Справа № 240/20218/25
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2025 року м. Житомир справа № 240/20218/25

категорія 111030700

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) справу за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Головне управління Державної податкової служби у місті Києві, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення,

установив:

У серпні 2025 року Фізична особа підприємець ОСОБА_1 (далі позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправними та скасування рішення Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області (далі відповідач, ГУ ДПС у Житомирській області) від 25 квітня 2025 року №.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що працівниками податкового органу, які проводили фактичну перевірку не був вручений акт проведення перевірки за місцем її проведення. Зауважує, що в акті перевірки відсутня інформація про дати та/або конкретні проведенні розрахункові операції, призначення платежу таких операцій, які на думку контролюючого органу проводилися платником без застосування реєстратора розрахункових операцій (далі РРО) та без видачі розрахункових документів установленого зразка. На спростування висновку про не застосування РРО та не проведення видачі розрахункового документа при продажі товарів на загальну суму 44836,00 грн, позивач долучив до позовної заяви фіскальний чек на зазначену суму, оформлений за результатами проведення розрахункової операції.

Ухвалою суду від 19 серпня 2025 року позов прийнято до провадження, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Головне управління Державної податкової служби у місті Києві (далі третя особа, ГУ ДПС у м. Києві) та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з наданням відповідачу строку для подання відзиву на позов.

16 вересня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що посадовими особами контролюючого органу складено акт відмови від підпису акта фактичної перевірки та отримання примірника від 27 березня 2025 року, в подальшому після відповідної реєстрації примірник акта фактичної перевірки із супровідним листом від 28 березня 2025 року надіслано засобами поштового зв`язку ФОП ОСОБА_1 . З огляду на те, що ФОП ОСОБА_1 отримала від ГУ ДПС у м. Києві акт фактичної перевірки 05 квітня 2025 року, а ГУ ДПС у Житомирській області повідомлення про надходження та розгляд заперечень до акта фактичної перевірки не надходило, відповідно до пункту 86.8 Податкового кодексу України, останнім днем прийняття податкового повідомлення рішення є 25 квітня 2025 року, що й було зроблено ГУ ДПС у Житомирській області.

Того ж дня до суду надійшло клопотання відповідача про здійснення розгляду справи в судовому засіданні.

16 вересня 2025 року суд постановив ухвалу про задоволення клопотання відповідача та призначення справи до розгляду у судовому засіданні.

30 вересня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому третя особа просить у задоволенні позову відмовити. Зауважує, що після ознайомлення зі змістом акта перевірки керівник підприємства або особа що його заміщає (а у випадку їх відсутності особа, що уповноважена здійснювати розрахункові операції), у розглядуваному випадку це був продавець магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_2 , відмовився від підпису акта фактичної перевірки та отримання одного примірника, про що було складено відповідний акт. Також зазначає позиції Верховного Суду, які просить врахувати під час розгляду справи.

У цей же день до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач акцентує увагу, що акт фактичної перевірки від 27 березня 2025 року, реєстраційний № 26717/26/15/07/ від 28 березня 2025 року та, так званий, акт від 27 березня 2025 року відмови від підпису акту фактичної перевірки та отримання примірника, складалися не за місцем проведення перевірки в останній день перевірки та не у присутності платника податків або його законного представника, який зобов`язаний його підписати. Крім того, у додаткових поясненнях ГУ ДПС у м. Києві щодо названого порушення не визначено позицію, оскільки у тексті йдеться про магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». У відзиві повністю проігноровано повністю ігнорує наявність фіскальних чеків: номер І2apXX42ixs на продаж товару, виданий платником 18 березня 2025 року о 11 годині 56 хвилин 46 секунд та номер 4R8yQr_IMНE про повернення товару, проданого ФОП ОСОБА_1 , виданий 18 березня 2025 року о 12 годині 50 хвилин. Акцентує увагу, що грошові кошти в сумі 817305 грн 24 коп за період з 01 травня 2024 року по 18 березня 2025 року позивачу від ТОВ «НоваПей» у безготівковій формі, тобто ні позивач, ні платіжна установа не приховувала будь-яких зарахувань. Крім того, ФОП ОСОБА_1 фіскалізувала всі вказані розрахункові операції через РРО/ПРРО на продані товари через мережу інтернет, а саме товари відправлені через ТОВ «Нова Пошта» з післяплатою та отриманням коштів через ТОВ «НоваПей», що підтверджується долученими фіскальними чеками. Споживачі (клієнти) замовляли товари на веб-сайті продавця (зокрема, в інтернет-магазині) і не здійснювали передоплату, а доставку товару здійснювала служба доставки на підставі договору про передачу такій службі товару для доставки покупцю, а тому реєстратор розрахункових операцій застосовувала служба доставки, в першу чергу, безпосередньо при передачі товару покупцю та отримання оплати від нього (в тому числі із застосування сервісів переказу коштів). Посилаючись на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 24 грудня 2024 року у справі №640/20970/22, уважає безпідставним твердження відповідача про неподання скарги на акт фактичної перевірки у визначений Податковим кодексом України строк.

30 вересня 2025 року до суду надійшли додаткові пояснення відповідача, в яких зазначає, що відповідно до умов Публічного договору про надання послуг поштового зв`язку та послуг організації перевезення великогабаритних відправлень (далі Договір), розміщеного на сайті ТОВ «Нова Пошта», вбачається, що ТОВ «Нова Пошта» є оператором поштового зв`язку (п. 1.3 Договору). Відповідно до п. 3.1 Договору оператор зобов`язується за плату надати Користувачу послуги поштового зв`язку, а також інші додаткові послуги та сервіси, що пов`язані з наданням послуг поштового в`язку, а Користувач зобов`язується забезпечити їх прийняття та оплату. Таким чином убачається, що ТОВ «Нова Пошта» не є учасником договору купівлі-продажу, укладеного між продавцем та покупцем, а є стороною договору про надання послуг з організації перевезення відправлення, укладеного між користувачем (клієнтом) та оператором. Також 16 червня 2020 року ФОП ОСОБА_1 уклала з ТОВ «ПостФінанс» Заяву про приєднання до умов договору на переказ коштів для суб`єктів господарювання № 207/06 від 16 червня 2020 року. Водночас позивач зазначає про те, що «Платником» отримувались кошти від ТОВ «НоваПей», за результатами отримання сум таких коштів від покупців, протягом кожного операційного дня. Отже, з указаного можна виснувати про те, що така фінансова установа як ТОВ «НоваПей» не є учасником операції з купівлі продаж товарів, укладеного між позивачем (отримувачем) та платником (особа, з рахунка якої ініціюється переказ коштів). Таким чином, відповідно до зазначених вище умов договорів, суб`єктами (учасниками) безпосередньо операції купівлі продажу товару є лише позивач (продавець), який здійснює продаж товарів, і споживач (покупець), як отримувач такого товару. Саме тому продавець, а не оператор поштового зв`язку чи фінансова установа, зобов`язаний видати відповідний документ, що підтверджує право власності на товари покупцю, тобто розрахунковий документ встановленої форми та змісту. Застосування реєстратора розрахункових операцій підприємцем, формування та надсилання разом із товаром розрахункового документу встановленої форми та змісту є обов`язковим щодо всіх договорів купівлі-продажу, укладених з покупцями.

У судовому засіданні 30 вересня 2025 року представник позивача наполягав на задоволенні позову з викладених у ньому та відповіді на відзив підстав.

Представники відповідача та третьої особи просили відмовити у задоволенні позову.

На підставі положень частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на надходження клопотання представників учасників справ, 30 вересня 2025 року суд постановив ухвалу про розгляд справи в порядку письмового провадження, яка внесена до протоколу судового засідання.

01 жовтня 2025 року до суду надійшли додаткові пояснення третьої особи, в яких звертає увагу суду на те, що фіскальний чек, який видається ТОВ «Нова Пей», не стосується проведення розрахунку саме за той чи інший товар, який реалізується суб`єктом господарювання. Такий фіскальний чек не містить жодної інформації про підтвердження оплати товару, натомість підтверджує, що певна особа здійснила готівковий чи безготівковий переказ коштів на користь іншої фізичної чи юридичної особи. У такому чеку не зазначаються дані про товар (найменування, кількість, ціна), неможливо ідентифікувати хто саме є продавцем товару, виключно підтверджується надання послуги з приймання готівкових або безготівкових коштів. Фактично покупець (споживач) передає гроші безпосередньо продавцю, а третя особа (якою виступає компанія «Нова Пей») лише здійснює їх передачу. Таким чином, на переконання третьої особи, недотримання вимоги видати фіскальний касовий чек на конкретну операцію, яка здійснюється продавцем товару порушує законодавчо гарантовані права споживача, в частині фіскального контролю, прозорості обігу торгівельної виручки та сплати податків. Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» трактує розрахункову операцію не за фактом отримання готівки фізичною особою підприємцем чи юридичною особою, а за фактом оплати покупцем готівкою або карткою навіть через посередника.

У додаткових поясненнях, які надійшли до суду 06 жовтня 2025 року, ГУ ДПС у м. Києві зауважує, що визначення розрахункової операції по суті передбачає, що такою операцією є приймання як готівкових коштів, так і карток, талонів, жетонів, фішок, тощо. Тобто законодавець, приймаючи Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (у редакції Закону України № 1776-ІІІ від 01 червня 2000 року), розумів, що розвиток платіжної інфраструктури це питання часу, і тому залишив слово «тощо» для того, щоб під поняття «розрахункової операції» підпадали будь-які надходження продавцю від споживача, як оплата за товари, роботи, послуги в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг. Саме по собі визначення розрахункової операції, не обмежено якоюсь конкретною операцією, і воно говорить про будь-яке надходження і не тільки коштів, а навіть не грошової форми у вигляді фішок, жетонів і талонів, що в свою чергу не робить виключенням отримання безготівкових коштів від небанківських надавачів платіжних послуг. Аналогічні вимоги містить і абзац 1 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», яким визначено обов`язки осіб, на яких поширюється вимоги цього Закону. Наголошує, відповідно до визначення РРО та/або ПРРО, окрім лічильника прийнятих коштів, також виконують функції лічильників проданих товарів. Відпуск товарів без отримання оплати продавцем в момент отримання таких товарів споживачем є досить поширеним явищем, але не змінює кола обов`язків сторін, що покладені на них в ході виконання зобов`язань, в межах купівлі продажу товарів, зокрема і в частині надання покупцю відповідного підтвердження право власності на такий товар. Додатково звертає увагу, що РРО / ПРРО міг би не застосовуватись у подібних правовідносинах у випадку отримання оплати за допомогою банківських операцій на підставі пункту 2 статті 9 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», але ТОВ «Нова Пей» не має статусу банку, та відповідно не здійснює банківських операцій. Тим часом абзац 1 пункту 2 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» вимагає надавати особі, яка отримує або повертає товар, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми на повну суму проведеної операції. Таким чином належним виконання таких вимог Закону позивачем мало бути надання фіскального чеку покупцеві при отриманні ним товару, а конструкція пункту 2 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», в якій сказано включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при дистанційній торгівлі взагалі вимагає надавати покупцеві фіскальні чеки на товари, які були замовлені з використанням мережі Інтернет, не залежно від того були вони оплачені до моменту отримання чи ні.

07 жовтня 2025 року до суду надійшли додаткові пояснення позивача, в яких, посилаючись на позицію П`ятого апеляційного адміністративного суду, викладену у постанові від 17 червня 2025 року у справі №420/19624/24, стверджує, що при реалізації товарів через Інтернет позивач не отримує безпосередньо коштів від споживача, а отримує такі кошти від фінансової компанії, розрахунки з якою для останнього є безготівковими. Посилаючись на усталену судову практику, стверджує, що рішення про залишення заперечень на акт перевірки без розгляду є протиправним, а тому податкове повідомлення рішення № від 25 квітня 2025 року було прийнято відповідачем з порушенням статті 86 Податкового кодексу України, що, на переконання позивача, обумовлює висновок про його протиправність та наявність підстав для його скасування.

Розглядаючи спір по суті, суд, на підставі наявних у справі доказів, установив, що у період з 18 по 27 березня 2025 року проведено фактичну перевірку магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює торгівельну діяльність ФОП ОСОБА_1 .

Перевірка здійснювалась на підставі наказу ГУ ДПС у м. Києві від 15 лютого 2025 року №1340-п та направлень на фактичну перевірку від 12 березня 2025 року № 7105/26-15-07-07-01, № 7107/26-15-07-07-03.

Актом перевірки від 27 березня 2025 року реєстраційний № 26717/26/15/07/ встановлено порушення вимог:

- пунктів 1, 2 статті 3 Закону України «Про застосування РРО у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06 липня 1995 року №265/95-ВР із змінами та доповненнями.

Під час проведення 18 березня 2025 року контрольно-розрахункової операцією в магазині «Nowodvorski lighting», де здійснює роздрібну торгівлю позивач, було придбано підвісний світильник Nowodvorski circolo за ціною 30305,60 грн та люстру Nowodvorski vetro за ціною 14530,40 грн, всього на суму 44836,00 грн. Однак продавець господарської одиниці не провела вище зазначену операцію через РРО/ПРРО та не видала розрахунковий документ при продажі товарів на загальну суму 44836,00 грн. Також у ході проведення перевірки встановлено, що ФОП ОСОБА_1 у період з 01 травня 2024 року по березень 2025 року не застосовувала РРО/ПРРО та не видавала розрахункові документи при продажу товарів через мережу інтернет на загальну суму 817305,84 грн.

За результатами проведеної фактичної перевірки 27 березня 2025 року складено акт фактичної перевірки.

Згідно акта відмови від підпису акта фактичної перевірки та отримання одного примірника від 27 березня 2025 року №3049/26-15-07-07-00-17 керівник або особа, що його заміщує, відмовився від підписання акта фактичної перевірки та отримання другого примірника.

У подальшому після відповідної реєстрації примірник акта фактичної перевірки супровідним листом від 28 березня 2025 року надіслано засобами поштового зв`язку ФОП ОСОБА_1 та отриманий нею 05 квітня 2025 року.

17 квітня 2025 року засобами поштового зв`язку позивач подала заперечення на акт перевірки, який надійшов до ГУ ДПС у м. Києві 21 квітня 2025 року.

07 травня 2025 року позивач засобами поштового зв`язку отримала податкове повідомлення рішення ГУ ДПС у Житомирській області від 25 квітня 2025 року №, яким до ФОП ОСОБА_1 застосовано фінансові санкції у вигляді штрафу в розмірі 419861, 62 грн.

14 травня 2025 року позивача отримав лист ГУ ДПС у м. Києві від 02 травня 2025 року №446/6/26/15/07/, у якому зазначено, що заперечення на акт фактичної перевірки залишені без розгляду, оскільки останнім днем подачі було 18 квітня 2025 року, а заперечення засобами поштового зв`язку надійшли до ГУ ДПС у м. Києві 21 квітня 2025 року.

Уважаючи податкове повідомлення рішення протиправними, ФООП Артемчук Г.І. звернулася з відповідним позовом до суду.

Відповідно до положень частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основним нормативно-правовим актом, що регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства Податковий кодекс України (далі ПК України).

Підпунктом 62.1.3 пункту 62.1 статті 62 ПК України визначено, що податковий контроль здійснюється шляхом, зокрема, перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки, що передбачено пунктом 75.1 статті 75 ПК України.

Згідно з підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України, фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій.

Фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи) (пункт 80.1 статті 80 ПК України).

Згідно пункту 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки за наявності підстав, визначених у ззаначеній правовій нормі.

Згідно з пунктом 80.4 статті 80 ПК України передбачено, що перед початком фактичної перевірки, з питань дотримання порядку здійснення розрахункових операцій та ведення касових операцій, посадовими особами контролюючих органів на підставі підпункту 20.1.10 пункту 20.1 статті 20 цього Кодексу може бути проведена контрольна розрахункова операція.

Пунктом 80.7 статті 80 ПК України закріплено, що фактична перевірка проводиться двома і більше посадовими особами контролюючого органу у присутності посадових осіб суб`єкта господарювання або його представника та/або особи, що фактично здійснює розрахункові операції.

Пунктами 80.9 та 80.10 статті 80 ПК України передбачено, що строки проведення фактичної перевірки встановлені статтею 82 цього Кодексу, а порядок оформлення результатів фактичної перевірки встановлено статтею 86 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 86.5 статті 86 ПК України акт (довідка) про результати фактичних перевірок, визначених статтею 80 цього Кодексу, складається у двох примірниках, підписується посадовими особами контролюючих органів, які проводили перевірку, реєструється не пізніше наступного робочого дня після закінчення перевірки. Акт (довідка) про результати зазначених перевірок підписується особою, яка здійснювала розрахункові операції, платником податків та його законними представниками (у разі наявності).

Підписання акта (довідки) таких перевірок особою, яка здійснювала розрахункові операції, платником податків та/або його представниками та посадовими особами контролюючого органу, які проводили перевірку, здійснюється за місцем проведення перевірки або у приміщенні контролюючого органу.

У разі відмови платника податків, його законних представників або особи, яка здійснювала розрахункові операції, від підписання акта (довідки), посадовими особами контролюючого органу складається акт, що засвідчує факт такої відмови. Один примірник акта або довідки про результати перевірки не пізніше наступного робочого дня після його складення реєструється в журналі реєстрації актів контролюючого органу і не пізніше наступного дня після його реєстрації вручається або надсилається платнику податків, його законному представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції.

У разі відмови платника податків або його законних представників від отримання примірника акта (довідки) перевірки чи неможливості його вручення платнику податків або його законним представникам чи особі, яка здійснювала розрахункові операції з будь-яких причин, такий акт або довідка надсилається платнику податків у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу для надсилання (вручення) податкових повідомлень рішень. У зазначених в цьому абзаці випадках контролюючим органом складається відповідний акт або робиться позначка в акті або довідці про результати перевірки.

Як установлено судом, згідно наказу ГУ ДПС у м. Києві від 15 лютого 2025 року №1340-п та направлень на фактичну перевірку від 12 березня 2025 року № 7105/26-15-07-07-01, № 7107/26-15-07-07-03, фактична перевірка магазину, в якому здійснює торгівельну діяльність позивач, призначена з 18 березня 2025 року, тривалістю, що не перевищує 10 діб.

Позивач стверджує, що акт перевірки не надавався посадовими особами ГУ ПДС у м. Києві до підпису та отримання.

Однак, до позовної заяви та під час розгляду справи позивач не надав доказів на підтвердження факту звернення до податкового органу з метою отримання такого акта після 28 березня 2025 року, тобто закінчення строку визначеного для проведення перевірки, з урахуванням того, що був обізнаний із терміном проведення перевірки та обов`язком контролюючого органу вручити після її завершення акт або довідку, які мають бути складені за результатами такої.

Натомість відповідач надав суду акт відмови від підпису акта фактичної перевірки та отримання одного примірника від 27 березня 2025 року, що підтверджує відповідну відмову.

Також відповідачем надано докази направлення акта фактичної перевірки засобами поштового зв`язку на наступний день після його складення та підписання.

З огляду на викладене суд не приймає до уваги застереження позивача про невиконання контролюючим органом вимог ПК України щодо надання на підпис та вручення акта перевірки, оскільки такі не підтверджені наданими позивачем доказами та спростовані доказами, які надані відповідачем.

Надаючи правову оцінку доводам позивача про прийняття оскаржуваного рішення без урахування та розгляду заперечень платника податків на акт фактичної перевірки, суд зауважує на таке.

Одним із прав платника податків є право бути присутнім під час проведення перевірок та надавати пояснення з питань, що виникають під час таких перевірок, та за власною ініціативою пояснення з питань, що не запитувалися контролюючим органом, ознайомлюватися та отримувати акти (довідки) перевірок, проведених контролюючими органами, перед підписанням актів (довідок) про проведення перевірки, у разі наявності зауважень щодо змісту (тексту) складених актів (довідок) підписувати їх із застереженням та подавати контролюючому органу письмові заперечення в порядку, встановленому цим Кодексом (підпункт 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 ПК України.

Пункт 86.7 статті 86 ПК України передбачає, що у разі незгоди платника податків або його представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки (крім документальної позапланової перевірки, проведеної у порядку, встановленому підпунктом 78.1.5 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу), вони мають право подати свої заперечення та додаткові документи і пояснення, зокрема, але не виключно, документи, що підтверджують відсутність вини, наявність пом`якшуючих обставин або обставин, що звільняють від фінансової відповідальності відповідно до цього Кодексу, до контролюючого органу, який проводив перевірку платника податків, протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта (довідки).

Такі заперечення, додаткові документи і пояснення є невід`ємною частиною матеріалів перевірки.

Відповідно до підпункту 86.7.1 названого вище пункту акт перевірки, заперечення до акта перевірки та/або додаткові документи і пояснення, у разі їх подання платником податку у визначеному цим пунктом порядку (далі матеріали перевірки), розглядаються комісією такого контролюючого органу з питань розгляду заперечень та пояснень до актів перевірок (далі - комісія з питань розгляду заперечень), яка є постійно діючим колегіальним органом контролюючого органу. Склад комісії та порядок її роботи затверджуються наказом керівника контролюючого органу. Розгляд матеріалів перевірки здійснюється комісією з питань розгляду заперечень контролюючого органу протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання заперечень до акта перевірки та/або додаткових документів і пояснень відповідно до цього пункту (днем завершення перевірки, проведеної у зв`язку з необхідністю з`ясування обставин, що не були досліджені під час перевірки та зазначені у запереченнях, додаткових документах та поясненнях), та платнику податків надсилається відповідь у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

За правилами підпункту 86.7.2 пункту 86.7 статті 86 ПК України у разі отримання від платника податків у визначеному цим пунктом порядку заперечень до акта перевірки та/або додаткових документів і пояснень контролюючий орган зобов`язаний повідомити платника податків про дату, час та місце/спосіб розгляду матеріалів перевірки, у тому числі в режимі відеоконференції. Таке повідомлення надсилається платнику податків протягом двох робочих днів з дня отримання від нього заперечень та/або додаткових документів і пояснень, але не пізніше ніж за чотири робочі дні до дня їх розгляду. Інформація (повідомлення) про розгляд контролюючим органом, визначеним підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, матеріалів перевірки в режимі відеоконференції надсилається платнику податків в електронному вигляді в електронний кабінет.

Платник податків має право брати участь у розгляді матеріалів перевірки особисто або через свого представника, у тому числі в режимі відеоконференції, про що зазначає у поданих запереченнях. Безпосередньо під час розгляду матеріалів перевірки платник податків має право надавати письмові (крім випадків розгляду матеріалів перевірки у режимі відеоконференції) та/або усні пояснення з приводу предмета розгляду (підпункт 86.7.3 пункту 86.7 статті 86 ПК України).

У підпункті 86.7.4 пункту 86.7 статті 86 ПК України деталізовано питання, які підлягають вирішенню під час розгляду матеріалів перевірки комісією з питань розгляду заперечень, та передбачено, що за результатами розгляду матеріалів перевірки комісія з розгляду заперечень приймає висновок, що є невід`ємною частиною матеріалів перевірки.

Відповідно до підпункту 86.7.5 названого пункту податкове повідомлення-рішення приймається керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу на підставі висновку комісії контролюючого органу з питань розгляду заперечень протягом п`яти робочих днів, наступних за днем прийняття такого висновку комісією і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків, у порядку, визначеному підпунктом 86.7.1 цього пункту.

Згідно з пунктом 86.8 статті 86 ПК України податкове повідомлення-рішення приймається в порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків, його представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції, акта перевірки, та надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

За наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки та додаткових документів і пояснень, зокрема документів, що підтверджують відсутність вини, наявність пом`якшуючих обставин або обставин, що звільняють від фінансової відповідальності відповідно до цього Кодексу, поданих у порядку, встановленому цією статтею, податкове повідомлення-рішення приймається в порядку та строки, визначені пунктом 86.7 цієї статті.

Про можливість надання контролюючому органу додаткових документів після закінчення перевірки вказують і положення пунктів 44.6 та 44.7 статті 44 ПК України.

Так, пункт 44.6 статті 44 ПК України передбачає, що у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в пункті 86.7 статті 86 цього Кодексу, платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає в порядку пункту 86.7 статті 86 цього Кодексу документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки, такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.

Верховний Суд вже неодноразово аналізував зазначені норми податкового законодавства (зокрема у постановах від 24 квітня 2025 року у справі № 300/1388/24, від 24 грудня 2024 року у справі №640/20970/22, від 28 березня 2023 року у справі № 810/3270/16, від 27 червня 2019 року у справі № 806/343/17) та дійшов висновку, що закріпленому у пункті 86.7 статті 86 ПК України праву платника податків подати до контролюючого органу заперечення на акт перевірки кореспондує визначений цією ж нормою обов`язок контролюючого органу розглянути такі заперечення, надавши платнику податків відповідь, та врахувати результати розгляду заперечень при прийнятті рішення про визначення грошових зобов`язань. У постанові від 20 листопада 2018 року у справі №826/285/15 Верховний Суд вказав, що зміст пункту 86.7 статті 86 ПК України дає підстави для висновку про те, що при прийнятті податкового повідомлення рішення податковим органом повинні враховуватися не лише висновки акта перевірки, а й результати розгляду заперечень платника податків на такий акт як його невід`ємної частини.

Судом установлено, що третьою особою проведено фактичну перевірку магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює торгівельну діяльність ФОП ОСОБА_1 , за результатами якої складено акт від 28 березня 2025 року №26717/26/15/07/.

Зазначений акт надіслано контролюючим органом позивачу засобами поштового зв`язку та отримано останнім 05 квітня 2025 року.

Таким чином, останнім робочим днем на подання заперечення до акту для позивача було 18 квітня 2025 року.

Заперечення до акта перевірки ФОП ОСОБА_1 подано з описом вкладення на відділення поштового зв`язку 17 квітня 2025 року, що підтверджується відбитком печатки Укрпошти на описі вкладення до цінного листа та накладною №2796 від 17 квітня 2025 року.

Таким чином, з огляду на те, що заперечення на акт перевірки позивачем було своєчасно направлено до контролюючого органу, в передостанній (дев`ятий) робочий день строку на подання таких заперечень, відповідно, висновки контролюючого органу щодо їх порушення є помилковими та безпідставними, а заперечення мали бути розглянути контролюючим органом у відповідності до вимог статті 86 ПК України.

Отже, податкове повідомлення рішення, з приводу правомірності якого виник спір, було прийнято без розгляду у встановлений законом строк заперечень платника податків на акт перевірки та з порушенням його права брати участь у розгляді заперечень, тобто з порушенням норм пункту 86.7 статті 86 ПК України, які мають характер істотних порушень прав платника, а тому не можуть не впливати на оцінку правомірності цього податкового повідомлення-рішення. Не вирішуючи наперед результат розгляду контролюючим органом наданих позивачем документів та пояснень та їх позитивний чи негативний вплив на встановлені перевіркою обставини, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що податкове повідомлення-рішення, з приводу правомірності якого виник спір, не відповідає вимогам частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки прийняте без урахування усіх обставин, що мають значення для його рішення та без урахування права позивача (можливості) реалізувати свої права, передбачені пунктом 86.7 статті 86 ПК України, зокрема на участь у процесі прийняття рішення. Відтак, оскаржуване податкове повідомлення рішення є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Про наведений процесуальний наслідок недотримання вимог пункту 86.7 статті 86 ПК України вже неодноразово вказував Верховний Суд, зокрема, у постановах від 15 січня 2019 року у справі №826/3576/15, від 24 лютого 2022 року у справі № 560/8920/20, від 12 липня 2023 року у справі №200/4704/21, від 24 грудня 2024 року у справі №640/20970/22, від 24 квітня 2025 року у справі № 300/1388/24.

Окрім того контролюючий орган у відзиві на позов та додаткових поясненнях жодним чином не спростовує встановлені судом обставини справи в частині того, що податкове повідомлення рішення, з приводу правомірності якого виник спір, було прийнято без розгляду у встановлений законом строк заперечень платника податків на акт перевірки та з порушенням його права брати участь у розгляді заперечень, тобто з порушенням норм пункту 86.7 статті 86 ПК України.

Надаючи правову оцінку доводам позивача про відсутність виявлених під час перевірки порушень, що обумовили прийняття оскаржуваного податкового повідомлення рішення, суд зауважує на таке.

Судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 21 лютого 2020 року у справі № 826/17123/18 сформулювала правовий висновок, відповідно до якого незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

У розвиток зазначеного підходу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 816/228/17 вказала, що підставами для скасування рішень, прийнятих за наслідками перевірки, є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.

Суд указує, що враховуючи правовий висновок, сформований у справах №826/17123/18, №816/228/17, та встановлені у цій справі обставини недотримання відповідачем вимог пункту 86.7 статті 86 ПК України в частині розгляду своєчасно поданих позивачем заперечень на акт перевірки є достатньою та самостійною підставою для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення, суд не має переходити до перевірки підстав позову по суті встановлених під час перевірки порушень податкового та/або іншого законодавства, а відповідно і робити висновки по суті таких порушень.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верхового Суду від 29 липня 2025 року у справі №320/1303/23.

Доводи відповідача про те, що на момент прийняття оскаржуваного рішення у нього була відсутня інформація про подання позивачем заперечень на акт перевірки, суд до уваги не приймає, оскільки наведені вище положення податкового законодавства та позиції Верховного Суду не містять застережень щодо такого.

Відтак, позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Розглядаючи питання про розподіл судових витрат, суд уважає за необхідне зазначити таке.

Пунктом 1 частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1 та 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною 3 цієї правової норми для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами 1, 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України)

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суд досліджує на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №5076-VI), адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 цього Закону, згідно з якою договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України №5076-VI до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами цієї правової норми ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі статтею 30 Закону України №5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України №5076-VI);

(2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

(3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4) Адвокатський гонорар може існувати в двох формах фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5) Адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Зазначене передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України №5076-VI;

(6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України №5076-VI.

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суд, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, має право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Разом із позовною заявою суду надано копію договору про надання правової допомоги №08/04/2025-1-АО від 08 квітня 2025 року, Додаток №1 до зазначеного договору від 04 серпня 2025 року, рахунок на оплату №2358 від 05 серпня 2025 року та платіжну інструкцію №3713 від 06 серпня 2025 року.

Відповідно до пункту 3.1 Договору за надання юридичних послуг замовник сплачує виконавцю їх вартість в розмірі, що встановлюється в додатках до договору.

Згідно пункту 1 Додатка №1 до договору предметом цього додатку є надання правничої допомоги, а саме: підготовка та подання до Житомирського окружного адміністративного суду позовної заяви про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення ГУ ДПС у Житомирській області від 25 квітня 2025 року №; представництво інтересів замовника в Житомирському окружного адміністративному суді.

Пунктом 2 названого додатку передбачено, вартість юридичних послуг за цим додатком становить 41986,00 грн.

Отже, розмір винагороди за надання правничої допомоги визначений сторонами у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвокатського об`єднання, а саме представником позивача складена позовна заява, засвідчено пакет документів, доданий до неї з дотриманням положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд також ураховує

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд також ураховує положення частини 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, за якими обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19.

До того ж, у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З огляду на те, що справа, яка розглядається, відноситься до справ незначної складності, незмінність судової практики щодо розгляду спірного у цій справі питання, ураховуючи заперечення іншої сторони, суд приходить до висновку про часткове відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн з урахуванням критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та обсягу наданих стороні, як клієнту, послуг правничої допомоги щодо захисту його прав у суді.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягає вся сума сплаченого судового збору.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 194, 242-246, 250, 255, 262, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області від 25 квітня 2025 року №.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 7302 (сім тисяч триста дві) гривні 42 копійки судового збору та 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок витрат на правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

28.11.25