Справа № 420/15636/25
Суддя: Крусян А.В.
Дата ухвалення: 2025-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/15636/25

Суддя першої інстанції: Радчук А.А.

Час та місце ухвалення судового рішення «--:--», м.Одеса

Повний текст судового рішення складений 25.08.2025

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Крусяна А.В.,

суддів Шевчук О.А., Яковлєва О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

19.0.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним і скасування рішення щодо відмови у призначенні йому пенсії №54 від 25.02.2025 на виконання рішення суду; зобов`язання здійснити призначення та виплату йому пенсії за вислугу років відповідно до п.«г» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 09.04.2024.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що судовим рішенням у справі №420/15731/24 зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області повторно розглянути по суті заяву ОСОБА_1 №2665 від 09.04.2024 про призначення йому пенсії за вислугу років, врахувавши до пільгового стажу періоди роботи з 01.01.2002 по 18.01.2002, з 11.10.2017 по 31.10.2019, з 07.11.2019 по 05.02.2024. Так, за результатами звернення щодо виконання судового рішення, позивач отримав рішення про відмову у призначенні йому пенсії з підстав відсутності необхідного спеціального стажу 20 років станом на 11.10.2017 (спеціальний стаж станом на 11.10.2017 становить 19 років 10 місяців 26 днів). На думку позивача, таке рішення пенсійного органу є протиправним, оскільки відповідно до п.«г» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають механізатори (докери-механізатори) комплексних бригад на вантажно-розвантажувальних роботах у портах - після досягнення 55 років і при стажі роботи: для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 20 років на зазначеній роботі. Посилаючись на те, що наявний страховий стаж становить 41 рік та пільговий стаж 26 років, позивач вважає, що має право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п.«г» ст. 55 Закону України №1788 з 09.04.2024.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25.08.2025 позов задоволено; визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №54 від 25.02.2025 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 за вислугу років відповідно до п.«г» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити призначення та виплату пенсії ОСОБА_1 за вислугу років відповідно до п.«г» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 09.04.2024.

При вирішенні справи, суд першої інстанції виходив з того, що спеціальний стаж позивача, з урахуванням судового рішення у справі №420/15731/24 щодо зарахування до пільгового стажу періодів роботи з 01.01.2002 по 18.01.2002, з 11.10.2017 по 31.10.2019, з 07.11.2019 по 05.02.2024 становить 26 років 02 місяці 16 днів. Оскільки станом на день звернення позивача із заявою про призначення пенсії, спеціальний стаж останнього становив більше 20 років, що відповідає вимогам п.«г» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування рішення пенсійного органу від 25.02.2025, як такого, що не відповідає критеріям ч.2 ст.2 КАС України. Разом з тим, суд першої інстанції вважав, що належним та ефективним захистом порушених прав позивача є зобов`язання відповідача здійснити призначення та виплату пенсії позивачу за вислугу років відповідно до п.«г» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 09.04.2024.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, ГУ ПФУ в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції при вирішенні справи норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу є правомірним, оскільки у позивача станом 11.10.2017 відсутній необхідний спеціальний стаж 20 років При цьому, апелянт зазначає, що загальний страховий стаж позивача складає 41 рік 07 місяців 18 днів; страховий стаж станом на 11.10.2017 становить 35 років 09 місяців 18 днів; спеціальний стаж станом на 11.10.2017 - 19 років 10 місяців 26 днів; спеціальний стаж позивача згідно рішення суду у справі №420/15731/24 становить 26 років 02 місяці 16 днів. Таким чином, дата, з якої позивач матиме право на пенсійну виплату - 24.06.2026. Також, апелянт зауважує, що питання здійснення призначення та виплати пенсії відноситься до виключної компетенції пенсійних органів.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою від 09.04.2024 про призначення йому пенсії за вислугу років на підставі п.«г» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». /а.с.80/

За результатом розгляду вказаної заяви, ГУ ПФУ в Рівненській області прийнято рішення №54 від 17.04.2024 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з недостатністю необхідного пільгового стажу. Страховий стаж особи становить 41 рік 5 місяців 18 днів. Станом на 11.10.2017 стаж за вислугу років становить 19 років 9 місяців 2 дні. /а.с.114/

Рішення ГУ ПФУ в Рівненській області №54 від 17.04.2024 скасовано у судовому порядку судовим рішенням від 27.09.2024 (набрало законної сили 13.01.2025) у справі №420/15731/24, яким зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області повторно розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 09.04.2024 про призначення пенсії за вислугу років врахувавши до пільгового стажу періоди роботи з 01.01.2002 по 18.01.2002, з 11.10.2017 по 31.10.2019, з 07.11.2019 по 05.02.2024.

Супровідним листом від 25.02.2025 №1500-0217-ч/52056 позивачу повідомлено, що ГУ ПФУ в Одеській області, на виконання рішення суду від 27.09.2024 по справі №420/15731/24, прийнято рішення №54 від 25.02.2025, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії, оскільки згідно п.2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та п.«г» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», право на пенсію за вислугу років мають механізатори (докери-механізатори) комплексних бригад на вантажно-розвантажувальних роботах у портах після досягнення віку 55 років і при стажі роботи станом на 11.10.2017 року: для чоловіків не менше 26 років 06 місяців, з них не менше 20 років на зазначеній роботі. При цьому, вік заявника 57 років; страховий стаж - 41 рік 07 місяців 18 днів; страховий стаж на 11.10.2017 - 35 років 09 місяців 18 днів; спеціальний стаж на 11.10.2017 - 19 років 10 місяців 26 днів; спеціальний стаж згідно рішення суду - 26 років 02 місяці 16 днів. Таким чином, станом на 11.10.2017 у заявника відсутній необхідний спеціальний стаж 20 років. /а.с.12/

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Перевіривши матеріали справи, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (надалі - Закон України №1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (надалі - Закон України №1058- ІV).

Згідно з п.«г» ст.55 Закону №1788-ХІІ, в редакції від 05.11.1991, право на пенсію за вислугу років мають механізатори (докери-механізатори) комплексних бригад на вантажно-розвантажувальних роботах у портах: чоловіки - після досягнення 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 20 років на зазначеній роботі; жінки - після досягнення 50 років і при загальному стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 15 років на зазначеній роботі.

Підпунктом 4 пункту 2 розділу І Закону України від 02.03.2015 №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (надалі - Закон України №213-VIII) п.«г» ст. 55 Закону України №1788-ХІІ був викладений в такій редакції: «Право на пенсію за вислугу років мають:

г)механізатори (докери-механізатори) комплексних бригад на вантажно-розвантажувальних роботах у портах - після досягнення 55 років і при стажі роботи: для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 20 років на зазначеній роботі; для жінок - не менше 25 років, з них не менше 15 років на зазначеній роботі.

За відсутності стажу роботи, встановленого абзацами другим і третім цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року право на пенсію за вислугу років надається за наявності стажу роботи, встановленого абзацами п`ятнадцятим - двадцять третім пункту «б» частини першої статті 13 цього Закону.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними віку, встановленого абзацами третім - тринадцятим пункту «б» частини першої статті 13 цього Закону».

04.06.2019 рішенням Конституційного Суду України №2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст.55 Закону №1788 зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII. Положення пункту «а» ст.54, ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788 зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, з 05.06.2019 положення пункту «г» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» діє у редакції, яка передбачає, що право на пенсію за вислугу років мають механізатори (докери-механізатори) комплексних бригад на вантажно-розвантажувальних роботах у портах: чоловіки - після досягнення 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 20 років на зазначеній роботі.

Так, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №2-р/2019 з одного боку, та Законом №1058-ІV з іншого в частині обмеження права на пільговий стаж, здобутий після 11.10.2017.

Згідно ч.3 ст.22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Одним із елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної (абз.6 пп.4.3 п.4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 27.02.2018 №1-р/2018).

Принцип юридичної визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абз.6 пп.2.1 п.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2017 № 2-р/2017).

Відтак, обмеження п.2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV врахування спеціального стажу, здобутого після 11.10.2017 для набуття права на призначення пенсії за вислугою років, є порушенням принципу юридичної визначеності та верховенства права.

Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, сформованою в постанові від 03.11.2021 у зразковій справі №360/3611/20 за подібних правовідносин:

«Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Велика Палата Верховного Суду також не погоджується з посиланням скаржника на абзац другий пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, відповідно до якого положення Закону № 1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом №2148-VІІІ мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. На думку скаржника, це положення свідчить про обмеження сфери застосування Закону №1788-ХІІ відносинами, про які йдеться в цьому пункті. Велика Палата Верховного Суду вважає, що якби таким був намір законодавця, то він мав би виключити із Закону №1788-ХІІ всі інші положення, чого зроблено не було».

У постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а Велика Палата Верховного Суду сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №2-р/2019, а не Закону №1058-ІV.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 06.11.2023 у справі №240/24/21.

З урахуванням наведеного, враховуючи, що на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії позивач досяг 55-річного віку, мав страховий стаж 41 рік 07 місяців 18 днів та спеціальний стаж - 26 років 02 місяці 16 днів, суд першої інстанції дійшов вірних висновків щодо визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Одеській області №54 від 25.02.2025.

За висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст.13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005, заява №38722/02).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні ст.13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Верховний Суд у постанові від 09.05.2024 у справі №580/3690/23 зазначив, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення або вчинив бездіяльність за наслідками звернення особи, але таке рішення чи вчинена бездіяльність визнані судом протиправними з огляду на невідповідність чинному законодавству, то суд, як виняток, за відсутності сумнівів у тому, що суб`єктом звернення (позивачем у справі) дотримано усіх визначених законом умов для отримання позитивного результату за наслідками розгляду його звернення та за умови відсутності у суб`єкта, що уповноважений прийняти відповідне рішення за наслідками звернення позивача, дискреції (можливості на власний розсуд визначити зміст рішення та обрати на підставі поданих позивачем документів один з варіантів дій), вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення.

У разі якщо межі заявлених позовних вимог не дозволяють суду під час розгляду справи здійснити перевірку того, чи забезпечив позивач на момент його звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень виконання всіх без винятку вимог закону для отримання позитивного рішення та(або) якщо суб`єкт до якого звертається позивач має право діяти при прийнятті відповідного рішення на власний розсуд (тобто має альтернативні варіанти поведінки за наслідками розгляду звернення позивача), то суд, у межах свого розсуду, з метою уникнення перебирання на себе повноважень щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції іншого органу, повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення з урахуванням оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).

За правилами ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати розподіляються відповідно до ст.139 КАС України, якою передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Керуючись ст.ст.139, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року залишити без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Суддя-доповідач А.В. Крусян
Судді О.А. Шевчук О.В. Яковлєв