Справа № 560/9513/25
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2025-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/9513/25

Головуючий у 1-й інстанції: Ковальчук О.К.

Суддя-доповідач: Смілянець Е. С.

27 листопада 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Драчук Т. О. Полотнянка Ю.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

позивач, ОСОБА_1 , звернулася в суд з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції України в Київській області щодо не зарахування до стажу служби в поліції наявний на час призначення на посаду в поліції стаж служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України з 03.12.2010 по 24.04.2017, який становить у календарному обчисленні - 06 років 04 місяці 21 день;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції України в Київській області зарахувати до стажу служби в поліції наявний стаж служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України з 03.12.2010 по 24.04.2017, який становить у календарному обчисленні - 06 років 04 місяці 21 день.

Хмельницький окружний адміністративний суд ухвалою від 16.06.2025 адміністративну справу №560/9513/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити передав до Київського окружного адміністративного суду (бульвар Лесі Українки, 26a, Київ, 01133).

Передаючи справу за підсудністю суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що у рапорті від 25.04.2025 позивачка зазначила адресу проживання - АДРЕСА_1 , та враховуючи специфіку проходження служби в Національній поліції України, довідка про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи від 31.07.2024 № 6816- є неналежним доказом місця проживання (фактичного перебування) позивачки на території Хмельницької області.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Аргументами скарги зазначає, що законодавством визначена необхідність проведення реєстрації (декларування) місця проживання/перебування особи, яка може бути здійснена тільки за однією адресою за її власним вибором. Положеннями статті 25 КАС України визначено можливість застосування альтернативної підсудності за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача. Отже, в нормах КАС України передбачено використання лише зареєстрованого місця проживання, фактичне місце проживання фізичної особи, яке не зареєстровано в установленому порядку, не має правового значення. За змістом довідки про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи від 31.07.2024 № 6816- зареєстроване місце проживання/перебування позивачки за адресою: АДРЕСА_2 . Тому, позивачка звернулась з позовом до належного суду, оскільки зареєстроване її місце перебування, як внутрішньо переміщеної особи територіально відноситься до юрисдикції Хмельницького окружного адміністративного суду.

Заслухавши суддю - доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та відзивів на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, відносини щодо місця проживання фізичної особи в публічно-правовому розумінні регулюються Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV (надалі за текстом - "Закон № 1382-ІV").

У статті ст.3 Закону № 1382-ІV міститься визначення термінів, що вживаються у ньому, зокрема:

місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги;

місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

У той же час, відповідно до п.7 ч.1 ст.3 Закону №1382-IV довідка про реєстрацію місця проживання документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи.

Положеннями пункту 1.2 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22.11.2012 №1077 (далі Порядок), передбачено, що реєстрація місця проживання або місця перебування особи внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

Відповідно до вимог пункту 2.9 цього Порядку працівник територіального підрозділу ДМС, а після утворення центрів адміністратор центру (крім внесення відомостей про реєстрацію місця проживання до паспортного документа та картки реєстрації особи), зокрема, вносить відомості про реєстрацію місця проживання до паспортного документа та картки реєстрації особи шляхом проставлення в них штампа реєстрації місця проживання особи (далі - штамп реєстрації місця проживання), зразок якого наведено в додатку 3 до Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом МВС України від 13.04.2012 №320, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 02.07.2012 №1089/21401.

Крім того, згідно з вимогами частини 4 статті 6 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 №1207-VII за зверненням громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території або переселилися з неї, за місцем їх перебування оформляються і видаються органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, довідки, що підтверджують місце їх перебування. Такі довідки видаються громадянам у день звернення на підставі паспорта громадянина України чи іншого документа, до якого згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вносяться відомості про реєстрацію місця проживання, та письмової заяви, в якій зазначається адреса, за якою громадянину може бути вручена офіційна кореспонденція. При цьому відомості (відмітка) про місце перебування такої особи не вносяться до її паспорта.

З матеріалів справи встановлено, що на підтвердження зареєстрованого місця проживання/перебування на території Хмельницької області позивачка надає довідку про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи від 31.07.2024 № 6816-.

Разом з тим, відповідно до документів, які містяться в матеріалах адміністративної справи, позивачка станом на дату звернення до суду проходить службу на посаді старшого інспектора відділу дільничних офіцерів поліції управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Київській області.

У рапорті від 25.04.2025 позивачка зазначила адресу проживання - АДРЕСА_1 .

До позовної заяви позивачка не надала документи, які підтверджують здійснення нею відповідних повноважень працівника Національної поліції в Київській області на території Хмельницької області.

Тому, враховуючи специфіку проходження служби в Національній поліції України, суд першої інстанції передчасно вважав довідку про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи від 31.07.2024 № 6816- неналежним доказом місця проживання (фактичного перебування) позивачки на території Хмельницької області.

Колегія суддів зазначає, що для застосування положень ч.1 ст.25 КАС України, яка визначає підсудність справи за вибором позивача, необхідною умовою є саме наявність зареєстрованого місця проживання чи перебування позивача. При цьому місце проживання чи перебування фізичної особи має бути зареєстрованим у встановленому законом порядку.

Наведеною нормою не передбачено можливості звернення до суду з позовом за фактичним місцем проживання позивача, не зареєстрованим у встановленому законом порядку.

Подібні правові висновки про те, що визначення територіальної юрисдикції (підсудності) здійснюється лише з урахуванням зареєстрованого місця проживання або перебування фізичної особи були підтримані і Верховним Судом у постанові від 24.06.2024 по справі № 554/7669/21. Зокрема, досліджуючи спірне питання щодо визначення підсудності за фактичним місцем проживання або перебування позивача, відмінним від зареєстрованого, Верховний Суд у наведеній вище справі вказав, що результат аналізу змісту вказаних норм дозволяє зробити висновок, що особа може мати декілька місць проживання/перебування. Водночас законодавством визначено необхідність проведення реєстрації (декларування) місця проживання/перебування особи, яка може бути здійснена тільки за однією адресою за її власним вибором.

Реєстрація (декларування) місця проживання/перебування у встановленому порядку має значення для реалізації окремих прав особи, зокрема, під час вибору суду, якому підсудна справа.

Таким чином положення процесуального законодавства імперативно встановлюють, що визначення територіальної юрисдикції (підсудності) здійснюється з урахуванням зареєстрованого місця проживання або перебування фізичної особи - сторони у справі, якщо інше не передбачено законом. Зазначена вимога процесуального закону унеможливлює зловживання процесуальними правами при визначенні підсудності.

З огляду на викладене, використання для встановлення конкретного суду за визначеною територіальною підсудністю фактичної адреси проживання матиме наслідком невизначеність при вчиненні окремих процесуальних дій, адже фактичне місце проживання може змінюватись чи не щодня. Крім того, особа може мати більше ніж одне фактичне місце проживання, але зареєстроване може бути лише одне місце проживання.

Підсумовуючи Верховний Суд зазначив, що в нормах процесуального Кодексу передбачено використання лише зареєстрованого місця проживання, фактичне місце проживання фізичної особи не має правового значення.

Отже, незважаючи на те, що у згаданій справі Верховним Судом надавалась оцінка визначення підсудності справи за правилами ЦПК України, проте такі правові висновки є релевантними й до обставин цієї справи, позаяк процесуальні норми ЦПК та КАС в правилах визначення підсудності справ саме за зареєстрованим місцем проживання (перебування) позивача є ідентичними.

Судом першої інстанції також не враховано, що використання для встановлення конкретного суду за визначеною територіальною підсудністю фактичної адреси проживання матиме наслідком невизначеність при вчиненні окремих процесуальних дій, адже фактичне місце проживання може змінюватись чи не щодня в залежності від сімейних обставин або місця проходження служби, відрядження на певні території для проходження служби.

Крім того, особа може мати більше ніж одне фактичне місце проживання, але згідно законодавства зареєстроване може бути лише одне місце проживання.

За вказаних обставин використання судом першої інстанції для визначення територіальної підсудності даної справи тимчасового місця проживання позивачки, зазначене у рапорті від 25.04.2025, яке не є зареєстрованим у встановленому законом порядку, не відповідає приписам ч. 1 ст. 25 КАС України.

Слід також зазначити, що позивачка є внутрішньо-переміщеною особою.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та мас право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Разом з тим, у постанові від 29.07.2019 у справі № 409/2636/17 Верховний Суд вказав на те, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно також враховувати імперативні положення спеціального Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», згідно ст. 5 якого довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст. 1 цього Закону.

Згідно даних довідки про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи від 31.07.2024 № 6816- зареєстроване місце проживання/перебування позивачки значиться за адресою: АДРЕСА_2 .

З огляду на зазначені обставини та вимоги Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", позивачка звернулась з позовом до належного суду, оскільки зареєстроване її місце перебування, як внутрішньо переміщеної особи територіально відноситься до юрисдикції Хмельницького окружного адміністративного суду.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суддею суду першої інстанції неправильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, а тому наявні підстави для його скасування.

Згідно зі ст. 320КАС України суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції у випадку неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідності висновків суду обставинам справи; неправильного застосуваннянорм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії скасувати.

Справу направити до Хмельницького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Драчук Т. О. Полотнянко Ю.П.