну окружну прокуратуру, що агентство не зверталося до суду з порушених в листі Криворізької східної прокуратури від 19.08.2025 р. №60-4670ВИХ-25 питань. Також у цьому листі позивач-1 зазначив, що він не заперечує проти представництва Криворізькою східною окружною прокуратурою інтересів держави у суді з питань, порушених у листі Криворізької східної окружної прокуратури від 19.08.2025 р. №60-4670ВИХ-25.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невинесення на розгляд сесії ради подання Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства за №01-08/805 від 17.07.2024 р., з прийняттям рішення про віднесення земельних ділянок до самозалісених земель у порядку, визначеному ч. ч. 2, 3, 4 ст. 57-1 Земельного кодексу України, керівник Криворізької східної прокуратури звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частини 1 статті 1 Земельного кодексу України).

Статтею 2 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії (частина 1 статті 18 Земельного кодексу України).

Відповідно до частини 1, 3 статті 19 Земельного кодексу України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.

Земельна ділянка, яка за основним цільовим призначенням належить до відповідної категорії земель, відноситься в порядку, визначеному цим Кодексом, до певного виду цільового призначення, що характеризує конкретний напрям її використання та її правовий режим.

Частиною 1 статті 3 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Указом Президента України «Про деякі заходи щодо збереження та відтворення лісів» №228/2021 від 07.06.2021 р. з метою збереження лісового фонду України, належного захисту і відтворення лісів, створення сприятливих умов для ведення лісового господарства на засадах сталого розвитку з урахуванням природних та економічних умов, забезпечення прав громадян на безпечне довкілля постановлено започаткувати з 2021 року реалізацію екологічної ініціативи «Масштабне залісення України».

Згідно зі статтею 4 Лісового кодексу України, до лісового фонду України належать усі ліси на території України незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, у тому числі лісові ділянки, захисні насадження лінійного типу площею не менше 0,1 гектара, інші лісовкриті землі.

При цьому, у статті 1 Лісового кодексу України закріплено, що самозалісена ділянка - це земельна ділянка будь-якої категорії земель (крім земель лісогосподарського призначення, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) площею понад 0,5 гектара, вкрита частково чи повністю лісовою рослинністю, залісення якої відбулося природним шляхом.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо збереження лісів» №2321-IX від 20.06.2022 р., який набрав чинності 10.07.2022 р., главу 11 Земельного кодексу України доповнено статтею 57-1 такого змісту:

«Стаття 57-1. Самозалісені землі

1.Самозалісена ділянка - це земельна ділянка будь-якої категорії земель (крім земель лісогосподарського призначення, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) площею понад 0,5 гектара, вкрита частково чи повністю лісовою рослинністю, залісення якої відбулося природним шляхом.

2.Віднесення земельної ділянки приватної власності до самозалісеної ділянки здійснюється її власником, а щодо земельних ділянок державної та комунальної власності - органом, який здійснює розпорядження нею.

Віднесення земельної ділянки, що перебуває у користуванні, заставі, до самозалісеної ділянки здійснюється за погодженням із землекористувачем, заставодержателем.

Рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки приймається за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.

3.Віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про належність всіх її угідь до угідь самозалісеної ділянки. Земельна ділянка вважається самозалісеною ділянкою з дня внесення зазначених відомостей до Державного земельного кадастру.

4. Віднесення земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється без розроблення документації із землеустрою.

5. Віднесення земельної ділянки, несформованої як об`єкт цивільних прав, а також земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, але відомості про яку не внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється відповідно до документації із землеустрою, на підставі якої відомості про земельну ділянку вносяться до Державного земельного кадастру».

Відповідно до абзацу 4 частини 4 статті 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр», відомості про угіддя земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі заяви власника земельної ділянки або за рішенням органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, який відповідно до статті 122 Земельного кодексу України приймає рішення про передачу земельних ділянок державної чи комунальної власності у власність, - щодо зміни угідь на угіддя самозалісеної ділянки.

Пунктом 121 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1051 від 17.10.2012 р., передбачено, що внесення до Державного земельного кадастру змін до відомостей про склад угідь земельної ділянки на угіддя самозалісеної ділянки здійснюється державним кадастровим реєстратором на підставі заяви за формою згідно з додатком 12 власника земельної ділянки або за рішенням органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, який відповідно до статті 122 Земельного кодексу України приймає рішення про передачу земельних ділянок державної чи комунальної власності у власність, без розроблення документації із землеустрою.

Відповідно до Конституції України систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» №280/97-ВР від 21.05.1997 р.

Частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Положеннями статті 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.

Сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності не рідше ніж один раз на місяць.

Сесію сільської, селищної, міської ради відкриває і веде відповідно сільський, селищний, міський голова, а у випадках, передбачених частиною шостою цієї статті, - секретар ради; сесію районної у місті, районної, обласної ради - голова ради або відповідно заступник голови районної у місті, районної ради чи перший заступник, заступник голови обласної ради. У випадку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, сесію відкриває за дорученням групи депутатів, з ініціативи якої скликана сесія, один з депутатів, що входить до її складу, а веде за рішенням ради - один з депутатів цієї ради.

Сесія ради є повноважною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради.

Протоколи сесій сільської, селищної, міської ради, прийняті нею рішення підписуються особисто сільським, селищним, міським головою, районної у місті, районної, обласної ради - головою відповідної ради, у разі їх відсутності - відповідно секретарем сільської, селищної, міської ради, відповідно заступником голови районної у місті, районної ради чи першим заступником, заступником голови обласної ради, а у випадках, передбачених частинами сьомою та дев`ятою цієї статті, - депутатом ради, який за дорученням депутатів головував на її пленарному засіданні.

Частинами 1, 2 та 3 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням. Результати поіменного голосування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації». На офіційному веб-сайті ради розміщуються в день голосування і зберігаються протягом необмеженого строку всі результати поіменних голосувань. Результати поіменного голосування є невід`ємною частиною протоколу сесії ради.

Частиною 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Таким чином, існує законодавчо встановлена процедура віднесення земель до самозалісених, покликана збільшити лісистість території України.

Цією процедурою передбачено, що для земельних ділянок, сформованих як об`єкт цивільних прав, органу місцевого самоврядування достатньо подати до Державного земельного кадастру заяву про зміну угідь на угіддя самозалісеної ділянки. Разом з тим, для земельних ділянок, межі яких не визначені в натурі (на місцевості), законодавець визначив іншу процедуру, за якою орган місцевого самоврядування приймає рішення щодо віднесення земельних ділянок до самозалісених за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.

При цьому, розгляд та вирішення питання про віднесення або про відмову у віднесенні земельних ділянок до самозалісених ділянок за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства приймається органом місцевого самоврядування виключно на пленарному засіданні сільської, селищної, міської ради у формі рішення та не може оформлятися листами у відповідь на подання.

Проте, Грушівська сільська рада всупереч вимогам статей 26, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та статті 57-1 Земельного кодексу України не розглянула подання Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства за №01-08/850 від 17.07.2024 р. на пленарному засіданні сільської ради та за результатами такого розгляду не прийняла акту у формі рішення.

При цьому, доказів винесення на розгляд сесії Грушівської сільської ради питання про віднесення відповідних земельних ділянок до самозалісених відповідачем до суду не надано.

Одночасно із цим, суд зауважує, що жодної відповіді на адресу стосовно порушених у поданні позивача-2 питань до Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства не надходило. Доказів протилежного до суду не надано й про існування таких доказів суд не повідомлено.

Як вбачається з матеріалів справи (лист Виконавчого комітету Грушівської сільської ради Дніпропетровської області за №1119 від 21.08.2025 р.), відповідач лише повідомив керівника Криворізької східної окружної прокуратури про те, що зазначені в поданні земельні ділянки мають ознаки рядної штучної посадки і являються полезахисними лісосмугами (лісові насадження штучно створені з метою захисту сільськогосподарських угідь від посух та ерозії грунтів), , що згідно ст. 22 та ч.7, ст. 37-1 Земельного Кодексу України та ст. 5 Лісового Кодексу України (зміни відповідно до Закону України №2498-VIII від 10.07.2018 року), що відносяться до земель сільськогосподарського призначення державної або комунальної власності та внесені в автоматизовану базу державного земельного кадастру, тому не можуть бути визнані самозалісненими, оскільки вони віднесені до земель сільськогосподарського призначення і засадженні полезахисними лісосмугами.

Отже, відповідач з отриманням подання Південно-Східному міжрегіональному управлінню лісового та мисливського господарства за №01-08/850 від 17.07.2024 р. не прийняв жодного акту організаційно-розпорядчого характеру з числа тих, які він повинен був постановити згідно з відповідних законодавчих приписів, а наданий лист не може сприйматися судом як належна відмова у задоволенні подання, оскільки відповідне подання не вирішено в установленому законом порядку, що свідчить про допущену з боку відповідача протиправну бездіяльність.

У судовій правозастосовчій практиці Верховного Суду України (постанова від 13.06.2017 р. у справі №21-1393а17), а також Верховного Суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.04.2018 р. у справі №П/9901/137/18 (800/426/17), від 13.12.2018 у справі №800/434/17 та інших) неодноразово висловлювалась правова позиція про те, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Нормами частини другої статті 5 КАС України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд також враховує, що відповідно до приписів частин третьої, четвертої та п`ятої статті 53 КАС України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Спеціальним законом, яким визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді є Закон України «Про прокуратуру».

Згідно з частиною першої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття інтерес держави.

У Рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття інтереси держави, висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99).

Ці міркування Конституційний Суд України зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак, висловлене Судом розуміння поняття інтереси держави має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Тож, суд вважає, що інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05 листопада 2019 року у справі №804/4585/18, від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 19 вересня 2019 року у справі № 815/724/15, від 17 жовтня 2019 року у справі № 569/4123/16-а.

Частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Стосовно наявності підстав, визначених частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», для представництва інтересів держави у суді у справі, що розглядається, суд зазначає наступне.

Процедура віднесення земель до самозалісених врегульована статтею 57-1 Земельного кодексу України, відповідно до положень якої рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки приймається за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 2014 року №521, Державне агентство лісових ресурсів України (Держлісагентство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства. Держлісагентство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 7 Положення).

Пунктом 1 Положення про міжрегіональні управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України, затвердженого наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 29 вересня 2022 року №404, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13 жовтня 2022 року за №1231/38567, передбачено, що міжрегіональні управління лісового та мисливського господарства (далі - Управління) підпорядковуються - Держлісагентству та є його територіальними органами. Згідно з пунктом 3 цього Положення завданням Управлінь є реалізація повноважень Держлісагентства у сфері лісового та мисливського господарства на території декількох адміністративно-територіальних одиниць, визначених Держлісагентством.

Суд зазначає, що встановлена бездіяльність органу місцевого самоврядування не сприяють реалізації державної екологічної ініціативи «Масштабне залісення України» та порушують інтереси держави у сфері охорони лісових ресурсів та у відповідності до статті 131-1 Конституції України покладає на прокурора обов`язок представництва в суді.

Звернення прокурора до суду у порядку адміністративного судочинства у цій справі є єдиним ефективним засобом захисту порушених інтересів держави, враховуючи, що уповноважений орган самостійно не звернувся до суду з позовною заявою.

Відповідно до частини першої статті 103 Лісового кодексу України спори з питань охорони, захисту, використання та відтворення лісів вирішуються в установленому порядку органами місцевого самоврядування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, судами.

Таким чином, спори, що виникають між Державним агентством лісових ресурсів України, його територіальними органами та органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування щодо питання віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки підлягають вирішенню судами.

При цьому, в силу приписів статті 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, а ідентифікація самозалісених земель здійснюється з метою збереження самосійних лісів, належного захисту і відтворення лісів, створення сприятливих умов для ведення лісового господарства на засадах сталого розвитку з урахуванням природних та економічних умов, забезпечення прав громадян на безпечне довкілля.

У вказаному випадку, інтерес держави полягає у необхідності неухильного дотримання вимог законодавства в сфері охорони навколишнього природного середовища.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» (далі - Закон) передбачено, що природні ресурси України є власністю Українського народу.

Згідно зі статті 5 цього ж Закону державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і не використовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.

Невжиття відповідачем відповідних заходів, що є предметом спору у цій адміністративній справі, позбавляє територіальну громаду та державу в цілому на збереження лісового фонду України, належного захисту й відтворення лісів, а також забезпечення прав громадян на безпечне довкілля.

З огляду на викладене, з урахуванням наведених судом законодавчих норм та встановлених обставин, суд дійшов висновку про те, що відповідачем допущена протиправна бездіяльність щодо не винесення на розгляд сесії ради подання Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства №01-08/805 від 17.07.2024 р., у зв`язку з чим суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача розглянути на сесії ради подання Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства № 01-08/805 від 17.07.2024 та прийняти за результатами розгляду рішення про віднесення земельних ділянок до самозалісених земель у порядку, визначеному ч. ч. 2, 3, 4, 5 ст. 57-1 Земельного кодексу України, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Так, дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Відповідно до Рекомендацій Ради Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятих Кабінетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження у більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова може. При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

Така позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 р. у справі № 208/8402/14-а, від 29.03.2018 р. у справі №816/303/16, від 06.03.2019 р. у справі №200/11311/18-а, від 16.05.2019 р. у справі №818/600/17 та від 21.11.2019 р. у справі №344/8720/16-а.

Враховуючи те, що станом на момент звернення прокурора до суду Грушівська сільська рада не реалізувала своїх повноважень, оскільки у спосіб, встановлений законом, не розглянула відповідне питання та не надала оцінки поданню Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства за №01-08/805 від 17.07.2024 р. й, відповідно, не ухвалила рішення про задоволення подання чи про відмову в його задоволенні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача прийняти рішення про віднесення земельної ділянки до самозалісених у порядку, визначеному частинами 2, 3, 4 статті 57-1 Земельного кодексу України, є такими, що виходять за межі завдань адміністративного судочинства, та задоволенню не підлягають.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 09.09.2025 р. по справі №260/5797/24.

Згідно з абзацом 2 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи, що суд не може підміняти орган місцевого самоврядування, уповноважений на виконання функцій з розгляду та вирішення питань про віднесення або про відмову у віднесенні земельних ділянок до самозалісених ділянок за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства приймається органом місцевого самоврядування виключно на пленарному засіданні сільської, селищної, міської ради у формі рішення та не може оформлятися листами у відповідь на подання, суд вважає належним та ефективним способу захисту інтересів держави в рамках спірних правовідносин є зобов`язання Грушівської сільської ради Дніпропетровської області () винести на розгляд та розглянути на сесії Грушівської сільської ради Дніпропетровської області подання Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства №01-08/805 від 17.07.2024 р. та за результатами такого розгляду прийняти відповідний акт у формі рішення відповідно до статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 73 КАС України).

Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 4 статті 159 КАС України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень бездіяльність якого оскаржується, не виконано покладеного на нього обов`язку доказування правомірності прийнятого рішення та не спростовано доводи позивача в цій частині.

З огляду на викладені вище обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги керівника Криворізької східної окружної прокуратури в інтересах держави в особі позивача-1: Державного агентства лісових ресурсів України, позивача-2: Південно-східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини 2 статті 139 КАС України, при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Тож підстави для розподілу судових витрат, які складаються лише із сум сплаченого прокуратурою судового збору у розмірі 2422, 40 грн, відсутні.

Керуючись статтями 2, 9, 77, 78, 139, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву керівника Криворізької східної окружної прокуратури в інтересах держави в особі позивача-1: Державного агентства лісових ресурсів України, позивача-2: Південно-східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства до Грушівської сільської ради Дніпропетровської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Грушівської сільської ради Дніпропетровської області (код ЄДРПОУ 04338575) щодо не винесення на розгляд сесії ради подання Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства №01-08/805 від 17.07.2024 р.

Зобов`язати Грушівську сільську раду Дніпропетровської області () винести на розгляд та розглянути на сесії Грушівської сільської ради Дніпропетровської області подання Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства №01-08/805 від 17.07.2024 р. та за результатами такого розгляду прийняти відповідний акт у формі рішення відповідно до статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

У задоволені іншої частини позовних вимог, відмовити.

Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 28.11.2025 р.

Суддя О.М. Неклеса