Справа № 420/18282/24
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2025-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Пекного А.С., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач), в інтересах якого діє адвокат Срібна Яна Іванівна, звернувся до суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора (далі відповідач), в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 , передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі місячного грошового забезпечення за період з 01.10.2015 по 09.03.2017;

зобов`язати Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі місячного грошового забезпечення за період з 01.10.2015 по 09.03.2017.

Позовні вимоги мотивує тим, що він з листопада 2011 року безперервно проходить публічну службу на прокурорсько-слідчих посадах в органах прокуратури (військової прокуратури, спеціалізованої прокуратури) та з 02.09.2014 на підставі наказу Міністра оборони України № 512 від 02.09.2014 його призвано на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу та відряджено до Генеральної прокуратури України для подальшого проходження служби із залишенням на військовій службі на відповідних військових посадах, які передбачено Указом Президента України № 1020/2007 від 25.10.2007 «Про Перелік посад, що можуть бути заміщені військовослужбовцями Збройних Сил України, інших військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення в державних органах, установах і організаціях, та граничних військових звань за цими посадами», де він, зокрема, у період з 01.10.2015 по 09.03.2017 проходив службу на посаді старшого слідчого у Військовій прокуратурі Сил антитерористичної операції.

Позивач стверджує, що всупереч підпункту 2 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» у період з 01.10.2015 по 09.03.2017 йому не нараховувалась і не виплачувалась щомісячна додаткова грошова винагорода у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення, у зв`язку з чим та з врахуванням викладеного Верховним Судом у постанові від 31 січня 2023 року по справі №520/21428/21 правового висновку щодо тотожних правовідносин, він 16.05.2024 письмово звернувся до Офісу Генерального прокурора, щодо нарахування та виплати йому зазначеної щомісячної додаткової грошової винагороди, однак відповідач листом №21-1036ВИХ-24 від 07.06.2024 відмовив у цьому, що і стало підставою для звернення до суду.

Ухвалою від 17.06.2024 відкрито провадження у справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

03.07.2024 відповідач подав відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позову. Вказує, що згідно із статтею 7 Закону України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), військові прокуратури входили до системи органів прокуратури України і не становили структуру Збройних Сил України, а тому положення статей 27, 83 цього Закону не стосуються виплати грошового забезпечення військовим прокурорам, як і заробітної плати цивільним прокурорам, а положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» установлено, що порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України. Зазначає, що діючими у спірний період постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», Інструкцією про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 15.11.2010 № 595 та Інструкцією про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 24.10.2016 № 550, визначений чіткий перелік військовослужбовців, на яких поширюється їх дія, серед яких відсутні військовослужбовці військових прокуратур (які відряджені до Генеральної прокуратури України), оскільки на момент виникнення спірних правовідносин з 01.10.2015 по 09.03.2017 грошове забезпечення військових прокурорів регулювалося Законом України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру» та постановами Кабінету Міністрів України №104 від 07.02.2001 «Про порядок і норми грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців Збройних Сил, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших військових формувань, осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби, відряджених до державних органів, установ та організацій» та від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури». Також відповідач наголошує, що у спірний період відсутні нормативно-правові акти, якими би передбачалось поширення постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 на військовослужбовців військових прокуратур. Саме тому протягом 2015-2017 років наказ про затвердження порядку та умов виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, Генеральною прокуратурою України не затверджувався і, відповідно, Міністерством соціальної політики України і Міністерством фінансів України не погоджувався, поскільки у переліку органів, які уповноважені на прийняття рішення про виплату щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої зазначеною постановою, органи прокуратури України відсутні, тобто законодавець свідомо не відносить військовослужбовців військових прокуратур до осіб, щодо яких може вирішуватись питання про нарахування та виплату додаткової грошової винагороди. З урахуванням викладеного, відповідач уважає позовні вимоги безпідставними.

Також відповідач вважає, що наведені у позовній заяві висновки Верховного Суду не підлягають застосуванню, оскільки вони сформовані у відмінних правовідносинах, в яких спірним фактично було визначення розміру щомісячної надбавки за вислугу років виходячи лише із посадового окладу, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 № 1090 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури», а не посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеними відповідно до постанов Кабінету Міністрів від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

Представником позивача 10.07.2024 подана відповідь на відзив, у якій зазначено, що наведене відповідачем у відзиві нормативне обґрунтування порядку нарахування та виплати позивачу інших складових грошового забезпечення за період проходження останнім військової служби на відповідній посаді у військовій прокуратурі сил антитерористичної операції не відноситься до суті наявного спору у вказаній справі, оскільки предметом спору по даній справі є саме невиплата відповідачем щомісячної додаткової грошової винагороди, яка визначена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889. На думку представника позивача, доводи відповідача зводяться до не згоди останнього з необхідністю нарахування та виплати ОСОБА_1 щомісячної додаткової грошової винагороди, однак така незгода жодним чином не спростовує, ані норми матеріального права на яких базується поданий ОСОБА_1 позов (положення Законів України «Про прокуратуру», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про військовий обов`язок і військову службу», постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889), ані правові висновки Верховного Суду викладені у постанові від 31 січня 2023 року по справі № 520/21428/21, тобто відповідач, не погоджуючись з раніше сформованими правовими висновками Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних спірним правовідносинах, зокрема по справі № 520/21428/21, по справі № 640/19556/18, здійснює власне довільне тлумачення норм матеріального та процесуального права й порядку їх застосування.

16.07.2024 відповідачем подані заперечення на відповідь, а також заява про залишення позовної заяви без розгляду.

У запереченнях відповідач переважно наводить мотиви та аргументи, які вже були викладені у відзиві.

Ухвалою від 17.07.2024 відмовлено у задоволенні клопотання Офісу Генерального прокурора про залишення позовної заяви без розгляду.

26.09.2024 представником позивача подані заява про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги разом з підтвердними документами.

Відповідачем 09.10.2024 подано заперечення на заяву про стягнення витрат на правову допомогу.

Враховуючи, що матеріали справи містять необхідні для розгляду справи заяви по суті спору та докази, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення.

Рішення ухвалюється судом в межах строку розгляду справи з урахуванням строку перебування судді у щорічній основній відпустці та на лікарняному, а також з урахуванням періодів тривалої відсутності електроенергії в будівлі суду внаслідок ракетних обстрілів збройними угрупуваннями російської федерації та тривалості повітряних тривог, оголошених в м. Одесі.

Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства, які регулюють спірні відносини, суд приходить до таких висновків.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 з листопада 2011 року ОСОБА_1 безперервно працював (проходив військову службу) на прокурорсько-слідчих посадах органах прокуратури, військової прокуратури.

Наказом Міністра оборони України від 2 вересня 2014 року №512 з ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на п`ять років та відряджено його до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі для призначення на відповідну посаду.

Наказом військового прокурора Південного регіону України від 3 вересня 2014 року №145к старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_1 призначено прокурором відділу представництва інтересів громадян і держави у судах військової прокуратури Південного регіону України, зараховано до списків особового складу військової прокуратури Південного регіону України, постановлено на всі види забезпечення та визначено таким, що приступив до виконання службових обов`язків за посадою з 3 вересня 2014 року.

Наказом військового прокурора Південного регіону України від 12 грудня 2014 року №145к старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора відділу організації представництва інтересів громадянина або держави в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів громадянина або держави в суді, протидії корупції у воєнній сфері військової прокуратури Південного регіону України з 9 грудня 2014 року, звільнивши його з посади прокурора відділу представництва інтересів громадян і держави у судах військової прокуратури Південного регіону України.

Наказом військового прокурора Південного регіону України від 10 квітня 2015 року №245к капітана юстиції ОСОБА_1 з 10 квітня призначено на посаду старшого прокурора військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України, звільнивши його з посади прокурора відділу організації представництва інтересів громадянина або держави в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів громадянина або держави в суді, протидії корупції у воєнній сфері військової прокуратури Південного регіону України.

Наказом військового прокурора Південного регіону України від 7 липня 2015 року №468к капітана юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади старшого прокурора військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України та призначено на посаду прокурора цієї ж прокуратури Південного регіону України, постановлено на всі види забезпечення та визначено таким, що приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Наказом військового прокурора Південного регіону України від 25 вересня 2015 року №759к капітана юстиції ОСОБА_1 звільнено з 25 вересня 2015 року з посади прокурора військової прокуратури Одеського гарнізону південного регіону України, виключено зі списків особового складу військової прокуратури Південного регіону України, всіх видів забезпечення та направлено для подальшого проходження військової служби у розпорядження військового прокурора сил антитерористичної операції.

Наказом військового прокурора сил антитерористичної операції від 1 жовтня 2015 року №67к капітана юстиції ОСОБА_1 призначено старшим слідчим слідчого відділу військової прокуратури сил антитерористичної операції.

Наказом Генерального прокурора України від 2 березня 2017 року №94-вк капітана юстиції ОСОБА_1 призначено з 10 березня 2017 року заступником військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України.

Наказом Міністра оборони України від 16 лютого 2021 року відповідно до пункту 18 розділу ІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ та пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підполковника юстиції ОСОБА_1 , заступника військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України, звільнено з військової служби у запас за підпунктом «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Наказом Генерального прокурора від 11 березня 2021 року №133к, керуючись статтею 9 Закону України «Про прокуратуру», пунктом 18 розділу ІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», підполковника юстиції ОСОБА_1 з 14 березня 2021 року звільнено з посади заступника військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України.

Наказом виконувача обов`язків керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 12 березня 2021 року №184к, керуючись статтями 11, 17, 51 Закону України «Про прокуратуру», пунктом 18 розділу ІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», пунктом 14 статті 10-1, пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист і військову службу», пунктами 242, 245 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, підполковника юстиції ОСОБА_1 з 14 березня 2021 року виключено зі списків особового складу військової прокуратури Південного регіону України, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також судом встановлено, що відповідачем у період з 01.10.2015 по 09.03.2017 позивачу не нараховувалась та не виплачувалась щомісячна додаткова грошова винагорода у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення, яка передбачена пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій».

16.05.2024 позивач письмово звернувся до Офісу Генерального прокурора щодо нарахування та виплати йому зазначеної щомісячної додаткової грошової винагороди та просив:

- нарахувати та виплатити за період 01.10.2015 по 09.03.2017 визначену постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010 щомісячну додаткову грошову винагороду;

- виплату здійснити на банківський рахунок позивача;

- надати оновлений розрахунок (довідку) складових та розміру мого грошового забезпечення за період з 01.10.2015 по 09.03.2017 з урахуванням визначеної постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010 щомісячної додаткової грошової винагороди.

Звернення надійшло відповідачу 16.05.2024 за вх.№ 113223-24.

У відповідь на звернення Офіс Генерального прокурора листом №21-1036ВИХ-24 від 07.06.2024 повідомив позивача про те, що накази про встановлення розміру щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою №889, у 2015-2017 роках не видавалися у зв`язку з відсутністю законодавчих підстав для їх видання і за таких умов здійснити нарахування та виплату щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, які відряджені до державних органів, установ та організацій, які не входять до складу Збройних Сил України, зокрема військовим прокурорам органів прокуратури України, не є можливим, у тому числі і позивачу.

Наведені обставини стали підставою для звернення до суду.

При вирішенні цього спору суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей .

Відповідно до частини 9 статті 6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці Збройних Сил України та інших військових формувань можуть бути відряджені до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних закладів освіти для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі. Перелік посад, що заміщуються військовослужбовцями у таких державних органах, на підприємствах, в установах, організаціях, а також державних та комунальних закладів освіти, затверджується Президентом України.

Згідно статті 46-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ у редакції Закону України від 14.08.2014 №1642-VII, військовими прокурорами і слідчими призначаються громадяни з числа офіцерів, які проходять військову службу або перебувають у запасі і мають вищу юридичну освіту. В окремих випадках за наказом Генерального прокурора України на посади прокурорів та слідчих військових прокуратур можуть бути призначені особи, які не є військовослужбовцями і не перебувають у запасі та відповідають вимогам статті 46 цього Закону. Військовослужбовці військових прокуратур у своїй діяльності керуються Законом України «Про прокуратуру» і проходять військову службу відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України.

Відповідно до частини 9 статті 49 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ у редакції Закону України від 14.08.2014 №1642-VII на військовослужбовців військових прокуратур поширюються усі передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та іншим законодавством про військову службу соціальні і правові гарантії.

З 16.07.2015 відповідно до частини 4 статті 27 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII в редакції Закону України від 02.07.2015 №578-VIII (тут і надалі Закон України «Про прокуратуру», Закон №1697-VII), військовими прокурорами призначаються громадяни з числа офіцерів, які проходять військову службу або перебувають у запасі і мають вищу юридичну освіту за умови укладення ними контракту про проходження служби осіб офіцерського складу у військовій прокуратурі.

Порядок проходження військової служби громадянами України у військовій прокуратурі визначається відповідним положенням, яке затверджується Президентом України.

В окремих випадках за наказом Генерального прокурора України на посади прокурорів та слідчих військової прокуратури можуть бути призначені особи, які не є військовослужбовцями і не перебувають у запасі та відповідають вимогам частин першої та п`ятої цієї статті.

Військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом України «Про прокуратуру» і проходять військову службу відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України.

Військові звання вищого офіцерського складу військовослужбовцям військової прокуратури присвоюються Президентом України, інші військові звання - відповідно до встановленого законодавством порядку проходження військової служби.

Відповідно до частини 1 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною 2 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Згідно з частиною 8 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, встановлених цим Законом.

Відповідно до пункту 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, установлених цією постановою, а також окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років у розмірі і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців.

Відповідно до частини 4 статті 83 Закону України «Про прокуратуру» на військовослужбовців військової прокуратури поширюються усі передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та іншими законодавчими актами про військову службу соціальні і правові гарантії.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення військовослужбовця входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з частиною 4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (далі - постанова № 889), зокрема пунктом 1, установлено щомісячну додаткову грошову винагороду:

1) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил та Морській охороні Державної прикордонної служби, посади наземних авіаційних спеціалістів, що забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил та Сухопутних військ Збройних Сил, посади у військових частинах і підрозділах високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил, і військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Збройних Сил, Національної гвардії та Державної прикордонної служби - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;

2) військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року- у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;

3) особам начальницького складу, які проходять службу на посадах льотного складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій, - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;

4) військовослужбовцям Національної гвардії (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення:

5) військовослужбовцям Державної прикордонної служби (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;

6) співробітникам кадрового складу (військовослужбовцям) Служби зовнішньої розвідки - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Згідно з пунктом 2 постанови № 889 граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Службою зовнішньої розвідки за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення.

Суд враховує, що у тотожних правовідносинах Верховним Судом у постановах від 31 січня 2023 року у справі №520/21428/21 та від 30 листопада 2020 року у справі №640/19556/18 сформульовано правовий висновок з питань застосування частини 4 статті 83 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, абзацу 1 та 3 частини 4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ, з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 104 від 07 лютого 2001 року, пункту 2 частини 1 постанови Кабінету Міністрів України № 889 від 22 вересня 2010 року в частині наявності/відсутності підстав виплати військовослужбовцям, які проходили військову службу в органах прокуратури щомісячної грошової винагороди, передбаченої постановою № 889.

Так, у постанові від 31 січня 2023 року у справі №520/21428/21 Верховний Суд зазначив: «…Досліджуючи це питання, Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 640/19556/18 проаналізував зміст частини четвертої статті 27, частини четвертої статті 83 Закону № 1697-VII у взаємозв`язку з положеннями статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ, статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ та дійшов висновку, що військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом № 1697-VII, разом з тим вони проходять військову службу особливого характеру відповідно до Закону № 2232-ХІІ та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України.

Частиною восьмою статті 81 Закону № 1697-VII передбачено, що грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, встановлених цим Законом. Тобто наведеною нормою визначено, що військовослужбовцям, які проходять службу в органах прокуратури виплачується саме грошове забезпечення.

Разом з тим, відносини в контексті виплати грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах врегульовані цим же законом, а саме частиною четвертою статті 27 та частиною четвертої статті 83Закону № 1697-VII.

Тобто положення частини восьмої статті 81 Закону № 1697-VII підлягають застосуванню у сукупності із частиною четвертою статті 27 та частиною четвертої статті 83 цього Закону, які містять пряму відсилку до спеціального законодавства, що регулює виплату військовослужбовцям грошового забезпечення як складової гарантованого державою таким особам соціального захисту.

Таким чином, у контексті спірних правовідносин у справі № 640/19556/18 Верховний Суд дійшов висновку, що визначення частиною восьмої статті 81 Закону № 1697-VII складу грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах на підставі цього Закону, тобто із визначенням посадового окладу відповідно до прокурорсько-слідчої посади, не звільняє відповідача від обов`язку здійснювати виплату складових грошового забезпечення, зокрема, надбавки за вислугу років, відповідно до положень законодавчих актів про військову службу.

Системний аналіз вказаних приписів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дозволяє зробити висновок, що до дня початку роботи Спеціалізованої прокуратури у воєнній та оборонній сфері об`єднаних сил військовослужбовці Військової прокуратури об`єднаних сил у своїй діяльності керуються Законом України «Про прокуратуру» №1697-VII, при цьому, вони проходять військову службу особливого характеру відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для військовослужбовців. Тобто, на військовослужбовців військової прокуратури поширюється законодавчі акти про військову службу, які регулюють порядок призначення, проходження, звільнення з військової служби, у тому числі приписи постанови № 889

Зі змісту постанови № 889 слідує, що щомісячна додаткова грошова винагорода відповідає ознакам щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, оскільки є щомісячною та має постійний характер.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскільки пп.2 пунктом 1 постанови № 889 встановлено щомісячну додаткову грошову винагороду, зокрема, військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби), тому позивач має право на отримання щомісячної додаткової грошової винагороди у спірний період … ».

Тому з урахуванням викладених в постанові Верховного суду від 31 січня 2023 року по справі №520/21428/21 правових висновків, суд вважає, що оскільки підпунктом 2 пункту 1 постанови № 889 встановлено щомісячну додаткову грошову винагороду, зокрема, військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби), тому позивач має право на отримання щомісячної додаткової грошової винагороди у спірний період.

У той же час, невизначення розміру вказаної винагороди Міністерством оборони України за наявності у позивача права на отримання щомісячної додаткової винагороди, передбаченого чинним законодавством, не може бути перешкодою у реалізації військовослужбовцем своїх прав.

Як стверджує позивач та не заперечує відповідач, у період з 01.10.2015 по 09.03.2017 ОСОБА_1 не нараховувалась та не виплачувалась передбачена постановою № 889 від 22.09.2010 щомісячна додаткова грошова винагорода.

За таких підстав, суд дійшов висновку, щодо відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої Постановою № 889.

Відтак, для належного захисту прав позивача суд вважає необхідним зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» за період з 01.10.2015 по 09.03.2017.

При цьому суд враховує, що постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010 обов`язок визначення розміру місячної грошової допомоги законодавством покладено на відповідача, віднесено до його владних повноважень, й такі повноваження відповідача щодо визначення конкретного розміру щомісячної додаткової грошової винагороди для позивача у спірному періоді відповідачем ще не реалізовано.

Відтак, таке повноваження не може перебиратися судом, так як питання визначення розміру спірної додаткової винагороди має бути визначено саме відповідачем, оскільки підпунктом 2 пункту 1 постанови № 889 вказано, що щомісячна додаткова грошова винагорода виплачується у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення, тобто її розмір не є фіксованим, а тому відповідач уповноважений самостійно здійснювати розрахунок такої винагороди в межах місячного грошового забезпечення.

Згідно частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

Відповідач належними та допустимими доказами не довів правомірність оскаржуваної бездіяльності, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню частково, без задоволення вимоги щодо обов`язку відповідача нарахувати і виплатити щомісячну додаткову грошову винагороду саме у розмірі місячного грошового забезпечення.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 статті 5 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір».

Щодо встановлення судового контролю.

У прохальній частині позову позивач просить суд зобов`язати відповідача у встановлений судом строк, подати до суду звіт щодо виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду за адміністративним позовом ОСОБА_1 .

Приписами 382 КАС України встановлено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Зі змісту наведеної правової норми випливає, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках.

Позивачем належним чином не обґрунтовано необхідність зобов`язання відповідача подати звіт про виконання даного рішення.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати у встановлений судом термін звіт про виконання судового рішення.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» щомісячної додаткової грошової винагороди за період з 01 жовтня 2015 року по 09 березня 2017 року включно.

Зобов`язати Офіс Генерального прокурора (01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок 13/15, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), РНОКПП НОМЕР_1 ) передбачену постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», щомісячну додаткову грошову винагороду за період з 01 жовтня 2015 року по 09 березня 2017 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя А.С. Пекний