Справа № 295/10101/25
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2025-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 295/10101/25

Головуючий у 1-й інстанції: Перекупка І.Г.

Суддя-доповідач: Гонтарук В. М.

26 листопада 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Моніча Б.С. Білої Л.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 серпня 2025 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Деснянське управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві про скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Деснянське управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві про скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22 серпня 2025 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою змінити мотивувальну та резолютивну частини.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

17.11.2025 року до суду від відповідача надійшли додаткові пояснення.

Позивач своїм правом, передбаченим ст.ст. 300, 304 КАС України не скористався та не подав відзив на апеляційну скаргу.

Сторони в судове засідання не з`явились. Про час, день та місце розгляду справи повідомлено завчасно та належним чином. Причини неявки суду не відомі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, додаткових пояснень, колегія суддів вважає, що остання підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що 15.07.2025 р. громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , 15.07.2025 р. був затриманий співробітниками Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, в особі територіального підрозділу - Бердичівський відділ Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області та притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 203 КУпАП України. 15.07.2025 р. ОСОБА_1 отримав копію постанови про накладення адміністративного стягнення ПН МЖТ 001913 у вигляді штрафу 3 400 (три тисячі чотириста грн.). Відповідно до квитанції № 93 від 15.07.2025 р. ОСОБА_1 штраф сплатив в повному обсязі.

Також, відносно ОСОБА_1 було винесено рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства № 018840 від 15.07.2025 р.

Крім того, Бердичівським міськрайонним судом Житомирської області 23.05.2025 р., розглянуто справу № 274/3109/25 про встановлення адміністративного нагляду щодо засудженого ОСОБА_1 . Судом задоволено подання та встановлено щодо ОСОБА_1 адміністративний нагляд строком на один рік, застосувавши до нього обмеження у виді: - заборони виходу з будинку (квартири) за місцем проживання з 23 години до 06 години наступного дня; - заборони виїзду в особистих справах за межі міста (району) без дозволу органів поліції; заборони перебувати в кафе, барах, ресторанах, місцях, де продаються спиртні напої, з метою їх придбання; реєстрації в поліції 4 рази на місяць.

Зазначена постанова набрала законної сили 02.06.2025 р.

Вважаючи рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства № 018840 від 15.07.2025 р. протиправним, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції розглянувши адміністративний позов прийняв рішення, як по предмету позову так і прийняв рішення, яке не стосується заявлених позовних вимог, а саме позивачем ОСОБА_1 було заявлено позов щодо визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства № 018840 від 15.07.2025 р. винесене Управлінням Державної міграційної служби України в Житомирській області, в особі територіального підрозділу - Бердичівський відділ Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області.

Однак, судом першої інстанції крім заявлених позовних вимог було прийнято рішення, яким примусово видворити громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , за межі території України до Республіки Азербайджан.

Затримати громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 з метою забезпечення примусового видворення за межі території України та помістити до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України на строк до шести місяців, починаючи з моменту затримання.

При цьому, колегія суддів зазначає, що як встановлено з матеріалів справи позивачем не було подано заяву про зміну предмета або підстав позову.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні на порядок їх в`їзду та виїзду з України визначені Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 N 3773-VI.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону N 3773-VI іноземці в`їжджають в Україну за документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного законодавством чи міжнародними договорами України.

За приписами частини 3 статті 9 Закону N 3773 -VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Виключний перелік підстав для перебування іноземців на території України визначений статтею 4 Закону N 3773-VI, відповідно до частини 16 якої, іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підстава, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно з пп. 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ від 15 лютого 2012 року N 150, іноземці, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

На час в`їзду позивача на територію України діяла Угода між Урядом України і урядом Азербайджанської Республіки про безвізові поїздки громадян, затвердженої Постановою КМУ N 1565 від 24.10.2002.

Отже, позивач міг тимчасово перебувати на території України не більш як 90 днів протягом 180 днів.

Після спливу 90 днів, законне перебування (проживання) на території України можливе лише за наявності підстав, передбачених статтею 4 Закону N 3773-VI та отримання відповідних: посвідки на тимчасове проживання або посвідки на постійне проживання. Інших підстав для такого довготривалого перебування на території України чинне законодавство не передбачає.

Вочевидь, позивач у справі у розумінні норм п.14 ч.1 ст.1 Закону N 3773-VI є нелегальним мігрантом (іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися 1з заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України).

Відповідно до частини 1 статті 23 Закону N 3773-VI нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Положеннями частин 1, 3, 5 статті 26 Закону N 3773-VI передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, - протягом якого іноземець або особа громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

З метою упорядкування роботи з примусового повернення і примусового видворення іноземців та осіб без громадянства, на виконання вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», наказом МВС, АДПСУ, СБУ N 353/271/150 від 23.04.2012«Про затвердження Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства» затверджено дану Інструкцію (далі - Інструкція).

Пунктами 2-5 Розділу І Інструкції регламентовано, що у цій Інструкції терміни «примусове повернення» «примусове видворення» означають систему адміністративно-правових заходів, спрямованих на примушування іноземців, які незаконно перебувають в Україні, покинути територію України всупереч їх волі і бажанню. Дія цієї Інструкції поширюється на посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, органів охорони державного кордону, органів СБУ та іноземців, які підлягають примусовому поверненню чи примусовому видворенню у випадках, передбачених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Таким чином, підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є, в тому числі : дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач зазначає про дві підстави для скасування оскаржуваного рішення:

відсутність перекладача при складенні та оголошенні оскаржуваного рішення»

неврахування при прийнятті оскаржуваного рішення обставин встановлення щодо позивача постановою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23.05.2025 року адміністративного нагляду.

Даючи оцінку вказаним обставинам, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 було роз?яснено зміст ст. 63 Конституції України, а також обов`язки передбачені ст. 268 КУпАП України в т.ч щодо користування послугами перекладача, про що свідчить його особистий підпис, водночас такого клопотання позивач не заявляв, що свідчить про те, що зміст складених документів був йому зрозумілий.

Колегія суддів звертає увагу, що у рішенні про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства ОСОБА_1 здійснено запис кирилицею, про відмову від перекладача, а саме: «не потрибно», що свідчить, що позивач відмовився від участі перекладача, тобто усвідомлював свій правовий статус, відповідальність за ухилення від виїзду з України та розумів взяте зобов`язання щодо виїзду за межі території України, оскільки не перебував на території України на законних підставах.

Також, варто зазначити, що законодавцем нормами Закону N3773 не врегульовано обов`язкову участь перекладача у разі прийняття уповноваженими органами рішення про примусове повернення щодо іноземця, а таке право надане іноземцю і лише він клопоче щодо участі перекладача у провадженнях щодо нього.

Разом з тим, пунктом 2 Розділу ІІ Інструкції передбачено, що рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, з присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

Таким чином чинним законодавством не передбачено обов`язкову участь перекладача у процедурі прийняття рішення про примусове повернення, тим більше, в даному випадку ОСОБА_1 сам зазначив про відсутність потреби у перекладачі.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 23.01.2020 у справі N343/2242/16-а, зроблені наступні висновки : «посилання позивача на те, що рішення про примусове повернення було оголошено позивачу без перекладача як на підставу скасування такого рішення колегія суддів відхиляє, оскільки відсутність перекладача не свідчить про протиправність рішення. Крім того, перекладач та законний представник надаються на вимогу затриманого, якої в даному випадку не було».

Таким чином, залучення перекладача до участі в розгляді адміністративної справи є правом особи, а не її обов`язком. У разі реальної потреби та озвучення вимоги про необхідність залучати перекладача, орган міграційної служби, в такому випадку, задовольняє таку вимогу про його забезпечення.

Оскільки у спірних правовідносинах позивач сам відмовився від участі перекладача за такої обставини його права не можна вважати порушеними.

Щодо неврахування під час процедури прийняття рішення встановлення щодо ОСОБА_1 адміністративного нагляду колегія суддів зазначає наступне.

Перелік підстав, які забороняють примусове повернення чи видворення іноземця, визначений ст. 31 Закону N 3773-VI є вичерпним.

Досліджуючи зміст позовної заяви, суд апеляційної інстанції зазначає, що жодної обставини, визначеної ст. 31 Закону N 3773-VI, за наявності якої іноземець не може бути примусово повернутий до країни походження або третьої країни остання не містить, а наведена позивачем підстава- встановлення щодо іноземця адміністративного нагляду в переліку підстав, який є вичерпним і розширенню не підлягає - відсутня.

Крім того, нормами ст. 22 Закону N 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, мають право у встановленому порядку вільно залишити територію України, крім випадків, встановлених законом.

При цьому слід зауважити, що позивач по справі не має законних підстав перебування на території України та у розумінні норм п.14 ч.1 ст.1 Закону N 3773-VI є нелегальним мігрантом.

Нормами ч.2 ст. 22 Закону N 3773-VI законодавцем наведено вичерпний перелік підстав за наявності яких виїзд з України іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, зокрема: йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення або кримінальна справа розглядається судом - до закінчення кримінального провадження;

його засуджено за вчинення кримінального правопорушення - до відбування покарання або звільнення від покарання;

його виїзд суперечить інтересам забезпечення національної безпеки України - до припинення обставин, що перешкоджають виїзду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що на момент прийняття оскаржуваного рішення відсутні будь-які визначені законодавством України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства обставини, які б унеможливлювали прийняття органом міграційної служби щодо ОСОБА_1 оскаржуваного рішення та унеможливлювали б виконання такого рішення позивачем.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі», адміністративний нагляд здійснюється міліцією. Осіб, щодо яких встановлено адміністративний нагляд, беруть на облік, фотографують, а у разі необхідності у них беруть відбитки пальців.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачем до матеріалів справи не додано доказів у розумінні ст. 72 КАС України про те, що він дійсно перебуває на обліку як особа щодо якої встановлено адміністративний нагляд та докази про виконання визначеного пунктом а) ст. 9 Закону України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі» обов`язку щодо прибуття у визначений установою виконання покарань термін в обране ними місце проживання і реєстрацію в органі Національної поліції.

Крім того, позивачем не наведено жодної обставини, яка б спростовувала встановлене органом міграційної служби порушення ОСОБА_1 вимог Закону N3773-VI щодо перебування на території України понад встановлений 90-денний термін за яке, як наслідок до порушника міграційного законодавства було застосовано адміністративну відповідальність, визначену законом та прийнято рішення, яке повністю відповідає легітимній меті його прийняття, а саме, припинення порушення норм чинного законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Більше того, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що позивач був засуджений і відбував покарання за тяжкий злочин.

Як зазначено в постанові Бердичівського міськрайонного суду від 23.05.2025 року: « ОСОБА_1 в місцях позбавлення волі зарекомендував себе з негативної сторони. Перебуває на профілактичному обліку за злісне порушення режиму тримання. Ризик вчинення повторного кримінального правопорушення ОСОБА_1 оцінений установою як середній, а ризик ймовірної небезпеки для суспільства - як високий», а відтак суд прийшов до висновку про необхідність встановлення до особи, яка вперто не бажає стати на шлях виправлення та залишається небезпечною для суспільства адміністративний нагляд строком на 1 рік».

Разом з тим, хоча норми чинного законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства і не враховують вищевикладених обставин при прийнятті рішень про примусове повернення іноземців, проте, визначальним у даних правовідносинах є встановлення факту порушення іноземцем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а тому додані позивачем докази по справі лише підтверджують необхідність повернення позивача до країни своєї громадянської належності задля убезпечення громадян України від можливих протиправних посягань та приведення цих правовідносин у відповідність до норм законодавства України.

Колегія суддів звертає увагу на висновок Верховного Суду, який викладений постанові від 23.01.2020 у справі N343/2242/16-а щодо оскарження рішення про примусове повернення «за наявності в діях позивача порушень норм чинного законодавства відповідач (тобто підрозділ Державної міграційної служби) в даному випадку діяв у межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством і підзаконними нормативно-правовими актами».

Стаття 5 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначає, що законними підставами перебування на території України іноземців та осіб без громадянства для реалізації своїх прав на свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні є підстави, встановлені Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" або Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, мають право вільно та безперешкодно за своїм бажанням пересуватися територією України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, крім обмежень, встановлених статтею 12 цього Закону.

Іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, мають право на вибір місця проживання, крім обмежень, встановлених статтею 13 цього Закону.

Положеннями ст.ст. 12, 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» обмежені свобода пересування та вільний вибір місця проживання на територіях, щодо яких введено воєнний або надзвичайний стан та щодо іноземців та осіб без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України.

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону N 3773 -VI іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси держави і суспільства.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства № 018840 від 15.07.2025 р. винесене Управлінням Державної міграційної служби України в Житомирській області, в особі територіального підрозділу - Бердичівський відділ Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області є таким, що прийняте з дотриманням вимог діючого законодавства, а тому підстави для визнання його протиправним та скасування - відсутні.

Згідно з п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 серпня 2025 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили у порядку ст.ст. 272, 325 КАС України та відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України не може бути оскаржена.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Моніч Б.С. Біла Л.М.