Справа № 420/12507/25
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2025-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/12507/25

Перша інстанція: суддя Дубровна В.А.,

повний текст судового рішення

складено 14.10.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2025 року ОСОБА_1 (далі по тексту Позивач) звернулась з позовною заявою до Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі по тексту Відповідач), в якій виклала наступні позовні вимоги:

- зобов`язати Приморський відділ ДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) зняти арешт з нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця Першої державної виконавчої служби у Приморському районі м. Одеси №В-16/303 від 24.10.2006 (реєстраційний номер обтяження №4004336, зареєстроване 04.11.2006 року Шостою Одеською державною нотаріальною конторою) і вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Заявлені позовні вимоги ґрунтуються на тому, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Першою державною виконавчою службою у Приморському районі м. Одеси на підставі постанови В-16/303 від 24.10.2006 накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є позивач. Під час реалізації права на відчуження своєї власності ( квартири), позивач дізналась від органів нотаріату, що все майно перебуває під арештом, який накладено Першою державною виконавчою службою у Приморському районі м. Одеси на підставі постанови В-16/303 від 24.10.2006. У зв`язку з цим у листопаді 2024 року позивач звернулась до Приморського відділу державної виконавчої служби (ВДВС) у м. Одесі із заявою про зняття арешту з її майна. На заяву позивача про зняття арешту з майна відповідач листом від 25.11.2024 №188688 повідомив, що інформація про арешт майна була внесена до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна у 2005 році. Оскільки на той час автоматизована система виконавчого провадження ще не була запроваджена, і документи велися на паперових носіях, неможливо встановити, за яким виконавчим провадженням було винесено постанову про арешт. Також зазначено, що строк зберігання завершених виконавчих проваджень становить три роки, після чого документи підлягають знищенню. Через відсутність матеріалів у архіві та інформації в електронній системі орган ДВС не може перевірити законність арешту та зняти його самостійно. У зв`язку з цим рекомендовано звернутися до суду для зняття арешту на підставі частини 5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження». Позивач вважає неправомірною відмову відповідача у знятті арешту з належної їй квартири, яка порушує її право вільно розпоряджатися своєю власністю.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року на підставі п.1 ч.1 ст.170 КАС України відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі з посиланням на те, що спір про зняття арешту з належного позивачу майна носить приватно-правовий характер та має бути вирішений за правилами цивільного судочинства.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2025 року ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 28.04.2025 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до Одеського окружного адміністративного суду зі стадії відкриття провадження у справі.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року позовні вимоги задоволені.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні повних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 411752988.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №411752988 від 06.02.2025 року, у реєстрі міститься реєстраційний запис за №4004336 від 04.11.2006 року про обтяження Шостою Одеською державною нотаріальною конторою у вигляді арешту нерухомого майна (все майно) на підставі постанови Першої державної виконавчої служби у Приморському районі м. Одеси від 24.10.2006 за №В-16/303.

У листопаді 2024 року позивач звернулася до Приморського відділу державної виконавчої служби (ВДВС) у м. Одесі із заявою про зняття арешту з її майна.

25.11.2024 Приморський ВДВС у м. Одесі листом за № 188688 повідомив Крепак .В. про те, що здійснивши моніторинг інформації, яка міститься в автоматизованій системі виконавчого провадження встановлено, що в Електронній системі Спецрозділ, за запитуваний період, відомості щодо виконавчих проваджень, при виконанні яких державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а в подальшому про накладення арешту на майно боржника ОСОБА_1 , та внесення відомостей до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, Електронна система не обліковує, так як в період 2005 року ця система ще не була запроваджена, та процесуальні документи складались державними виконавцями на паперових носіях. Отже, неможливо ідентифікувати при виконанні якого саме виконавчого документу було винесено постанову про арешт майна боржника, та внесено відповідний запис до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна. Крім того, у зв`язку з відсутністю матеріалів виконавчого провадження та інформації про нього в Електронній системі, неможливо здійснити перевірку законності виконавчого провадження на підставі статті 74 Закону України Про виконавче провадження, та встановити правомірність дій державного виконавця. З огляду на вищевикладене, орган ДВС не відмовляє в вирішенні порушеного в зверненні питанні, та в той же час прийняти рішення про припинення чинності арешту на підставі наявної інформації, не є можливим.

Отримавши від Приморського ВДВС у м. Одесі відмову у знятті арешту з належної їй квартири, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наступних узагальнених доводів та висновків:

- згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 411752988 від 06.02.2025 підставою для внесення реєстраційного запису за №4004336 від 04.11.2006 року про обтяження у вигляді арешту нерухомого майна (все майно) позивачки є договір іпотеки від 18.08.2005;

- АКБ ПОРТО-ФРАНКО листом від 21.04.2009 в адрес приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу підтвердив повне виконання позивачем зобов`язань за кредитним договором №990/1-05 від 18.08.2005 та просив зняти заборону на відчуження нерухомого майна та виключити відповідний запис із Державного реєстру іпотек;

- отримавши заяву позивачки про зняття арешту, накладеного у межах знищеного виконавчого провадження, відповідач не був позбавлений права вжити заходів з відновлення матеріалів виконавчого провадження, і за результатами їх розгляду встановити конкретні підстави завершення цього провадження (проваджень) та після цього прийняти рішення за результатами розгляду заяви позивачки;

- наявність підстав для збереження спірного арешту майна має бути доведена безпосередньо суб`єктом владних повноважень, а не спростована позивачем;

- відповідачем не надано до суду жодного доказу, з якого можливо встановити наявність будь-якої непогашеної заборгованості у позивача, яка може бути стягнута у примусовому порядку, як і доказів, з яких можливо встановити самі підстави для накладення арешту на майно позивача у 2006 році.

Апелянт з такими доводами та висновками суду першої інстанції не погоджується, наводячи в апеляційній скарзі такі узагальнені доводи:

- є помилковим твердження суду першої інстанції про те, що підставою для внесення реєстраційного запису за № 4004336 від 04.11.2006 року про обтяження у вигляді арешту нерухомого майна (все майно) позивачки є договір іпотеки від 18.08.2005 з посиланням на Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 11752988 від 06.02.2025, оскільки така довідка не містити відповідної інформації;

- оскільки виконавче провадження, в рамках якого було винесено постанову В-6/303 про арешт майна від 24.10.2006, не обліковується в автоматизованій системі виконавчого провадження, так як перебувало на виконанні до введення в дію Електронної системи, і сторонами виконавчого провадження державному виконавцю не були надані будь-які документи такого виконавчого провадження для його відновлення, тому таке виконавче провадження не може бути відновлено для встановлення відповідних обставин та підстав арешту;

- оскільки термін зберігання журналів обліку виконавчих проваджень складав 3 роки, після чого вони підлягали знищенню, то встановити на даний час підстави відкриття виконавчого провадження В-16/303, його сторони, підстави накладення арешту та наслідки його завершення ВП фактично неможливо;

- згідно статі 59 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець або начальник відділу державної виконавчої служби можуть прийняти рішення про зняття арешту майна боржника, лише якщо такий арешт був накладений у виконавчому провадженні, що перебуває на виконанні, а у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду;

- оскільки неможливо встановити при виконанні якого виконавчого документу було винесено постанову про арешт майна В-16/303, а відновити матеріали виконавчого провадження неможливо з вищезазначених причин, то ні державний виконавець, ні начальник відділу державної виконавчої служби не мають процесуальної можливості винести постанову про зняття арешту з вищевказаного майна;

- у зв`язку з відсутністю повноважень у державного виконавця щодо припинення вищевказаного обтяження, то належною особою щодо припинення запису про арешт в Реєстрі заборон відчуження майна є державний реєстратор на підставі рішення суду про зняття арешту.

Виходячи з наведених сторонами позицій, ключові питання для вирішення даного спору є наступні:

- чи правомірно вищевказана квартира продовжує перебувати в арешті з 2006 року на підставі постанови Першої державної виконавчої служби Приморському районі м. Одеси В-16/303 від 24.10.2006?

- якщо ні, то хто саме повинен скасувати (припинити) таке обтяження?

Вирішуючи питання про те, що чи правомірно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься реєстраційний запис за 4004336 від 04.11.2006 про обтяження Шостою Одеською державною нотаріальною конторою у вигляді арешту квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі постанови Першої державної виконавчої служби у Приморському районі м.Одеси від 24.10.2006 за № В-16/303, колегія суддів виходить з того, що відповідно до приписів як попереднього Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-ХІV, так і чинного Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішень, перелік яких наведений у статті 3 чинного Закону України "Про виконавче провадження", зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами, судових наказів, ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; виконавчих написів нотаріусів, тощо.

Виходячи з цього, оцінка правомірності існування спірного арешту належної повивачу квартири залежить від того, чи існують на даний час винесені щодо позивача чинні рішення, які підлягають примусовому виконанню відповідно до Закону України "Про виконавче провадження".

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що в рамках даного спору наявність підстав для збереження спірного арешту майна має бути доведена безпосередньо суб`єктом владних повноважень, а не спростована позивачем, і що суду не надано доказів існування у позивача будь-якої непогашеної заборгованості, яка може бути стягнута у примусовому порядку.

Сам відповідач підтвердив відсутність будь-яких діючих чи завершених виконавчих проваджень, в яких би позивач виступала боржником.

В ході розгляду даної справи не встановлено факту існування винесених щодо позивача чинних рішень, які передбачені ст.3 чинного Закону України "Про виконавче провадження" та підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяження це заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших осіб, яких законом уповноважено накладати відповідну заборону (обмеження), або такі, що виникли з правочину.

Згідно ст.4 цього ж закону державній реєстрації прав підлягають також і обтяження речових прав на нерухоме майно, а саме: заборона відчуження та/або користування; арешт; іпотека; тощо.

Відповідно до частини 2 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі:

1) судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили, у тому числі постанови господарського суду у справі про банкрутство (неплатоспроможність) про визнання боржника банкрутом - щодо припинення всіх обтяжень прав на майно боржника (крім тих, які застосовано у кримінальному провадженні);

2) рішення державного виконавця, приватного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості;

3) визначеного законодавством документа, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості;

4) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду;

5) договору, укладеного в порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, чи його дубліката;

5-1) договору купівлі-продажу неподільного об`єкта незавершеного будівництва/майбутнього об`єкта нерухомості (перший продаж), договору про участь у фонді фінансування будівництва, на виконання яких сплачено частково ціну майбутнього об`єкта нерухомості;

5-2) заяви про первинну державну реєстрацію спеціального майнового права на всі майбутні об`єкти нерухомості, що є складовими частинами подільного об`єкта незавершеного будівництва, та обтяження речових прав на майбутні об`єкти нерухомості, включені до гарантійної частки;

5-3) заяви про зміну гарантійної частки (у тому числі у зв`язку із зміною проектної документації на будівництво);

6) закону, яким встановлено заборону користування та/або розпорядження нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості;

7) інших актів органів державної влади та посадових осіб згідно із законом.

Колегія суддів зазначає, що в рамках даного спору не встановлено існування на час звернення позивачки до суду будь-яких обставин або чинних рішень, які б могли бути підставою для відкриття відносно позивачки виконавчого провадження та/або проведення державної реєстрації обтяжень її речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, на час розгляду судом даного спору відсутні правові підстави для існування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційного запису за №4004336 від 04.11.2006 про обтяження Шостою Одеською державною нотаріальною конторою у вигляді арешту квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі постанови Першої державної виконавчої служби у Приморському районі м. Одеси від 24.10.2006 за № В-16/303.

Вирішуючи питання про те, хто саме і в який спосіб має припинити дію спірного арешту належної позивачу квартири, колегія суддів виходить з наступного.

Стаття 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначає механізм та підстави зняття арешту з мана в рамках виконавчого провадження, і містить наступні положення:

1. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

2. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону.

3. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

4. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону;

10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно- промислового комплексу державної форми власності".

5. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Оскільки арешт нерухомого майна боржника є обтяженням, яке підлягає державній реєстрації згідно вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», то слід також враховувати і положення статті 10 цього закону, відповідно до якої державний, приватний виконавець є державним реєстратором виключно у разі накладення/зняття таким виконавцем арешту на нерухоме майно під час примусового виконання рішень відповідно до закону.

Отже, з урахуванням наведених законодавчих положень слід погодитися з доводами апелянта про те, що ні державний виконавець Приморського відділу ДВС у м.Одесі, ні начальник цього відділу ДВС не мають процесуальної можливості прийняти рішення (винести постанову) про зняття арешту з належної позивачу квартири, оскільки на виконанні Приморського відділу ДВС у м.Одесі не перебувають та не перебували будь-які винесені щодо позивача рішення, які передбачені ст.3 чинного Закону України "Про виконавче провадження".

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про неможливість відновлення матеріалів виконавчого провадження, в рамках якого державним виконавцем Першої державної виконавчої служби у Приморському районі м. Одеси №В-16/303 від 24.10.2006 була винесена постанова про арешт майна позивача від 24.10.2006 року, оскільки таке виконавче провадження не обліковується в автоматизованій системі виконавчого провадження, так як перебувало на виконанні до введення в дію Електронної системи, і на даний час відсутні будь-які паперові документи такого виконавчого провадження для його відновлення.

Відповідно до пункту 16 розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції від 01 листопада 2022 року) у разі якщо виконавче провадження, за яким подано заяву про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення, знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи та інших документів, інформації, одержаних ним, у тому числі від сторін виконавчого провадження.

Отже, відновлення відповідачем матеріалів виконавчого провадження, в рамках якого державним виконавцем Першої державної виконавчої служби у Приморському районі м. Одеси №В-16/303 від 24.10.2006 була винесена постанова про арешт майна позивача від 24.10.2006 року, буде можливим лише в тому випадку, якщо матеріали такого виконавчого провадження зберігаються в автоматизованій системі виконавчого провадження, або є в наявності у сторін такого провадження.

Оскільки таких обставин судом не встановлено і сторони на їх існування не посилаються, то є помилковим висновок суду першої інстанції про те, що відповідач не був позбавлений права вжити заходів з відновлення матеріалів вказаного виконавчого провадження, і за результатами їх розгляду прийняти рішення за заявою позивачки про зняття арешту з квартири.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для покладання судом на відповідача обов`язку по зняттю арешту з належної позивачу квартири.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про зобов`язання відповідача зняти арешт та заборону відчуження з належного позивачу нерухомого майна та вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження такого нерухомого майна, є помилковим та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Колегія суддів вважає, що за результатами даного апеляційного перегляду є підстави для виходу апеляційним судом за межі позовних вимог з метою захисту прав позивача вільно розпоряджатися своєю власністю (квартирою) щодо якої в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на даний час міститься реєстраційний запис за №4004336 від 04.11.2006 про обтяження у вигляді арешту без належних на то правових підстав.

Як вже зазначено вище, відповідно до ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках, які не передбачені частиною 4 цієї статті, арешт може бути знятий за рішенням суду, а згідно пункту 1 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, оскільки в ході розгляду даної справи судом не встановлені правові підстави для існування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційного запису за №4004336 від 04.11.2006 про обтяження Шостою Одеською державною нотаріальною конторою у вигляді арешту належної позивачу квартири, який був накладений на підставі постанови Першої державної виконавчої служби у Приморському районі м. Одеси від 24.10.2006 за № В-16/303, а Приморський відділ ДВС у м.Одесі в особі державних виконавців та начальника цього відділу ДВС не має процесуальної можливості прийняти рішення (винести постанову) про зняття арешту з належної позивачу квартири, то таке рішення має право прийняти суд за результатами розгляду даного спору шляхом припинення такого обтяження.

Статтею 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені особливості проведення реєстраційних дій на підставі судових рішень, частиною 3 якої передбачено, що державний реєстратор, що перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав, що забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, за місцезнаходженням відповідного майна у день надходження відповідного судового рішення формує та реєструє необхідну заяву або реєструє судове рішення про заборону вчинення дій, пов`язаних з державною реєстрацією прав, чи судове рішення про скасування відповідного судового рішення.

Отже, виконання рішення суду про припинення обтяження у вигляді арешту належної позивачу квартири може бути здійснено будь-яким державним реєстратором за місцезнаходженням такого нерухомого майна без справляння адміністративного збору на підставі статті 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Підсумовуючи все вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суд першої інстанції внаслідок невірного застосування норм матеріального права підлягає скасовуванню, з прийняттям по справі нової постанови про часткове задоволення позову з виходом за межі позовних вимог.

Керуючись ст.315, ст.317, ст.321, ст.322, ст.325, ст.329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року скасувати.

Прийняти по справі нову постанову про часткове задоволення позовних вимог.

Припинити обтяження нерухомого майна у вигляді арешту квартири за адресою: АДРЕСА_1 (власниця ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), накладений постановою державного виконавця Першої державної виконавчої служби у Приморському районі м. Одеси № В-16/303 від 24.10.2006, реєстраційний номер обтяження №4004336, зареєстроване 04.11.2006 року Шостою Одеською державною нотаріальною конторою.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Роз`яснити, що виконання даної постанови здійснюється державним реєстратором за місцезнаходженням нерухомого майна.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач К.В. Кравченко
Судді Н.В. Вербицька О.В. Джабурія