Справа № 300/8052/25
Суддя: Панікар І.В.
Дата ухвалення: 2025-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про відкриття провадження
"27" листопада 2025 р. справа № 300/8052/25
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Панікар І.В., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Вищого професійного училища № 21 м. Івано-Франківськ (вул. Тисменицька, 248, м. Івано-Франківськ) про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Вищого професійного училища № 21 м. Івано-Франківська (далі відповідач), за змістом вимог якого просить суд:
- визнати бездіяльність Вищого професійного училища № 21 м. Івано-Франківська протиправною;
- зобов`язати Вище професійне училище № 21 м. Івано-Франківська здійснити виплату ОСОБА_1 , щорічної допомоги для придбання навчальної літератури у розмірі трьох місячних соціальних стипендій.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.11.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до Вищого професійного училища № 21 м. Івано-Франківськ про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій - залишено без руху, надано позивачу десятиденний строк з дня отримання цієї ухвали для усунення вказаних недоліків шляхом подання до Івано-Франківського окружного адміністративного суду:
- заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду, надавши інші докази поважності причин його пропуску.
20.11.2025, на виконання вимог ухвали суду від 10.11.2025, позивач подав заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду. Подана заява мотивована тим, що про порушення своїх прав позивач дізнався з листа-відповіді відповідача від 17.09.2025. Водночас, позивач вважає, що, якщо суб`єкт владних повноважень не видав рішення, не надав відповіді та не створив умов для встановлення моменту порушення, строк звернення до суду підлягає поновленню.
Дослідивши подану заяву та матеріали адміністративної справи, вирішуючи питання дотримання строків звернення із адміністративним позовом, суд виходить із наступних підстав та мотивів.
За правилами частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
З аналізу зазначених положень процесуального закону, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
Отже, у даній категорії справ процесуальний закон визнав строк в шість місяців достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Так, за змістом позовної заяви, позивач просить суд зобов`язати Вище професійне училище № 21 м. Івано-Франківська здійснити виплату ОСОБА_1 , щорічної допомоги для придбання навчальної літератури у розмірі трьох місячних соціальних стипендій.
Відповідно до заяви про поновлення процесуального строку звернення до суду, позивач вказує, що обов`язок щодо здійснення виплати компенсації за навчальну літературу покладено безпосередньо на навчальний заклад, однак, відповідач не повідомляв при закінченні навчального закладу про відмову у виплаті компенсації. Внаслідок чого, про порушення права на оскаржувану виплату позивач дізнався з листа № 196/01 від 17.09.2025. На думку сторони позивача, саме з цього момент останній дізнався про факт порушення свого права.
Ухвалою суду від 10.11.2025 судом роз`яснено, що ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.10.2025 у справі № 300/6709/25 вже надано оцінку аналогічним підставам для поновлення строку звернення до суду, на які посилається позивач у поданій заяві від 29.09.2025.
Зазначеною ухвалою суду визнано неповажними причини пропуску строку звернення до суду, наведені ОСОБА_1 , та повернуто його позовну заяву до Вищого професійного училища № 21 м. Івано-Франківська про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Як встановлено зі змісту зазначеної ухвали, суд дійшов висновку, що: «Посилання позивача на те, що він не був належним чином поінформований про право на щорічну допомогу для придбання навчальної літератури є безпідставними. Отримання листа у відповідь на звернення позивача не змінює момент, з якого він повинен був дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права. Ця дата не пов`язується та не змінює початок перебігу строку звернення до суду. При цьому позивачу було відомо про порушення свого права ще до отримання листа відповідача, однак він не вчинив дій щодо його захисту у строк, передбачений статтею 122 КАС України».
Таким чином, питання щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду вже було предметом судового розгляду і отримало правову оцінку в межах справи №300/6709/25, при чому, зазначена ухвала набрала законної сили та не скасована судом апеляційної інстанції.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що заява про поновлення строку звернення до суду не містить нових чи об`єктивних обставин, які б могли свідчити про наявність поважних причин для його поновлення.
Водночас, суд вважає за потрібне зауважити, що у Преамбулі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією № 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 за № 789-XII, зазначено, що дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. У відповідності до п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративним чи законодавчими органами, першочергова увага має приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров`я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду (стаття 3 Конвенції).
Затверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, внаслідок чого, відповідно до частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України є загальнообов`язковими та однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить їх у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що призводить до порушення засад соціальної правової держави.
Згідно із статтею 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Преамбулою Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що гуртуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про охорону дитинства" забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.
При цьому, статтею 2 цього Закону визначено, що законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з цього Закону, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері і його завданням є розширення соціально-правових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального, культурного розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав та законних інтересів дитини в Україні.
Згідно із статтею 4 Закону України "Про охорону дитинства" система заходів щодо охорони дитинства в Україні включає, зокрема, проведення державної політики, спрямованої на реалізацію цільових програм з охорони дитинства, надання дітям пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі виховання, навчання, підготовки до трудової діяльності, заохочення наукових досліджень з актуальних проблем дитинства, встановлення відповідальності юридичних і фізичних осіб (посадових осіб і громадян) за порушення прав і законних інтересів дитини, заподіяння їй шкоди.
Згідно статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Статтею 53 Конституції України та статтею 19 вищевказаного Закону передбачено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам.
Утримання і виховання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, забезпечує держава. Діти, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, мають право на особливий захист і допомогу з боку держави (стаття 24 та стаття 25 Закону України "Про охорону дитинства").
Згідно із частиною 1 та 5 статті 8 Закону України № 2342-IV «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» держава здійснює повне забезпечення дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа.
Особам, зазначеним у частині четвертій цієї статті, які навчаються, до завершення навчання виплачується щорічна допомога для придбання навчальної літератури в розмірі не менше трьох місячних соціальних стипендій, посадових окладів, які їм призначені. Виплата зазначеної допомоги здійснюється протягом 30 днів після початку навчального року за рахунок коштів, що передбачаються для закладів освіти у відповідних бюджетах.
Так, предметом спору у цій справі є протиправна бездіяльність відповідача щодо невиплати щорічної допомоги для придбання навчальної літератури у розмірі трьох місячних соціальних стипендій у передбачений законом строк.
Тобто позивач не оскаржує акти чи дії відповідача, за наслідками яких настає певна подія чи утворюється певний документ, з настанням/утворення якої/якого можна було б безсумнівно стверджувати, що почався відлік порушеного права чи інтересу.
Враховуючи те, що в цій справі оскаржується саме протиправна бездіяльність відповідача щодо невиплати щорічної допомоги для придбання навчальної літератури, виплату якої відповідач мав здійснити протягом 30 днів після початку навчального року, внаслідок чого, предметом спору в цій справі є триваюче порушення прав позивача у виді невиконання суб`єктом свого обов`язку протягом законодавчо визначеного строку.
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово висновувала, що протиправну бездіяльність потрібно розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння), що полягає у неухваленні рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції, були об`єктивно потрібними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були вчинені чи були вчинені з порушенням розумних строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість, підстави та межі бездіяльності, а також її шкідливість для прав та інтересів особи.
Бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити. Тобто бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим.
Отже, вчинена відповідачем бездіяльність фактично є триваючим правопорушенням, оскільки відсутність дій щодо виплати щорічної допомоги триває з 2024 року.
Суд враховує, що в чинному законодавстві України не визначено поняття «триваюче правопорушення».
З огляду на викладене, суд зазначає, що щорічна допомога для придбання навчальної літератури є гарантією, прямо передбаченою законом для осіб із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Такі особи перебувають під повним захистом держави, а обов`язок щодо своєчасної та повної виплати відповідної допомоги покладається безпосередньо на заклад освіти та фінансується за рахунок відповідного бюджету.
Протиправна бездіяльність суб`єкта у частині невиплати гарантованої державою допомоги не може бути толерована, адже невиконання встановленого законом обов`язку щодо соціального забезпечення найбільш вразливої категорії осіб суперечить принципам правової визначеності, соціальної держави та добросовісного публічного адміністрування.
Підсумовуючи наведене вище, суд констатує, що строк звернення до суду існує не для того, щоб надавати можливість суб`єкту уникнути відповідальності. Триваюче право повинно бути захищено, а триваюче порушення - припинено, тобто протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути оскаржена до суду в будь-який час за весь період, протягом якого вона триває. В іншому разі суб`єкт отримав би легітимацію з боку держави у формі забезпечення можливості зловживання правом та безкінечне продовження протиправної поведінки з огляду на відсутність дієвого механізму спонукання до виконання обов`язку.
У справі «Лелас проти Хорватії» Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу.
На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (справа Європейського суду з прав людини «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.
Зокрема, суд звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.02.2025 у справі № 990/29/22 наголосила на тому, що: «Разом із цим, за загальноприйнятим у теорії права визначенням триваючим вважають правопорушення, яке починається з будь-якої протиправної дії чи бездіяльності, коли винна особа не виконує конкретний покладений на неї обов`язок або виконує його неповністю чи неналежним чином, а потім така бездіяльність триває протягом певного проміжку часу до моменту виконання установлених обов`язків або виявлення правопорушення.
Тобто протиправна бездіяльність не закінчується після спливу законодавчо визначено строку, а продовжує тривати доти, доки не будуть встановлені обставини, які дозволять визначити, чи були дотриманні приписи закону в точному його розумінні».
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що невиплата відповідачем щорічної допомоги для придбання навчальної літератури має характер триваючої протиправної бездіяльності, яка не припинилася та не була усунена станом на момент звернення позивача до суду. За таких умов формальний перебіг строку звернення до адміністративного суду не може вважатися таким, що сплив, внаслідок чого, позивач не пропустив строк звернення до суду, або навіть у разі його формального пропуску - наявні всі правові підстави для його поновлення як такого, що зумовлений триваючим правопорушенням з боку відповідача.
Позивач є особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність.
Позовна заява відповідає вимогам статей 160, 161, 172 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України).
Позовну заяву належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, подано з дотриманням правил підсудності та в строк, установлений законом.
Інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених КАС України немає.
Справа підсудна Івано-Франківському окружному адміністративному суду.
Справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
Враховуючи наведене, керуючись статтями 171, 248, 260 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -
У Х В А Л И В:
1. Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду із адміністративним позовом у справі № 300/8052/25.
2. Відкрити провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Вищого професійного училища № 21 м. Івано-Франківськ про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій.
3. Розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку, визначеному статтею 262 КАС України.
4. Встановити відповідачу з дня вручення цієї ухвали п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позов, який повинен відповідати вимогам статті 162 КАС України, і подання всіх письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів і заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Зобов`язати відповідача надіслати (надати) іншим учасникам справи копію відзиву та доданих до нього документів одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.
5. Встановити позивачу для подання відповіді на відзив, а відповідачу для подання заперечення, - п`ятиденний строк з дня отримання відзиву чи відповіді на відзив, копії яких одночасно з поданням до суду повинні бути надіслані іншим учасникам справи.
7. Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи.
Позивачу та відповідачу копію ухвали надіслати через підсистему "Електронний суд".
Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею, оскарженню не підлягає.

Суддя /підпис/ Панікар І.В.