Справа № 806/5175/14
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2025-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 806/5175/14

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Гурін Дмитро Миколайович

Суддя-доповідач - Моніч Б.С.

26 листопада 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Моніча Б.С.

суддів: Граб Л.С. Сторчака В. Ю. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 31 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Житомирської обласної прокуратури, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Міністерство юстиції України, про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Прокуратури Житомирської області, в якому просив:

- скасувати наказ прокурора Житомирської області №412к від 23.10.2014 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство прокуратури Житомирської області;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство прокуратури Житомирської області;

- стягнути з прокуратури Житомирської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24.10.2014 і до моменту фактичного поновлення на публічній службі;

- зобов`язати прокуратуру Житомирської області проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч.3 ст.1 Закону України "Про очищення влади".

В обґрунтування позову позивач зазначив, що з 2012 року працював на посаді начальника відділу у прокуратурі Житомирської області. 16.10.2014 набув чинності Закон України "Про очищення влади". На підставі довідки про результати вивчення особової справи, наказом прокурора Житомирської області №412к від 23.10.2014 позивача звільнено із займаної посади. Позивач вважає, що оскаржуваний наказ порушує норми законодавства про працю, оскільки виданий у період тимчасової непрацездатності позивача також спірний наказ порушує норми Конституції України не відповідає нормам міжнародних договорів України, міжнародним принципам проведення люстрації та практики Європейського суду з прав людини, оскільки саме по собі перебування службовця на посаді не може бути достатньою підставою для проведення люстрації. Відповідачем не наведено ніяких доказів того, що позивач сприяв узурпації влади Президентом України ОСОБА_2 , тому оскаржуваний наказ є необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 20.01.2015 зупинено провадження у справі до вирішення Конституційним Судом України подання Верховного Суду України щодо конституційності положень Закону України "Про очищення влади" Конституції України.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 01.05.2025 задоволено клопотання позивача від 03.07.2023 вх. №45595/23 про поновлення провадження у справі. Поновлено провадження в адміністративній справі №806/5175/14 за позовом ОСОБА_1 до Житомирської обласної прокуратури про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити певні дії.

Під час підготовчого засідання 01.05.2025 судом першої інстанції задоволені клопотання позивача про уточнення позовних вимог, про заміну відповідача на Житомирську обласну прокуратуру, та про залучення до участі у справі третьої особи - Міністерства юстиції України.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 31 липня 2025 року задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Житомирської області №412к від 23 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Житомирської області.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі у Житомирській обласній прокуратурі на посаді начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Житомирської області з дня звільнення.

Стягнуто з Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 1 349 938,11 грн (один мільйон триста сорок дев`ять тисяч дев`ятсот тридцять вісім гривень одинадцять копійок) середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2014 до 15.06.2019.

Зобов`язано Житомирську обласну прокуратуру надати відомості до Міністерства юстиції України про виключення ОСОБА_1 з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України від 16.09.2014 № 1682-VII "Про очищення влади".

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Допущено до негайного виконання судове рішення в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 12685,68 грн.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

ОСОБА_1 з 1980 року працював в органах прокуратури. У період з 09.2005 до 01.2012 перебував на посаді заступника прокурора Житомирської області - начальника управління нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство (Том №3 а.с. 108).

Наказом прокурора Житомирської області №412к від 23.10.2014 звільнений з посади начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Житомирської області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ст.36 КЗпП України на підставі довідки про результати вивчення особової справи ОСОБА_1 (Том №1, а.с. 41).

ОСОБА_1 внесено до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" із забороною займати посаду 10 років (Том №1, а.с. 45, 46).

Станом на час розгляду справи відомості про ОСОБА_1 продовжують міститися у Єдиному державному реєстрі осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", що підтверджено представником третьої особи у письмових поясненнях та у судовому засіданні.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин на підставі частини 1 статті 17 слід застосувати практику ЄСПЛ, а саме: рішення ЄСПЛ від 17 жовтня 2019 року у справі "Полях та інші проти України" (заяви № 58812/15, № 53217/16, № 59099/16, № 23231/18, № 47749/18).

Керуючись висновками ЄСПЛ у наведеній справі, суд встановив, що відповідачем не доведено, що ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді заступника прокурора Житомирської області - начальника управління нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяв їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Суд дійшов висновку, що втручання у трудові права ОСОБА_1 не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" та відповідно становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки не доведено, що воно спрямоване на досягнення законної мети - очищення влади (люстрації) з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяв їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини (частина 2 статті 1 Закону України "Про очищення влади"), тому порушені права позивача підлягають відновленню у відповідності до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України шляхом поновлення позивача на посаді, з якої його було звільнено оскаржуваним наказом.

Також суд дійшов висновку, що оскільки позовна заява ОСОБА_1 розглядається судом більше одного року не з вини позивача, тому середній заробіток має бути виплачений за весь час вимушеного прогулу.

Визначаючи час вимушеного прогулу, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимушений прогул ОСОБА_1 міг мати місце лише у період з 24 жовтня 2014 року (наступний день за днем звільнення) до 15 червня 2019 року (день досягнення позивачем граничного віку перебування на посаді - 65 років), та відповідно середній заробіток має бути виплачений за цей же період у розмірі 1 349 938,11 грн.

Суд першої інстанції при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2014 по 15.06.2019, виходив з того, що протягом цього періоду посадові оклади працівників органів прокуратури збільшувалися, тому, за правилами пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, у його редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, сума середнього заробітку має коригуватися на коефіцієнт підвищення.

Враховуючи те, що судом встановлено протиправне віднесення ОСОБА_1 до числа осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, та відповідно протиправно застосовано до нього заборону, передбачену частиною третьою статті 1 Закону України "Про очищення влади", суд дійшов висновку про необхідність зобов`язати Житомирську обласну прокуратуру звернутися та надати відомості до Міністерства юстиції України про виключення ОСОБА_1 з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України від 16.09.2014 № 1682-VII "Про очищення влади".

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, а саме про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16.06.2019 по 31.07.2025 (з дня досягнення ним 65-річного віку по дату ухвалення рішення), позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в цій частині та прийняти нове рішення - про задоволення позовних вимог, а в решті рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 31.07.2025 залишити без змін.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначив, що при ухваленні рішення суд не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 у справі №826/808/16 щодо неможливості зменшення виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, останню правову позицію Верховного Суду у справах №№ 708/447/23, 759/4052/21/ 591/3739/22-ц, 520/5147/19 стосовно того, який період часу є вимушеним прогулом.

На думку апелянта, вимоги КЗпП України і сформована Верховним Судом практика однозначно свідчать про те, що вимушений прогул триває з моменту незаконного звільнення до ухвалення судом рішення про поновлення на роботі. За весь цей час стягується середній заробіток. КЗпП України не передбачено жодних підстав і виключень для альтернативного обрахунку тривалості вимушеного прогулу, застосування іншого проміжку часу нарахування середнього заробітку в залежності від тих чи інших обставин.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав на правильність висновків суду першої інстанції та відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача. Зокрема зазначив, що проміжок часу з 15.06.2019 не є вимушеним прогулом в розумінні ч.2 ст.235 КЗпП України, оскільки ОСОБА_1 з вказаної дати не міг виконувати роботу (повноваження прокурора) не з вини роботодавця, а на підставі положень п. 1 ч. 1 ст. 61 Закону України "Про прокуратуру" (у зв`язку з досягненням 65 років), що є юридичним фактом, який не залежить від волі суб`єкта права.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), а також, надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.

Враховуючи, що позивач погоджується з судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог, а відповідач та третя особа не оскаржують, в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Отже, під час апеляційного розгляду ключовим є питання про те, як саме мають застосовуватися положення статті 235 КЗпП України у співвідношенні з пунктом 1 частини третьої статті 51 Закону України № 1697-VII "Про прокуратуру" (у редакції від 16 липня 2015 року) щодо можливості поновлення прокурора на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у випадку, коли на момент ухвалення рішення про поновлення така особа вже досягла 65-річного віку.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Право особи на працю захищається Конституцією України. Виплата заробітку за час вимушеного прогулу з вини роботодавця є гарантією можливості реалізації людиною права на працю та захищає працівника від управлінського свавілля.

Відповідно до частини першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до преамбули Закону № 1697-VII, цей Закон визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави (стаття 1 Закону № 1697-VII).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 1697-VII на прокуратуру покладаються такі функції: 1) підтримання державного обвинувачення в суді; 2) представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом, та главою 12 розділу III Цивільного процесуального кодексу України; 3) нагляд за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; 4) нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян.

Функції прокуратури України здійснюються виключно прокурорами. Делегування функцій прокуратури, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускається (стаття 5 Закону № 1697-VII).

За текстом частини першої статті 16 Закону № 1697-VII незалежність прокурора забезпечується: 1) особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності; .

Прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом (частина третя статті 16 Закону № 1697-VII).

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 51 Закону № 1697-VII повноваження прокурора припиняються у зв`язку з досягненням шістдесяти п`яти років.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 61 Закону № 1697-VII повноваження прокурора припиняються за віком з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п`яти років.

За пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Верховний Суд неодноразово висловлював позицію, що до правовідносин, пов`язаних з проходженням публічної служби, можуть застосовуватися загальні норми трудового законодавства в частині, яка не врегульована спеціальними нормами. З цього погляду пояснюється можливість застосування при вирішенні спорів такої категорії, зокрема, статті 235 КЗпП України, адже спеціальний закон, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, не містить норм, які б регулювали ці аспекти прокурорської служби.

Водночас, подібне заповнення прогалин у спеціальному законодавстві (яким головним чином і регулюються правовідносини публічної служби) не повинно створювати протиріч й нівелювати приписи спеціальних норм, які, мають перевагу у застосуванні над загальними нормами.

Поновлення незаконно звільненого працівника на попередній роботі (органом, який розглядає трудовий спір) має на меті відновити, наскільки це можливо, його трудові права, порушені незаконним звільненням. Задум законодавця тут можна простежити у тому, щоб така особа, працівник продовжила працювати в тій установі (підприємстві, організації), з якої її неправомірно звільнили, тож у такому контексті "поновлення" (органом, розглядає трудовий спір) має слугувати передовсім ефективним способом захисту порушених трудових прав особи.

Однак у відносинах публічної служби, де її суб`єкти наділені публічно-правовим статусом, обумовленим здійсненням функцій держави або місцевого самоврядування, пріоритетом чи орієнтиром, який власне визначає суть цих відносин, є інтереси суспільства і держави. Цим зумовлені, зокрема, особливий характер зайняття посади, її проходження і звільнення, заборона неправомірного втручання у професійну діяльність, особливості фінансування, оплати праці, соціального забезпечення. Усі ці та інші "особливості", притаманні публічній службі, які обумовлюються завданнями і функціями органів держави, характером їх діяльності, не слід позиціонувати виключно як "привілеї" службовців/посадовців, а радше як гарантії чи умови для належного виконання професійних обов`язків. Зокрема таку ж функцію виконують й додаткові обмеження, пов`язані з перебуванням на посаді в державному органі, зокрема вікові, що ніяк не можна інтерпретувати як дискримінацію чи порушенням принципу рівності.

З цього приводу вартим уваги є пункт 3.3 Рішення Конституційного Суду України від 16 жовтня 2007 року у справі № 8-рп/2007, у якому, з-поміж іншого, зазначено, що гарантована частиною першою статті 24 Конституції України рівність громадян перед законом означає рівну для всіх обов`язковість конкретного закону з усіма відмінностями у правах або обов`язках, привілеях чи обмеженнях, які в цьому законі встановлені. Але всі відмінності у привілеях чи обмеженнях щодо різних категорій індивідів, встановлені законом, не можуть бути пов`язані з ознаками, передбаченими частиною другою статті 24 Конституції України. Зазначений принцип визначає загальне правило неприпустимості встановлення за соціальними або особистими ознаками привілеїв чи обмежень і не є абсолютним. Так, органам державної влади у сфері проведення відповідної політики економічного або соціального характеру надається можливість на власний розсуд встановлювати обмеження з огляду на особливі вимоги, умови або правила для деяких видів роботи.

Повертаючись до обставин цієї справи, та з огляду на наведене, колегія суддів вважає, що не можна допустити, аби спосіб захисту права особи (службовця/посадовця) у відносинах, пов`язаних з проходженням публічної служби (та звільненням з неї), відповідно до приписів загального трудового законодавства (КЗпП України) суперечив чи не узгоджувався з приписами закону, який є спеціальним для певного виду публічної служби, як-от прокурорської. Вікові обмеження перебування на посаді прокурора, встановлені Законом № 1697-VII, не можуть нівелюватися чи змінюватися під приводом захисту "трудових" прав особи, які, зауважимо, не є абсолютними і в цьому випадку усе ж "поступаються" інтересам публічної служби.

На прокурора, який діє від імені суспільства загалом, поширюються певні обмеження, обумовлені потребою забезпечити передовсім належне функціонування прокуратури як інституції, яку "структурно вмонтовано в загальну систему правосуддя" (пункт 2.3 Рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року № 5-р(ІІ)/2020).

Одним з таких обмежень Закон № 1697-VII визначив вік, після досягнення якого перебування на посаді прокурора припиняються.

Наведені положення частини третьої статті 51 і пункту 1 частини першої статті 61 Закону № 1697-VII, які є імперативними, передбачають, що після досягнення шістдесяти п`яти років особа не може перебувати на посаді прокурора, відповідно й виконувати покладені на неї функції (за цією посадою).

Таку ж правову позицію стосовно застосування статті 235 Кодексу законів про працю України з урахуванням вимог пункту 1 частини третьої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" неодноразово висловлював Верховний Суд, зокрема у постановах від 21 вересня 2022 року у справі № 826/17802/14, від 06 жовтня 2022 року у справі № 826/17613/14 та від 21 вересня 2022 року у справі № 826/17802/14.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , він міг перебувати на посаді прокурора до 15 червня 2019 року, тобто до досягнення 65 років.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимушений прогул ОСОБА_1 міг мати місце лише у період з 24 жовтня 2014 року (наступний день за днем звільнення) до 15 червня 2019 року (день досягнення позивачем граничного віку перебування на посаді - 65 років), та відповідно середній заробіток має бути виплачений за цей же період.

При цьому колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 у справі № 826/808/16, а також правових позицій Верховного Суду у справах № 708/447/23, № 759/4052/21, № 591/3739/22-ц, № 520/5147/19.

Посилання скаржника на наведені судові рішення є безпідставними, оскільки сформульовані в них правові висновки зроблено за інших фактичних обставин та вони не стосуються правовідносин публічної служби в органах прокуратури, де діють спеціальні імперативні обмеження, зокрема щодо граничного віку перебування на посаді.

Висновки Великої Палати у справі № 826/808/16 сформовані виключно у контексті загальнотрудових гарантій і не враховують особливостей спеціального правового статусу прокурора.

Справи № 708/447/23, № 759/4052/21, № 591/3739/22-ц, № 520/5147/19 стосуються трудових спорів, не пов`язаних із проходженням публічної служби, не містять аналізу співвідношення ст. 235 КЗпП України зі спеціальним законом та не враховують імперативної заборони займати посаду прокурора після досягнення 65 років.

Натомість, саме питання, яке є ключовим у цій справі - співвідношення ст. 235 КЗпП України та спеціальних норм Закону України "Про прокуратуру" щодо граничного віку перебування на посаді та можливості поновлення прокурора після досягнення 65 років - досліджувалося Верховним Судом у постановах від 19 вересня 2022 року у справі № 826/17802/14, від 06 жовтня 2022 року у справі № 826/17613/14 та від 21 вересня 2022 року у справі № 826/17802/14.

У зазначених рішеннях суд виходив із пріоритетності спеціального законодавства та наголошував на неможливості виконання прокурором службових повноважень після досягнення граничного віку, що прямо впливає на можливість поновлення на посаді та визначення періоду вимушеного прогулу.

З огляду на встановлені у справі обставини та приписи спеціального законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визначеного періоду вимушеного прогулу та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, з дослідженням усіх основних питань, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування не вбачається.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ

З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною 1 статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 31 липня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Моніч Б.С.

Судді Граб Л.С. Сторчак В. Ю.