Справа № 640/10135/19
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2025-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н.П.

Суддів: Кобаля М.І., Мельничука В.П.

За участю секретаря: Мірошниченко С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 липня 2025 року, суддя Тихоненко О.М., у справі за адміністративним позовом Дочірнього підприємства "Коніка Мінолта Україна" до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та наказу,-

У С Т А Н О В И В:

Дочірнє підприємство "Коніка Мінолта Україна" звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у м. Києві, в якому просило:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 20.03.2019 року №2 та №;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДФС у м. Києві «Про проведення документальної планової виїзної перевірки Дочірнього підприємства «Коніка Мінолта Україна» (код 14281534)» від 06.12.2018 року № 17817.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем незаконно включено позивача до переліку вже затвердженого плану-графіку податкових перевірок. Внесення позивача до плану перевірок порушує саму суть такого поняття, оскільки втрачається основна функція планування. В зв`язку з тим, що перевірка позивача була незаконною, тому складені за її результатами податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуваню. Також позивач вказує, що підприємство надало повний пакет первинних документів, які підтверджують господарські операції.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.06.2019 відкрито провадження у справі № 640/10135/19 та призначено за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.07.2019 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

На виконання Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 №399 до Харківського окружного адміністративного суду, згідно супровідного листа № 01-19/1430/25 від 31.01.2025 року передаємо 742 (сімсот сорок дві) судові справи згідно з актом приймання-передачі від 31.01.2025, зокрема адміністративну справу № 640/30529/21.

Відповідно до статті 31 КАС України здійснено повторний розподіл автоматизованою системою документообігу суду адміністративної справи.

Вказана адміністративна справа надійшла до провадження Чернігівського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.04.2025 прийнято справу до провадження судді Тихоненко О.М. та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 15.05.2025 замінено Головне управління ДФС у м. Києві його правонаступником - Головним управлінням ДПС у м. Києві як відокремлений підрозділ ДПС (код ЄДРПОУ ВП 44116011) та призначено розгляд даної справи в режимі відеоконференції.

Протокольною ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 27.05.2025 підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 липня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 20.03.2019 №2, №.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві на користь Дочірнього підприємства "Коніка Мінолта Україна" судовий збір в розмірі 19210,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши осіб, що з`явились в судове засідання, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що Дочірнім підприємством "Коніка Мінолта Україна" задекларовано взаємовідносини з ПП «Принт-сервіс» на підставі рахунків-фактур про надання послуг на загальну суму 878 198,28 грн, в тому числі податок на додану вартість 146 366,37 грн.

На підставі рахунків-фактур ПП «Принт-сервіс» виписано на адресу позивача акти надання послуг на загальну суму 878 198,28 грн, в тому числі податок на додану вартість 146 366,37 грн.

Також позивач мав господарські взаємовідносини з ТОВ «Грін сайт менеджмент».

Позивачем віднесено витрати у загальній сумі 2 056 702,00 грн, в тому числі за І квартал 2018 року у сумі 2 056 702,00 грн на підставі договору про надання послуг №13/10/2017 від 13.10.2017.

На підставі вказаного договору, ТОВ «Грін сайт менеджмент» на користь позивача виписано акти здачі-прийняття робіт/послуг, на загальну суму 2 468 042,00 грн.

Сума витрат по придбаним роботам/послугам було включено підприємством до складу витрат, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування у сумі 2 056 702,00 грн, у тому числі за І квартал 2018 року у сумі 2 056 702,00 грн, за півріччя 2018 року у сумі 2 056 702,00 грн, за три квартали 2018 року у сумі 2 056 702,00 грн.

Крім того позивачем було укладено договір позики від 01.06.2010 б/н з компанією Konica Minolta Business Solutions Europe GmbH (Німеччина) щодо отримання позики в сумі 1 000 000,00 євро.

Відсоткова ставка - 1,75% річних, строк погашення - 01.06.2011, позика надається для поповнення обігових коштів.

Головним управлінням Національного банку України по м. Києву і Київській області видано реєстраційне свідоцтво від 21.06.2010 № 12533.

На виконання умов договору позики від 01.06.2010 б/н позивач здійснив виплату у 2015-2018 роках компанії "Копіса Minolta Business Solutions Europe GmbH" (Німеччина) (Позикодавець) доходу джерелом походження з України у вигляді процентів за користування кредитними коштами у загальному розмірі 49 819,59 евро (еквів. 1341886,72 грн), в тому числі: у 2015 році у сумі 19 211,11 евро (еквів. 449539,97 грн); у 2016 році у сумі 11217,91 евро (еквів. 314465,05 грн); у 2017 році у сумі 9758,62 евро (еквів. 287332,41 грн); у 2018 році у розмірі 9631,95 евро (еквів. 290549,29 грн).

Так, відповідачем на підставі направлень, відповідно до ст. ст. 20, 77, 82 ПК України, плану-графіка проведення документальних планових виїзних перевірок платників податків на 2018 рік, на підставі наказу Головного управління ДФС у м. Києві від 06.12.2018 № 17817 була проведена документальна планова виїзна перевірка Дочірнього підприємства "Коніка Мінолта Україна" податкового законодавства за період з 01.01.2015 по 30.09.2018, валютного - за період з 01.01.2015 по 30.09.2018, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01.01.2015 по 30.09.2018 та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 30.09.2018.

За результатами перевірки контролюючим органом складено акт від 19.02.2019 №117/26-15-14-02-02/14281534 (т. 1 а.с.59-88), в якому встановлено, що позивачем порушено:

- п.44.1 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, 139.1.2 п.139.2, п.140.4 ст.140 ПК України, пп. 5.1.2 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №318 та п.18, п.20 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №318, п.8, 6 ПБО 14 «Оренда», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.07.2000 №181, встановлено заниження податку на прибуток, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 2760909,00 грн, в тому числі за 2016 рік на суму 508685,00 грн, за півріччя 2017 року на суму 1046279,00 грн, три квартали 2017 року на суму 1046279,00 грн, за 2017 на суму 1882018 грн, за І квартал 2018 на суму 370206,00 грн, за півріччя 2018 на суму 370206 грн, три квартали 2018 на суму 370206,00 грн;

- пп.141.4.1, пп.141.4.2 ст.141 ПК України, а саме заниження податку з доходу нерезидента на суми: за 2015 рік у розмірі 23497 грн, за 2016 рік у розмірі 16551 грн, за 2017 рік у розмірі 15123 грн, за 2018 рік у розмірі 15292 грн;

- п.39.4 ст. 39 ПК України та вимог Порядку складання Звіту про КО, затвердженого наказом Мінфіну № 8 від 18.01.2016, неповне декларування у звіті про КО операцій з компанією Konica Minolta Business Solutions Europe GmbH (Німеччина), а саме: за 2015 звітний рік у сумі 12158242 грн; за 2016 звітний рік у сумі 16934157 грн;

- п.46.1 ст.46, пп.47.1.1 п.47.1, ст.47, ст.51, п.70.16 ст.70, пп.176.2 «б», п.176.2ст.176 із врахуванням п.102.1 ст.102 ПК України, п.1.2, п.3.3 наказу Міністерства фінансів України від 13.01.2015 за № 4 «Про затвердження форми Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма №1ДФ) та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку» щодо подання недостовірних даних про отримувачів доходів у звітах за ф. 1-ДФ за 2, 3 кв.2015, 4 кв. 2017, 2, 3 кв. 2018 року.

На підставі вказаного акту перевірки 20.03.2019 Головним управлінням ДФС у м. Києві винесено наступні податкові повідомлення-рішення:

- №2, яким збільшено позивачу суму грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств, створених за участю іноземних інвесторів на загальну суму 3 451 136,00 грн (за основним платежем 2 760 909,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 690 227,00 грн) (т. 1 а.с.52);

- № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб, пені на загальну суму 82 204,50 грн (за основним платежем - 70 463,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями) - 11 741,50 грн (т. 1 а.с.56).

Не погоджуючись з наказом про проведення перевірки та прийнятими відповідачем податковими повідомленнями-рішеннями, вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплату пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків і визначає заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу є Податковий кодекс України від 02.12.2010 року № 2755-VI (далі - ПК України).

За правилами пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

За правилами підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1. статті 134 ПК України об`єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Відповідно до статті 135 ПК України, базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу (пункт 135.1.).

Згідно з пунктом 137.1 статті 137 ПК України податок нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною статтею 136 цього Кодексу, від бази оподаткування, визначеної згідно зі статтею 135 цього Кодексу.

У відповідності до підпункту "а" пункту 185.1 статті 185 ПК України, об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 ПК України, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Відповідно до пункту 187.1 статті 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Положення пункту 23.1 статті 23 ПК України передбачають, що базою оподаткування визнаються конкретні вартісні, фізичні або інші характеристики певного об`єкта оподаткування.

База оподаткування - це фізичний, вартісний чи інший характерний вираз об`єкта оподаткування, до якого застосовується податкова ставка і який використовується для визначення розміру податкового зобов`язання.

Стаття 188 ПК України встановлює порядок визначення бази оподаткування в разі постачання товарів/послуг. Відповідно до пункту 188.1 статті 188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

При цьому, база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг.

Отже, законодавством встановлено, що база оподаткування - це договірна (контрактна) ціна, яка не може бути нижчою за ціну придбання відповідних товарів/послуг.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

За правилами абзаців першого-другого пункту 198.3 пункту 198 ПК України Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (абзац перший пункту 198.6 статті 198 ПК України).

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно із п. 201.7 ст. 201 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту з ПДВ наступають лише у разі реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.

При цьому, для формування податкового кредиту мають значення податкові накладні та інші первинні документи, які, виходячи з наведеного, видаються на підтвердження реально вчиненої операції. Однак, наявність податкових накладних є необхідною, але не безумовною підставою для отримання платником податку права на податковий кредит з податку на додану вартість.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначено у Законі України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 №996-XIV (далі - Закон №996-XIV).

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються на таких принципах, зокрема, повне висвітлення - фінансова звітність повинна містити всю інформацію про фактичні та потенційні наслідки господарських операцій та подій, здатних вплинути на рішення, що приймаються на її основі; превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми (стаття 4 Закону).

Відповідно до частин 1, 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Правила цієї норми Закону № 996-ХIV кореспондує зміст пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88.

Відповідно до п.1.2 Наказу №88 господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення (п.2.1 Наказу №88).

Згідно з пунктом 2.4 вказаного Положення, первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у грошовому та за можливості у натуральних вимірниках), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Аналізуючи наведені норми права, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2022 року (справа № 160/3364/19), сформувала загальні підходи, які повинні застосовуватися судами при вирішенні питання щодо наявності/відсутності підстав у платника податку для отримання певної податкової вигоди (формування витрат, що визначаються при визначенні об`єкта оподаткування, податкового кредиту тощо) за результатами здійснення певних господарських операцій.

Велика Палата Верховного Суду виснувала, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у власній господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами (пункт 63 Постанови).

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції (пункт 64 Постанови).

Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат чи податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не було встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними (пункт 65 Постанови).

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (пункт 66 Постанови).

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про те, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (пункт 67 Постанови).

Отже, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду та з огляду на положення статті 90 КАС України обставини підлягають встановленню адміністративними судами під час розгляду відповідних спорів по суті на підставі всіх належних і допустимих доказів, причому жоден з доказів не має наперед установленої сили, у тому числі будь-які дані, отримані в межах кримінальних проваджень. Ці дані підлягають ретельній перевірці безпосередньо судом, що розглядає справу, в силу офіційності з`ясування обставин справи, а також якщо платник податків обґрунтовано заперечує достовірність відповідних даних.

Таким чином, визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. Саме по собі: лише наявність вироку щодо контрагента платника податків; лише факт порушення кримінального провадження відносно контрагента та отримання в його межах від посадової особи відомостей щодо не прийняття участі у створенні і діяльності підприємства; лише податкова інформація щодо контрагентів по ланцюгу постачання; лише відсутність у контрагентів платника податків матеріальних і трудових ресурсів; лише недоліки в оформленні первинних документів або відсутність окремих документів тощо - не є самостійними та достатніми підставами для висновку про нереальність господарських операцій. Водночас, у сукупності з іншими обставинами справи наявність або відсутність таких документів чи обставин можуть свідчити на спростування або підтвердження позиції контролюючого органу.

При цьому підтвердженням господарської операції виходячи з визначення Закону № 996-ХIV є саме рух матеріальних активів та коштів між контрагентами, натомість первинна документація є відображенням такої операції.

Як вбачається із матеріалів справи, на формування зобов`язань вплинуло формування зазначених показників за рахунок взаємовідносин з контрагентом.

При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, надані позивачем документи, складені за результатами здійснення господарської операції, містять усі необхідні реквізити, визначені статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, а тому є первинними документами бухгалтерського та податкового обліку у розумінні зазначеного Закону, які містять: відповідні дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, і, як наслідок, вони є такими, які підлягають обов`язковому врахуванню як в бухгалтерському, так і в податковому обліку.

Таким чином, вказані первинні документи бухгалтерського та податкового обліку підтверджують реальність та здійснення господарської операції між позивачем та його контрагентом у перевіряємий період.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази того, що під час перевірки контролюючий орган встановив обставини, які б свідчили про умисел позивача на укладення договору з контрагентом (та їх умислу) без наміру створити наслідки, які передбачені договором, натомість документально доведено виконання зобов`язань щодо отримання та оплати товару/послуг.

Щодо правовідносин з придбання позивачем послуг із сервісного обслуговування техніки у Приватного підприємства «ПРИНТ СЕРВІС», колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідач вказує, що позивач занизив фінансовий результат за 2015 рік на 731 832,00 грн у зв`язку з формування витрат на послуги з сервісного обслуговування техніки, придбані позивачем у ПП «ПРИНТ СЕРВІС», оскільки за внутрішньою інформацією відповідача останнє не могло надавати такі послуги.

Водночас, вказані посилання є необґрунтованими, оскільки на їх підтвердження податковим органом не надано жодних доказів, зокрема, вироку щодо посадових осіб ПП «ПРИНТ-СЕРВІС», ні будь-яких інших документів щодо обставини нереальності операцій вказаного контрагента саме з позивачем.

При цьому, наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника у зв`язку з його господарською діяльністю.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №826/7704/16 (адміністративне провадження №К/9901/38191/18) та від 17.04.2018 у справі №820/475/17 (адміністративне провадження №К/9901/4907/17).

Відповідачем не наведено обставин та не надано доказів, які б свідчили про невідповідність господарської операції позивача з контрагентом з виконання робіт/послуг та завданням статутної діяльності позивача, збитковості здійсненої операції, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про фіктивність вчиненої операції, а також про те, що здійснення зазначеної операції не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру), а дії позивача та його контрагента були спрямовані на отримання необґрунтованої податкової вигоди. Разом з тим, встановлено рух активів (товару, послуг), встановлено зв`язок між фактом виконання робіт і господарською діяльністю позивача.

Згідно із ст. 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-VI "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, у п. 23 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Бізнес Суппорт Центр проти Болгарії" суд наголошує, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов`язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Утім, зазначив Суд, прямого впливу на оподаткування організації-заявника (Бізнес Суппорт Центр) це не мало б.

У п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" висловлено позицію, відповідно до якої суд, при оцінці доказів, керується критерієм доведення "поза розумними сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

У справі "Гешмен і Герруп проти Сполученого Королівства" (рішення від 25 листопада 1999 року) Європейський суд з прав людини вказав, що однією з вимог, яка випливає зі словосполучення "встановлений законом", є передбачуваність. Норму не можна вважати "законом", якщо вона не сформульована достатньо чітко, що дає особі можливість керуватися цією нормою у своїх діях. З іншого боку, хоча визначеність у законі надзвичайно бажана, забезпечення її може призвести до надмірної ригідності, тоді як закон ніколи не повинен відставати від обставин, що змінюються. Ступінь чіткості, яку мають забезпечувати формулювання національних законів і яка в жодному випадку не може охопити всі непередбачувані обставини, значною мірою залежить від змісту певного документа, сфери, на яку поширюється закон, а також від кількості та статусу тих, кому він адресований.

Отже, з аналізу вищезазначених норм слідує, що особа, діючи у відповідності до встановленої законодавством України поведінки у рамках певних обставин, очікує досягнення певного результату та прогнозує конкретні ситуації у правовідносинах з контролюючим органом.

Окрім того, слід зазначити, що платник податків не може нести відповідальність за можливі протиправні дії інших юридичних осіб.

Аналогіна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2022 у справі №160/3364/19.

Водночас, касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду неодноразово висловлював позицію, що відповідальність має індивідуальний характер і платник податків не може нести відповідальність за можливі протиправні дії інших юридичних осіб, зокре вказана правова позиція викладена у постановах від 04 червня 2020 року у справі № 340/422/19, від 10 липня 2020 року у справі № 120/4723/18-а, від 13 серпня 2020 року у справі № 520/4829/19, від 27 серпня 2020 року у справі № 820/1379/16, від 17 вересня 2020 року у справі № 826/16705/17, від 20 жовтня 2020 року у справі № 806/705/15.

При цьому, господарські операції для визначення податкового кредиту та витрат, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими відповідно до вимог частини другої статті 9 Закону № 996-ХIV та пункту 2.4 Положення первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків, оскільки підтвердженням господарської операції виходячи з визначення Закону № 996-ХIV є саме рух матеріальних активів та коштів між контрагентами, натомість первинна документація є відображенням такої операції.

Отже, будь-який документ, виданий від імені суб`єкта господарювання (платника податків), що не був позбавлений відповідного статусу на час складення цього документа, має силу первинного документа та згідно зі статтею 44 ПК України та статтею 9 Закону №996-ХIV підтверджує дані податкового обліку суб`єкта господарювання та/або його контрагентів у тому разі, якщо цей документ містить, зокрема: достовірні дані про фактично здійснену господарську операцію та відображає її економічну суть; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

При цьому, як зазначалося вище, податкове законодавство не ставить у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про те, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Як вбачається із матеріалів справи, висновок податкового органу щодо безтоварності операції ґрунтується виключно на податковій інформації стосовно контрагента позивача.

Так, у висновках Верховного Суду, зокрема, в постановах від 23.12.2020 у справі №815/6018/16, від 23.12.2020 у справі № 813/45/14, від 10.12.2020 у справі №826/15975/14 зазначається про неможливість похідної відповідальності платника за наслідками порушення податкового законодавства його контрагентом на підставі службової інформації податкового органу, яка є недопустимим джерелом доказу.

При цьому, відповідачем не надано до суду документального підтвердження обставин, що товариство та/або його контрагент задіяні у проведенні ризикових операцій. Жодних доказів провадження позивачем господарської діяльності в умовах та обставинах, котрі характеризуються ознаками недодержання вимог чинного законодавства України, не подано.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірно висновку, що документи, які надані для перевірки, відповідають вимогам чинного законодавства, а відтак в повній мірі підтверджують реальність господарської операції позивача з його контрагентом, а також право на формування витрат та податкового кредиту.

Щодо завищення витрат за І квартал 2018 року у зв`язку з придбанням робіт з поточного ремонту орендованого приміщення, слід зазначити таке.

Контролюючий орган в Акті перевірки зазначає про те, що позивач завищив витрати за І квартал 2018 року на 2 056 702,00 грн, оскільки відносив до витрат поточного періоду витрати на поточний ремонт орендованого приміщення у вказаній сумі. Відповідач вважає, що такі витрати повинні були обліковуватися позивачем як капітальна інвестиція в будівництво та амортизуватись протягом строку використання приміщення.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, позивач придбавав роботи з поточного ремонту в орендованому приміщенні для підтримки орендованого приміщення в робочому стані, а не капітального ремонту. Як слідує з договірних та первинних документів щодо проведення поточного ремонту, є очевидним, що такий ремонт був саме поточним.

Так, під час поточного ремонту здійснювалася підготовка до шпаклювання, зняття старого шпаклювання та власне шпаклювання стін, зняття елементів стелі та заміна на нові й інші подібні роботи, які навіть без будівельних знань очевидно є поточними ремонтними роботами, а не капітальним ремонтом.

При цьому, ремонтні роботи, придбані позивачем, є поточними у значенні положень п. 15 П(С)БО 7 «Основні засоби» та п. 32 Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку основних засобів, і витрати на такий поточний ремонт в орендованому приміщенні підлягають віднесенню саме до витрат звітного періоду.

Відповідно до п. 15 П(С)БО 7 «Основні засоби» витрати, що здійснюються для підтримання об`єкта в робочому стані (проведення технічного огляду, нагляду, обслуговування, ремонту тощо) та одержання первісно визначеної суми майбутніх економічних вигод від його використання, включаються до складу витрат; відповідно до п. 32 Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку основних засобів витрати, що здійснюються для підтримання об`єкта в робочому стані та одержання первісно визначеної суми майбутніх економічних вигод від його використання, включаються до складу витрат звітного періоду.

Отже, поточний ремонт, придбаний позивачем, передбачав саме підтримання орендованого приміщення в робочому стані та одержання саме тих вигод, які планувалося отримати від використання відповідного приміщення - тобто, можливості його використовувати за прямим призначенням відповідно до договору оренди.

Крім того, як вірно зауважено судом першої інстанції, ремонтні роботи, придбані позивачем, аж ніяк не відповідають природі капітальних інвестицій, отже, посилання відповідача на п. 8 П(С)БО 14 «Оренда» є безпідставними.

Разом з тим, вказаний пункт встановлює, що затрати орендаря на поліпшення об`єкта операційної оренди (модернізація, модифікація, добудова, дообладнання, реконструкція тощо), що призводять до збільшення майбутніх економічних вигод, які первісно очікувалося отримати від його використання, відображаються як капітальні інвестиції у створення (будівництво) інших необоротних матеріальних активів.

Жодних доказів на підтвердження вказаного факту (модернізації, модифікації, добудови, дообладнання, реконструкції) відповідачем не надано ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанцій.

Законодавство щодо обліку основних засобів не містить визначень поточного та капітального ремонтів, і до витрат поточного періоду правомірно відносити витрати як на поточний, так і на капітальний ремонт приміщення.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 10.04.2020 у справі №1440/1967/18, від 27.07.2023 у справі №560/9332/22.

Щодо заниження позивачем податкової різниці, на яку збільшується фінансовий результат, у зв`язку з не включенням до складу цієї різниці суми резервів під знецінення товарів, колегія суддів зазначає наступне.

В аткі перевірки відповідач зазначає про те, що в деклараціях з податку на прибуток за 2015, 2016 та 2017 роки позивач занизив суму податкової різниці, передбаченої пп. 139.1.1. ПК України, на яку збільшується фінансовий результат до оподаткування, оскільки не включив до складу цієї різниці суми резервів під знецінення товарів за 2015-2017 роки на суму 12 549 851,00 грн.

Так, відповідно до п. 139.1 Податкового кодексу відображенню підлягають різниці, які виникають при створенні забезпечення (резерву) для витрат майбутніх періодів. Механізм даної норми передбачає, що платник податків в періоді, в якому створює забезпечення (резерв) для витрат майбутніх періодів, збільшує свій фінансовий результат на суму такого забезпечення (резерв ще не використовується), а в іншому періоді, коли виникають витрати, для яких резерв був створений (тобто такий резерв починає використовуватись) - зменшує фінансовий результат. Для прикладу, у поточному звітному періоді платник податків може сформувати резерв під певні витрати і збільшити фінансовий результат, а в наступному звітному періоді почати використання цього резерву і зменшити фінансовий результат на суму витрат, під які він був сформований (повністю або частково).

Однак, позивач сформував і використав повністю суму резерву, сформованого під уцінку товару, в одному і тому самому звітному періоді (році).

Тобто, резерв позивача був призначений не для витрат майбутніх періодів, а для витрат поточного періоду.

Відповідач стверджує, що заниження податку на прибуток викликано внаслідок вказаного «порушення», нібито вчиненого позивачем у 2015, 2016 та 2017 роках.

Разом з тим, стосовно донарахування за 2015 рік, слід відзначити, що здійснення донарахувань за вказаний період за жодних умов є недопустимим, оскільки: податкові зобов`язання за декларацією за 2015 рік є узгодженими, відповідач у відповідному Акті перевірки не заявляв будь-яких претензій щодо відображених у ній показників, однак фактично включив суми податкових зобов`язань за операціями 2015 року при розрахунку донарахувань за 2016-2017 роки; на момент прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень для донарахувань за декларацією за 2015 рік минув 1095-денний строк давності, встановлений п. 102.1 Податкового кодексу (нарахування за ППР від 20.03.2019 неможливі за декларацією за 2015 рік, поданою 29.02.2016).

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, позивач правомірно відобразив від`ємне значення об`єкта оподаткування у декларації за 2015 рік в якості збитків минулих періодів у декларації за 2016 рік відповідно до п. 140.4 ПК України.

Щодо донарахувань за 2016-2017 роки слід зазначити, що позивач сформував і використав резерв під уцінку товару в одному і тому ж періоді, тобто за результатами 2016 року (на кінець періоду) сума резерву (забезпечення) під уцінку товару дорівнювалась нулю. Аналогічна ситуація склалась і у наступному звітному періоді (2017 рік).

Таким чином, у позивача були відсутні підстави для відображення різниць від формування такого резерву також і у деклараціях за 2016 і 2017 роки, що підтверджується бухгалтерськими довідками.

Позивач використовує резерв під уцінку товару як технічний інструмент відображення уцінки товару в обліку.

Отже, враховуючи, що позивач формує та використовує резерви під уцінку товару не як резерви майбутніх витрат в розумінні п. 139.1.1 Податкового кодексу, а формує та використовує відповідні резерви в одному і тому ж періоді, то фінансовий результат позивача не підлягає збільшенню на суми сформованих резервів.

Щодо доводів відповідача про заниження податку з доходів нерезидентів позивачем під час виплати процентів за кредитами, колегія суддів зазначає наступне.

Так, податковий орган зазнача, що позивач занизив свої зобов`язання з податку на доходи нерезидента на 70 463,00 грн у зв`язку з несплатою такого податку (за ставкою 5%) під час виплати процентів за кредитом від компанії Konica Minolta Business Europe GmbH (далі - Нерезидент) у 2015-2018 роках. Таку позицію відповідач аргументує тим, що позивач не сплатив податок на доходи нерезидента під час виплати процентів Нерезиденту.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що Дочірнє підприємство "Коніка Мінолта Україна" належним чином задекларувало всі податкові зобов`язання, які утримуються під час виплати доходів, в тому числі процентів, Нерезиденту, що підтверджується деклараціями за 2015-2018 роки.

Окрім того, у позивача була наявна переплата з податку на доходи нерезидента у розмірі 101,1 тис грн, що підтверджується актом звірки від 31.07.2015 №6870-20, за рахунок якої і відбулося погашення податкових зобов`язань у розмірі 70 463,00 грн, що відповідає положенням ст. 87 Податкового кодексу (джерелом самостійної сплати податкових зобов`язань за рахунок суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів) та здійснюється без окремої заяви про їх зарахування в рахунок такої сплати

Таким чином, оскільки позивачем було належним чином задекларовано і сплачено (сплата за рахунок надміру сплачених сум податку на доходи нерезидента) податкові зобов`язання, тому, як наслідок Дочірнє підприємство "Коніка Мінолта Україна" не занижувало зобов`язання з податку на доходи нерезидента на 70 463,00 грн.

При цьому, податковий орган за наявності переплати у платника податків має автоматично зараховувати таку переплату в рахунок сплати податкових зобов`язань.

Аналогічна позиція Верховного Суду викладена у постанові від 01.06.2021 у справі №810/3910/16.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що податкові повідомлення-рішення від 20.03.2019 №2 та №, що прийняті Головним управлінням ДФС у м. Києві є протиправними та підлягають скасуванню.

Щодо рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу № 17817 від 06.12.2018 про проведення документальної планової виїзної перевірки позивача, то рішення суду в цій частині не оскаржується та відповідач в апеляційній скарзі не наводить доводів та міркувань незаконності рішення в цій частині, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 липня 2025 року.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 липня 2025 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк, визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Кобаль М.І.

Мельничук В.П.

Повний текст виготовлено: 27 листопада 2025 року.