Справа № 580/2314/25
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/2314/25 Суддя (судді) першої інстанції: Валентина ОРЛЕНКО
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Вівдиченко Т.Р., Мєзєнцева Є.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до першого заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури Божка Олександра Сергійовича, Тернопільської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до першого заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури Божка Олександра Сергійовича, Тернопільської обласної прокуратури, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність першого заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури Божка Олександра Сергійовича, яка виразилася у залишенні без розгляду і поверненні заяви від 28.10.2024 про надання ОСОБА_1 додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за 2024 рік тривалістю 14 календарних днів з 29.10.2024, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-ХII, ст. 16 Закону №504/96-ВР, ст.77 КЗпП, та позбавленні ОСОБА_1 у такий спосіб права на вказану відпустку та відповідних грошових виплат;

- визнати протиправною бездіяльність першого заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури Божка Олександра Сергійовича, яка виразилася у залишенні без розгляду повторної заяви позивача від 28.10.2024 про надання ОСОБА_1 додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за 2024 рік тривалістю 14 календарних днів з 29.10.2024, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-ХII, ст.162 Закону №504/96-ВР, ст.77 КЗпП, прийняття будь-якого рішення та позбавлення у такий спосіб права на вказану відпустку та відповідних грошових виплат;

- зобов`язати Тернопільську обласну прокуратуру повторно розглянути заяви від 28.10.2024 та видати наказ про надання ОСОБА_1 додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за 2024 рік тривалістю 14 календарних днів, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-ХІІ, ст.16 Закону №504/96-ВР, ст.77 КЗпП;

- зобов`язати Тернопільську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошові кошти, які належали до виплати при наданні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за 2024 рік тривалістю 14 календарних днів з 29.10.2024, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-XII, ст.16 Закону №504/96-ВР, ст.77 КЗпП.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про бездіяльність відповідача, яка виразилася у залишенні без розгляду і поверненні з формальних підстав його заяви від 28.10.2024 про надання додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за 2024 рік тривалістю 14 календарних днів з 29.10.2022, а також у залишенні без розгляду та неприйнятті будь-якого рішення за його заявою.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 24 червня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій останній просить його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції прийнято рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, яке виразилося у неправильному тлумаченні закону та незастосуванні закону.

Зокрема, в апеляційній скарзі зазначається, що суд першої інстанції не надав мотивованої оцінки жодному із аргументів, які викладені у позовній заяві. Також наголошує, що судом порушено норми процесуального права, оскільки першим заступником керівника Тернопільської обласної прокуратури Божком Олександром Сергійовичем у визначений судом строк не подано відзив на позовну заяву, що свідчить визнання позову останнім.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.07.2025 та від 15.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , призначено розгляд справи у порядку письмового провадження.

Від першого заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури до суду 18.08.2025 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Від представника Тернопільської обласної прокуратури до суду 26.08.2025 надійшов відзив, який останній просить долучити до матеріалів справи та врахувати під час ухвалення рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до фактичних обставин справи, ОСОБА_1 проходить службу в органах прокуратури України на різних посадах впродовж 23 років. Має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 07.06.2018 року.

З 18.09.2020 ОСОБА_1 наказом Офісу Генерального прокурора № 331к від 17.09.2020 призначений на посаду керівника Тернопільської обласної прокуратури.

Наказом Офісу Генерального прокурора від 25.10.2024 № 250к позивач звільнений із посади керівника Тернопільської обласної прокуратури за власним бажанням. З вказаним наказом позивач ознайомлений 28.10.2024.

Так, 28.10.2024 ОСОБА_1 подав до відділу кадрової роботи та державної служби Тернопільської обласної прокуратури дві заяви про надання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій строком на 14 календарних днів за 2024 рік з 29.10.2024 року.

Позивач 29.10.2024 за № 20459-24 звернувся до в.о. керівника Тернопільської обласної прокуратури із заявою про надання інформації щодо відсутності відповідного реагування на подані ним заяв від 28.10.2024 про надання спірної відпустки.

Листом від 07.11.2024 №07-650 вих.-24 повідомлено позивачу, що за результатами розгляду звернення встановлено, що 28.10.2024 до відділу кадрової роботи та державної служби Тернопільської обласної прокуратури подано дві заяви від 28.10.2024 про надання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій строком на 14 календарних днів за 2024 рік з 29 жовтня 2024. Водночас, оскільки позивач 29.10.2024 відмовився від вищезазначеної відпустки, про що свідчить останній абзац його звернення, в цей же день розгляд двох заяв від 28.10.2024 припинено. Також повідомлено, що при підготовці та поданні двох заяв про надання додаткової відпустки не у повній мірі враховано вимоги законодавства та організаційно-розпорядчих документів органів прокуратури України з цих питань.

Додатково роз`яснено, що позивачем не додано до заяв про надання відпустки посвідчення УБД, а також повідомлено, що такі заяви не були узгоджені з безпосереднім керівником позивача.

Вважаючи вказану бездіяльність протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції та оцінюючи відповідні висновки, викладені у рішенні, колегія суддів враховує, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Відповідно до статті 1 цього Закону він спрямований на захист ветеранів війни шляхом, зокрема, надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я.

Ветеранами війни згідно приписів статті 4 Закону №3551-XII є, зокрема, особи, які брали участь у захисті Батьківщини, до ветеранів війни, зокрема, належать учасники бойових дій.

Згідно пункту 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій передбачено надання такої пільги як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» передбачено, що учасникам бойових дій надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно пункту 8 частини чотирнадцятої статті 10 Закону України «Про відпустки» щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються ветеранам війни, особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, а також членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України.

Позивач реалізував своє право та подав 28.10.2024 до відділу кадрової роботи та державної служби Тернопільської обласної прокуратури дві заяви про надання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій строком на 14 календарних днів за 2024 рік з 29.10.2024 (в одній заяві вказано, що така заява подана від « ОСОБА_1 », а в іншій «від прокурора Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_1») (т.1, а.с.31-32).

Надалі 29.10.2024 позивач звернувся до в.о. керівника Тернопільської обласної прокуратури із заявою про надання інформації щодо відсутності відповідного реагування на подані ним заяви від 28.10.2024 року про надання спірної відпустки, в якому просив надати ґрунтовні відповіді на наступні запитання:

- з яких причин та на підставі яких конкретних норм закону не надана додаткова оплачувана відпустка як учаснику бойових дій тривалістю 14 днів з 29.10.2024, право на яку отримав ще у той час, коли проходив військову службу в органах військової прокуратури в зоні проведення антитерористичної операції і операції об`єднаних сил;

- аналогічно з яких причин та на підставі яких конкретних норм закону не надана додаткова оплачувана відпустка як учаснику бойових дій тривалістю 14 днів з 29.10.2024 на підставі повторно поданої заяви після усунення зауважень (т.1., а.с.33-34).

Так, у вищевказаному листі позивачем в останньому абзаці зазначено: «Після отримання вами цього звернення підписувати вчорашнім чи сьогоднішнім числом відповідний наказ про надання мені відпустки і писати відповідь, що відпустка надана, не потрібно, тому що зручний для мене час початку відпустки вже минув і право на її отримання я реалізую за необхідності пізніше».

Отже, вказані обставини свідчать про те, що позивач виразив свою волю щодо використання вказаної відпустки в інший, зручний для нього час зазначивши, що «право на її отримання я реалізую за необхідності пізніше».

Доводи апелянта про те, що останній не відмовився у наданні йому відпустки, а клопотав про надання йому інформації про причини та підстави відмови у наданні відпустки, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки зміст його заяви від 29.10.2024 містить відомості щодо його відмови у наданні відпустки за поданими заявами.

Щодо доводів апелянта про допущену першим заступником керівника Тернопільської обласної прокуратури Божком Олександром Сергійовичем бездіяльність, яка виразилася у залишенні без розгляду і поверненні його заяв від 28.10.2024 про надання додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за 2024 рік тривалістю 14 календарних днів з 29.10.2024, колегія суддів зазначає таке.

Бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнана протиправною адміністративним судом лише у випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій.

У постанові Касаційного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року у справі №342/158/17 суд касаційної інстанції зазначив, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

З матеріалів справи вбачається, що листом від 07.11.2024 №07-650 вих.-24 Тернопільською обласною прокуратурою надано відповідь ОСОБА_1 за результатом розгляду його звернення (т.1, а.с.35).

Проаналізувавши правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, суд дійшов висновку, що відповідачем не допущено бездіяльності, оскільки за результатом перегляду його двох заяв від 28.10.2024 надано лист-відповідь та роз`яснено позивачу вимоги законодавства та організаційно-розпорядчих документів органів прокуратури України з питань порядку звернення із заявою про надання відпустки.

Крім того, доводи апелянта про те, що відповідач не наділений жодними дискреційними повноваженнями щодо надання чи ненадання відпустки у зручний для позивача час, колегія суддів оцінює критично, виходячи із такого.

Так, пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», статтею 16-2 Закону України «Про відпустки», статтею 77-2 КЗпП України передбачено надання відпустки учасникам бойових дій. Вказані норми не встановлюють чіткого регулювання порядку надання цього виду відпустки.

Такий порядок встановлено Пам`яткою щодо порядку надання щорічних та інших видів відпусток працівникам органів прокуратури, схвалену рішенням методичної ради (протокол від 29.12.2022 №8). Відповідно до розділу 1 вказаної Пам`ятки відпустки працівникам надаються на підставі їх заяв, поданих до кадрового підрозділу, як правило, не пізніше за два тижні до початку відпустки, узгоджених в обласних прокуратурах - із безпосереднім керівником, керівником самостійного структурного підрозділу та першим заступником або заступником або заступником керівника органу прокуратури (т.1., а.с.128).

Згідно Розділу X пункту 3 підпункту 1 Положення про організацію кадрової роботи в органах прокуратури України відпустки працівникам надаються з дотриманням затверджених та доведених до них графіків на підставі їх заяв, поданих, як правило, не пізніше ніж за два тижні до початку відпустки, узгоджених: в Офісі Генерального прокурора та обласних прокуратурах - із безпосереднім керівником, керівником самостійного структурного підрозділу та першими заступниками або заступниками керівника органу прокуратури, заступником Генерального прокурора - керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури згідно з розподілом обов`язків.

Представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу наголошує, що такі норми встановлено для усунення можливості надання відпусток без достатньої правової підстави для цього, а дотримання працівниками двотижневого строку подання заяви до бажаної дати відпустки надає можливість кадровому підрозділу обласної прокуратури підготувати наказ про надання відпустки, передати його у бухгалтерську службу для нарахування виплат та звернення до органу казначейської служби для здійснення виплати відпускних.

Враховуючи вищевикладене, доводи апелянта про те, що у даному випадку додаткова оплачувана відпустка як учаснику бойових дій в обов`язковому порядку мала бути надана йому у зручний для позивача час є безпідставними та свідчать лише про подання заяв до відповідачів про їх негайний розгляд.

Суд наголошує, що нормами вищевказаних нормативно-правових актів, а також організаційно-розпорядчих документів органів прокуратури України не встановлено строків розгляду заяв про надання відпустки.

Більше того, апелянт також не наводить жодних нормативно-правових актів або підзаконних актів, які б передбачали вказані норми. Отже, апелянтом не надано жодних доказів на підтвердження своєї позиції, лише висловлено суб`єктивну думку, що не має жодного нормативного та доказового підґрунтя.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивач не був зобов`язаний долучати до своїх заяв про надання відпустки копію посвідчення учасника бойових дій, суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що про необхідність долучення до заяви про надання такого виду відпустки копій підтверджуючих документів позивач був обізнаний, оскільки відповідно до розділу 6 Пам`ятки щодо порядку надання щорічних та інших видів відпусток працівникам органів прокуратури, підготовленої Департаментом кадрової роботи та державної служби Офісу Генерального прокурора і схваленої рішенням методичної ради від 29.12.2022 року, право на відпустку працівникам із числа учасників бойових дій підтверджується відповідним посвідченням, копія якого долучається до відповідної заяви про надання відпустки.

Так, судом встановлено, що вказана Пам`ятка надійшла до Тернопільської обласної прокуратури 06.01.2023 за №380-23 та особисто позивачем скерована керівникам структурних підрозділів обласної прокуратури з резолюцією: «Для забезпечення впровадження у практичну діяльність. Опрацювати у підрозділах, копію скерувати керівникам окружних прокуратур» (т.1., а.с.122).

Таким чином, вказане є підставою для висновку, що позивач був обізнаний про необхідність долучення при поданні заяви для отримання додаткової відпустки, як учаснику бойових дій посвідчення встановленого зразка, натомість матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позивачем долучався до заяви зазначений документ.

Заперечення апелянта про помилкове застосування судом першої інстанції під час розгляду справи постанови Верховного Суду від 05.09.2018 у справі №750/9956/17, оскільки остання не містить жодних вимог про обов`язок особи, яка являється учасником бойових дій, долучати копію відповідного посвідчення до заяви про надання відпустки, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки із тексту вищевказаної постанови вбачається, що суд дійшов висновку про те, що оплата додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік здійснюється за рахунок підприємства, а для її отримання статус працівника має бути підтверджений відповідним посвідченням учасника бойових дій або інваліда війни.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 від 28.02.2025 про надання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій строком на 14 календарних днів, до якої позивачем додано посвідчення учасника бойових дій (т.1., а.с.144).

Також суд звертає увагу, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано оцінку доводам позивача щодо долучення копії його посвідчення учасника бойових до особової справи та зазначив, що лише після звільнення ОСОБА_1 з адміністративної посади керівника Тернопільської обласної прокуратури листом від 28.10.2024 № 07- 5988ВИХ-24 витребувано його особову справу з Офісу Генерального прокурора, що надійшла до Тернопільської обласної прокуратури 01.11.2024, тобто, після розгляду його заяв від 28.10.2024 про надання відпустки (т.1., а.с.132-133).

Вказане свідчить, що на момент написання позивачем 28.10.2024 заяви про надання відпустки, особова справа позивача у Тернопільській обласній прокуратурі, а саме у відділі кадрової роботи та державної служби була відсутня, а відповідно і копія посвідчення учасника бойових дій ОСОБА_1 .

Отже, безпідставними є доводи апелянта про відсутність обов`язку долучення до заяв від 28.10.2024 про надання відпустки копії посвідчення учасника бойових дій, надання позивачем оригіналу посвідчення учасника бойових дій до кадрового підрозділу Тернопільської обласної прокуратури у вересні 2020 року, а також долучення його копії до особової справи.

З приводу доводів апелянта про те, що судом в мотивувальній частині оскаржуваного рішення не наведено жодних мотивів щодо позовних вимог про зобов`язання Тернопільську обласну прокуратуру повторно розглянути заяви від 28.10.2024 та видати наказ про надання ОСОБА_1 додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за 2024 рік тривалістю 14 календарних днів, а також зобов`язання Тернопільську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошові кошти, які належали до виплати при наданні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за 2024 рік тривалістю 14 календарних днів з 29.10.2024, колегія суддів зазначає, що вищевказані вимоги є похідними від вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо залишення без розгляду його заяв про надання відпустки. Оскільки основні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, відсутні підстави для надання оцінки по суті похідним вимогам.

Підсумовуючи вищевикладене, за результатами розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив правильне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24 червня 2025 року у справі №580/2314/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач О.М.Кузьмишина

Судді Т.Р.Вівдиченко

Є.І.Мєзєнцев