Справа № 280/5899/25
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2025-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

25 листопада 2025 року Справа № 280/5899/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стрельнікової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач 1), Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач 2) в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не зарахування ОСОБА_1 , до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 з 25 лютого 2022 року;

-визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не зарахування ОСОБА_1 , до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 13 березня 2022 року.

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) видати накази про зарахування ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ), до списків військової частини НОМЕР_2 25 лютого 2025 року та про виключення ОСОБА_1 , із списків Військової частини НОМЕР_2 12 березня 2022 року, відповідно до вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України затвердженої Наказом Міністерства оборони України 26.05.2014 № 333, а також зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 виплатити грошове забезпечення ОСОБА_1 з 25.02.2022 по 12.03.2022, зокрема з урахуванням норм Постанови Кабінету Міністрів від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану»;

-зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) видати наказ про зарахування ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_4 ), до списків військової частини НОМЕР_1 13 березня 2022, а також виплатити грошове забезпечення ОСОБА_1 з 13.03.2022 по 14.03.2022 зокрема з урахуванням норм Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 25.02.2022 року був мобілізований ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 , де він проходив військову службу з 25.02.2022 по 12.03.2022. 13 березня 2022 року позивача було переведено до військової частини НОМЕР_1 , натомість наказом про зарахування в списки військової частини, позивача було зараховано до військової служби лише 20 березня 2022р. Після звернення з рапортом до командування військової частини НОМЕР_1 , з метою підтвердити проходження військової служби за період з 25 лютого 2022 року по 19 березня 2022 року позивач отримав відповідь, якою підтверджено період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 лише з 15.03.2022 по 19.03.2022. Період проходження військової служби позивачем з 25.02.2022 по 14.03.2022 залишився не підтвердженим, тому вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з позовом.

Ухвалою судді від 14.07.2025 позовну заяву залишено без руху.

22.07.2025 представником позивача усунено недоліки позовної зави.

Ухвалою судді від 28.07.2025 поновлено позивачу строк звернення до суду відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

04.08.2025 військова частина НОМЕР_2 подала заяву про заміну сторони правонаступником, а саме просила замінити відповідача військову частину НОМЕР_2 на правонаступника військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).

Ухвалою суду від 11.08.2025 заяву Військової частини НОМЕР_2 про заміну сторони правонаступником в адміністративній справі - задоволено. Замінено відповідача Військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на правонаступника Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).

27.08.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначає, що військовою частиною НОМЕР_1 , було проведено службове розслідування з метою підтвердження або спростування факту проходження військової служби капітаном ОСОБА_1 у військовій частині НОМЕР_2 в період з 25.02.2022 по 12.03.2022 та у військовій частині НОМЕР_1 з 13.03.2022 по 19.03.2022, встановлення причин несвоєчасного зарахування до списків особового складу військових частин НОМЕР_2 , НОМЕР_1 , що призвели до вчинення правопорушення, причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування та виконанням військовослужбовцями обов`язків військової служби, ступеня вини військовослужбовців, порушень нормативно-правових актів, причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушенням. За результатами службового розслідування, факт проходження військової служби капітаном ОСОБА_1 у військовій частині НОМЕР_2 в період з 25.02.2025 по 12.03.2025 під час проведення службового розслідування не підтверджений. Під час проведення службового розслідування зібраними матеріалами підтверджений факт виконання капітаном ОСОБА_1 обов`язків командира автомобільної роти військової частини НОМЕР_1 в період з 15.03.2025 по 19.03.2025.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 , є діючим військовослужбовцем та проходить військову службу військовій частині НОМЕР_1 .

У березня 2024 року Позивач звернувся з рапортом до командування військової частини НОМЕР_1 з метою проведення службового розслідування, з метою з`ясування факту перебування позивача - командира автомобільної роти військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_1 , у складі військової частини НОМЕР_2 з 25.02.2022 року по 12.03.2022 року та з 13.03.2022 року у складі військової частини НОМЕР_1 на посаді командира автомобільної роти та зробити відповідні зміни до наказів по військовим частинам про зарахування позивача до їх складу з зазначених дат. А також підтвердження виконання позивачем бойових (спеціальних) завдань згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) у складі діючого угруповання військ (сил) Сил оборони держави в забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, захисту суверенітету та територіальної цілісність України, та у період здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

10 червня 2025р. позивач отримав відповідь на свій рапорт від військової частини НОМЕР_1 вих №1559/8246 від 04.06.2025, в якій повідомлено, що в ході службового розслідування підтверджено факт виконання обов`язків командира автомобільної роти вч НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_1 у період з 15.03.2022 по 19.03.202, у зв`язку з чим, згідно наказу командира вч НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 29.05.2025 №665, будуть внесені зміни до наказу командира вч НОМЕР_1 (по стройові частині) та буде проведено перерахунок грошового забезпечення. Також зазначено що під час проведення службового розслідування період проходження військової служби з 25.02.2022 по 12.03.2022 у військовій частині НОМЕР_2 залишився не підтвердженим.

Не погодившись з відмовою відповідача щодо не зарахування періоду проходження військової служби з 25.02.2022 по 12.03.2022, з 13.03.2022 по 14.03.2022 та виплатою за ці періоди грошового забезпечення позивач звернувся до суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статі 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Щодо вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невидання наказів про зарахування позивача, до списків військової частини НОМЕР_2 , та до списків військової частини НОМЕР_1 , відповідно до вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Інструкції організації обліку особового складу Збройних Сил України, (яка діяла в період з 26.05.2014 по 25.11.2022 на момент виникнення спірних правовідносин), слід зазначити наступне.

Закон України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 № 2232-XII (надалі Закон № 2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби. В статті 1 Закону № 2232-XII встановлено, що Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

За приписами частини першої статті 4 Закону України Про оборону України від 06.12.1991 № 1932-ХІІ (далі - Закон № 1932-ХІІ) у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.

Згідно із частинами першою-третьою статті 17 Закону № 1932-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством. Громадяни проходять військову службу, службу у військовому резерві та виконують військовий обов`язок у запасі відповідно до законодавства.

Закон України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію від 21.10.1993 № 3543-XII (далі - Закон № 3543-ХІІ) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Відповідно до частин першої, третьої, п`ятої статті 22 Закону № 3543-ХІІ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) , громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Згідно змісту частини 9 статті 1 Закону №2232-ХІІ щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

До видів військової служби, згідно із частини шостої статті 2 Закону № 2232-ХІІ, відноситься військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 24 Закону №2232-ХІІ початком проходження військової служби вважається: день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

За приписами частин першої п`ятої статті 27 Закону №2232-ХІІ у запас Збройних Сил України та інших військових формувань зараховуються громадяни України, які придатні за станом здоров`я до проходження військової служби в мирний або воєнний час і не досягли граничного віку перебування в запасі. Вони перебувають на військовому обліку в відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки та відповідних органах інших військових формувань. Запас військовозобов`язаних поділяється на першу і другу категорії. До запасу першої категорії належать військовозобов`язані, які проходили військову службу та здобули під час її проходження військово-облікову спеціальність. До запасу другої категорії належать військовозобов`язані, які не здобули військово-облікової спеціальності під час проходження військової служби або не проходили військової служби. Військовозобов`язані, зараховані до запасу другої категорії, у разі здобуття під час перебування в запасі або служби у військовому резерві військово-облікової спеціальності переводяться до запасу першої категорії.

За змістом частини першої статті 39 Закону № 2232-ХІІ призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.

Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації здійснюється для доукомплектування військових посад, передбачених штатами воєнного часу, у терміни, визначені мобілізаційними планами Збройних Сил України та інших військових формувань.

Згідно із пунктом 1 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 10.12.2008 № 1153 (далі - Положення № 1153) цим Положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі.

За підпунктом 1 пункту 252 Положення №1153, у разі оголошення мобілізації і настання особливого періоду: проводиться призов на військову службу військовозобов`язаних і резервістів, за винятком осіб, зазначених у статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а також прийом громадян на військову службу за контрактом.

Відповідно до положень пункту 253 Положення №1153, призови на військову службу військовозобов`язаних у воєнний час проводяться територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, а резервістів - командирами військових частин на підставі указів Президента України. Початком проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період є день, визначений статтею 24 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

Про призов громадян на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період та призначення на посади командири військових частин інформують територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання (перебування) цих громадян до призову на військову службу та посадову особу, до номенклатури призначення якої належить посада, на яку призначено призваного громадянина. Про призов громадян на військову службу територіальні центри комплектування та соціальної підтримки письмово повідомляють державні органи, підприємства, заклади, установи і організації, в яких зазначені громадяни працювали, навчалися або були зареєстрованими як безробітні.

Пунктами 1-4 Указу Президента України № 69/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, Президентом України постановлено: оголосити та провести загальну мобілізацію (далі - мобілізація); мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва; мобілізація проводиться протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом; призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.

Аналіз вказаних нормативно-правових актів дає підстави для висновку про те, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. У разі збройної агресії проти України Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях. На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації, за винятком осіб, зазначених у статті 23 Закону №3543-ХІІ. Призови на військову службу військовозобов`язаних у воєнний час проводяться територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки.

Військова служба за призовом під час мобілізації є видом військової служби, початком проходження якої вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Наказом Міністерства оборони України від 26.05.2014 № 333 затверджено Інструкцію з організації обліку особового складу Збройних Сил України, (яка діяла в період з 26.05.2014 по 25.11.2022 на момент виникнення спірних правовідносин).

Так, пунктом 2.8 розділу ІІ вказаної інструкції зарахування до списків військової частини прибулого особового складу (прийом на роботу працівників) проводиться наказом по стройовій частині, у день прибуття особового складу до військової частини.

Підставою для видання наказу про зарахування особового складу до списків військової частини (про прийом на роботу працівника) є: для військовослужбовців - іменні списки команд, приписи і документи, що посвідчують особу військовослужбовця; для працівників - особисті заяви про прийом на роботу з відповідним рішенням щодо прийняття їх на роботу. До списків особового складу військової частини наказами не зараховуються особи, прикомандировані з інших військових частин.

Пунктом 2.9 розділу ІІ вказаної інструкції виключення зі списків особового складу військової частини проводиться наказом по стройовій частині в такі строки:

осіб, звільнених з військової служби, призначених для проходження військової служби до інших військових частин (у тому числі направлених на навчання за кордоном строком понад один рік і на посади національного контингенту), зарахованих на навчання до військових навчальних закладів, обраних народними депутатами України, відряджених до органів, установ і організацій із залишенням на військовій службі, а також направлених для проходження військової служби до інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - інші військові формування), - з дня вибуття;

офіцерів, осіб рядового, сержантського і старшинського складу, яким при звільненні з військової служби надано відпустку, - з дня, наступного за днем закінчення відпустки;

випускників вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів (далі - військові навчальні заклади), яким після закінчення надано відпустку, - з дня, наступного за днем закінчення відпустки;

військовослужбовців, направлених до військових навчальних закладів для проходження випробувань і складання вступних іспитів, - з дня зарахування їх на навчання. У цьому разі виключення здійснюється тільки після отримання витягу з наказу про зарахування їх на навчання. Витяги надсилаються в частини не пізніше семи днів з дня видання наказу;

працівників, звільнених з роботи відповідно до законодавства України про працю, - у день звільнення;

військовослужбовців, засуджених за вчинений злочин до позбавлення волі або до тримання в дисциплінарному батальйоні, яких на час вступу вироку в законну силу тримають під вартою, - з дня вибуття до місця відбування покарання;

військовослужбовців, позбавлених військового звання за вироком суду, після набрання вироком суду законної сили, - з дня, зазначеного у вироку суду про початок строку відбування покарання;

військовослужбовців, позбавлених військового звання в порядку дисциплінарного стягнення, - з дня підписання відповідного наказу, а якщо законодавством установлено строки здавання посади, - з дати затвердження акта про здавання і прийняття посади. Початком здавання посади є день, що настає за днем підписання наказу про позбавлення військового звання;

фізичної особи, визнаної судом безвісти відсутньою, - з дня, зазначеного в рішенні суду;

військовослужбовців, які померли від хвороб, загинули унаслідок трагічного випадку, - з дня смерті (загибелі) після отримання документів, що засвідчують смерть (загибель);

осіб, які самовільно залишили військові частини або місце служби, та тих, що не з`явилися в строк без поважних причин на службу при призначенні, переміщенні, з відрядження, відпустки, навчання або закладів охорони здоров`я тривалістю понад три доби, - тільки після з`ясування причин залишення ними (неповернення) військової частини та порушення кримінальної справи, але не раніше ніж через три місяці після закінчення встановленого строку відрядження, відпустки, лікування, навчання або самовільного залишення військової частини. Протягом цього часу вони вважаються тимчасово відсутніми і обліковуються у штабі військової частини у книзі обліку тимчасово відсутнього і тимчасово прибулого до військової частини особового складу в окремому розділі.

військовослужбовці строкової військової служби, які самовільно залишили військові частини, у триденний строк з моменту залишення частини знімаються зі всіх видів забезпечення.

З матеріалів справи вбачається, що 25 лютого 2022 року ОСОБА_1 призваний по мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_3 , та направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 .

Вказані обставини підтверджуються поіменним списком військовослужбовців, які призвані ІНФОРМАЦІЯ_2 у АДРЕСА_1 та передані до військової частини НОМЕР_2 , про що уповноваженою особою проставлено відмітку та печатку у поіменному списку, довідкою форми 5, яка видана військовою частиною НОМЕР_2 від 11.03.2022, в якій зазначено, що старший лейтенант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_4 " Збройних Сил України з 25.02.2022, довідкою від 23.01.2024 № 2 виданою ІНФОРМАЦІЯ_2 в якій зазначено, що старший лейтенант ОСОБА_1 1974 р. н. відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 (з основної діяльності) від 11.03.2022 №26/1 призваний на військову службу під час мобілізації, в особливий період з 25.02.2022 та направлений для проходження військової служби до вч НОМЕР_2 .

З огляду на вищенаведені бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини відповідним наказом у день його прибуття до військової частини, тобто 25 лютого 2022 року, є протиправною.

Щодо вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не зарахування ОСОБА_1 , до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 13 березня 2022 року, суд зазначає наступне.

Згідно відповіді відповідача від 04.06.2025 вбачається, що в ході службового розслідування підтверджено факт виконання обов`язків командира автомобільної роти військової частини НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_1 у період з 15.03.2022 по 19.03.2022, у зв`язку із чим згідно наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 29.05.2025 № 665 будуть внесені зміні. Отже відповідачем, що позивач з 15.03.2022, а не з 20.03.2020 перебував на службі у в/ч НОМЕР_1 .

Проте, згідно долученого відповідачем до відзиву акту проведення службового розслідування з додаткам, зокрема в додатку «Скановані документи №5» долучені акти відібрання пояснень засобами зв?язку від 04.02.2025 старшого лейтенанта ОСОБА_2 . Під час опитування старший лейтенант ОСОБА_3 пояснив наступне: «Так, я перебував в військовій частині НОМЕР_2 разом з тоді старшим лейтенантом ОСОБА_4 , в період з 25.02.2022 no 12.03.2022, яка була розташована в с. Михайлівка Запорізького району, Запорізької області, але які саме завдання виконував капітан ОСОБА_5 , я пояснити не можу, як нічого не знаю про зарахування капітана ОСОБА_6 до списків особового складу військової частини, так як постійно змінювались завдання кожному з нас. Після 12.03.2022 я старшого лейтенанта ОСОБА_6 вже не бачив, була інформація, що він поїхав до мед. Закладу НОМЕР_6 .»

Також згідно акту відібрання пояснень засобами зв?язку від 04.02.2025 були відібрані пояснення в старшого лейтенанта ОСОБА_7 . Під час опитування старший лейтенант ОСОБА_8 пояснив наступне: «Так, я перебував в військовій частині НОМЕР_2 разом з тоді старшим лейтенантом ОСОБА_4 , в період з 25.02.2022 по 12.03.2022, яка була розташована в с. Михайлівка Запорізького району, Запорізької області, але які саме завдання виконував капітан ОСОБА_5 , я пояснити не можу, так як не знаю.»

Також військовою частиною додано пояснення від 04.02.2025 надані ОСОБА_9 особисто, який повідомив:

«3 приводу поставлених запитань можу пояснити наступне: 26 лютого 2022 року я був призваний на військову службу за мобілізацією 6. ІНФОРМАЦІЯ_3 . Цього ж дня особисто прибув в розташування військової частини НОМЕР_1 в місці знаходження відділення персоналу по АДРЕСА_3 , де був призначений на посаду заступника начальника штабу військової частини та отримав розпорядження від заступника командира військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_10 організувати відмобілізування військової частини, тобто прийом особового складу, техніки, озброєння, іншого майна. організацію охорони та оборони, навчання особового складу, розподіл по підрозділах, медичне та інші види забезпечення в приміщеннях автомобільного коледжу по АДРЕСА_4 .

10 березня 2022 року до мене було доведено вимоги директиви Командувача Сил територіальної оборони Збройних Сил України від 08.03.2022 про проведення додаткових організаційно-штатних заходів, а саме введення в штат військової частини НОМЕР_1 додаткових підрозділів зі збільшенням чисельності особового складу, зокрема автомобільної роти. На виконання директиви та наказу командира військової частини НОМЕР_1 мною негайно було доручено оперативному черговому командного пункту штабу капітану ОСОБА_11 здійснити відбір особового складу, зокрема командирів підрозділів з числа офіцерів, які знаходились в місці відмобілізування та не були розподілені по підрозділах та призначені на посади. В якості командира автомобільної роти був запропонований старший лейтенант ОСОБА_12 , який в той час знаходився на території автомобільного коледжу після прибуття з лікування. Починаючи з 13.03.2022 старший лейтенант ОСОБА_12 залучався до проведення щоденних нарад з керівним складом, виконував завдання з підбору та призначення на посади, екіпірування особового складу автомобільної роти, отримання техніки, що надходила за мобілізаційними нарядами, перевезення військового майна та особового складу підрозділів військової частини НОМЕР_1 та підпорядкованих військових частин.

Документальне оформлення прибуття, призначення на посаду та проходження військової служби військовослужбовців, призваних під час мобілізації, здійснювалося відділенням персоналу, яке очолював майор ОСОБА_13 . Безпосередньо в приміщенні автомобільного коледжу працювала робоча група відділення персоналу на чолі з начальником стройової частини старшим лейтенантом ОСОБА_14 . Мені накази про призначення на посади особового складу військової частини не доводилися. Завдання підпорядкованому особовому складу, зокрема командиру автомобільної роти, визначались на щоденних нарадах керівного складу управління заступником командира військової частини НОМЕР_1 , який 6o за наказом командира військової частини НОМЕР_1 відповідав за організацію відмобілізування та виконання бойових та спеціальних завдань особовим складом військової частини за відсутності командира.

Згідно акту службового розслідування щодо підтвердження або спростування факту проходження військової служби в п. 2.11. зазначено «З пояснень майора ОСОБА_15 (Додаток 6.35.), заступника начальника штабу військової частини НОМЕР_1 , в якості командира автомобільної роти був запропонований старший лейтенант ОСОБА_16 , який в той час знаходився на території автомобільного коледжу після прибуття з лікування. Починаючи з 13.03.2022 старший лейтенант ОСОБА_12 залучався до проведення щоденних нарад з керівним складом, виконував завдання з підбору та призначення на посади, екіпірування особового складу автомобільної роти, отримання техніки, що надходила за мобілізаційними нарядами, перевезення військового майна та особового складу підрозділів військової частини НОМЕР_1 та підпорядкованих військових частин. Документальне оформлення прибуття, призначення на посаду та проходження військової служби військовослужбовців, призваних під час мобілізації, здійснювалося відділенням персоналу, яке очолював майор ОСОБА_17 '

Згідно п. 2.15 зазначено «3 пояснень які надані були раніше водій автомобільної роти військової частини НОМЕР_1 сержант ОСОБА_18 від 20.03.2025 (Додаток 6.40.), підтверджує про перебування на той час старшого лейтенанта ОСОБА_16 з 13.03.2022 в розташуванні військової частини НОМЕР_1 »

Враховуючи вищезазначене, вбачається, що позивач перебував на війковій службі відповідача саме з 13.03.2022.

Відповідачем доказів зворотнього до суду не надано.

З огляду на вищенаведені бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини відповідним наказом у день його прибуття до військової частини, тобто 13 березня 2022 року, є протиправною.

Щодо вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача про нарахування та виплати грошового забезпечення зокрема з урахуванням норм Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі по тексту - Закон України №2011-XII).

Відповідно до статті 1 Закону України №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

За приписами частини першої статті 9 Закону України №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно частин другої, третьої статті 9 Закону України №2011-XII до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до частини четвертої статті 9 Закону України №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

З 01.01.2008 розміри грошового забезпечення військовослужбовців були установлені Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294.

У подальшому, Кабінетом Міністрів України 30.08.2017 з питання визначення розмірів грошового забезпечення військовослужбовців було прийнято постановою «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 №704 (далі по тексту - Постанова Кабінету Міністрів України №704).

Також у спірний період діяла Постанова Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану, якою було установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція) , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно ч.1 ст.6 Конвенції , кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно ст.13 Конвенції , кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі «Джорджевич проти Хорватії», п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі «Ван Остервійк проти Бельгії», п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12 ).

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Право на виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною права на справедливий суд (Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 40; Scordino v. Italy (Скордіно проти Італії) (no. 1) [ВП], § 196). У іншому випадку, положення статті 6 § 1 будуть позбавлені ефекту корисної дії (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 34 і 37).

Ефективний захист сторони у справі, а отже і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 41; Kyrtatos v. Greece (Кіртатос проти Греції), §§ 31-32).

Хоча, за деяких обставин виконання рішення може бути відкладено, відкладання рішення не повинно порушувати право сторони на виконання рішення (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 35-37).

У цьому розумінні виконання рішення повинно бути повним та вичерпним, а не частковим (Matheus v. France (Матецс проти Франції), § 58; Sabin Popescu v. Romania (Sabin Popescu проти Франції), §§ 68-76), і рішення не може не виконуватись, бути позбавлено юридичної сили, або незаконно відкладено (Immobiliare Saffi v. Italy (Іммобільяре Саффі проти Італії) [ВП], § 74).

Стаття 13 Конвенції ( 995_004 ) прямо виражає обов`язок держави, передбачений статтею 1 Конвенції, захищати права людини передусім у межах своєї власної правової системи. Таким чином, ця стаття вимагає від держав національного засобу юридичного захисту, який би забезпечував вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги", та надання відповідного відшкодування (див. справу "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland) [GC], N 30210/96, п. 152, ECHR 2000-XI).

Зміст зобов`язань Договірних держав за статтею 13 Конвенції ( 995_004 ) залежить від характеру поданої заявником скарги; "ефективність" "засобу юридичного захисту" у значенні цієї статті не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Водночас засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (див. згадане вище рішення у справі Кудли, пп. 157-158; та рішення у справі "Вассерман проти Росії" (N 2) (Wasserman v. Russia) (no. 2), N 21071/05, п. 45, від 10 квітня 2008 року).

У справах про невиконання судових рішень будь-який засіб юридичного захисту, який дозволяє запобігти порушенню шляхом забезпечення вчасного виконання рішення, є в принципі найціннішим. Однак, якщо судове рішення винесене проти держави і на користь фізичної особи, від такої особи в принципі не слід вимагати використання таких засобів: тягар виконання такого рішення покладається головним чином на органи влади, яким слід використати всі засоби, передбачені в національній правовій системі, щоб прискорити процес виконання рішення і не допустити таким чином порушення Конвенції ( 995_004 ) ( див.п.63-65 рішення у справі Юрій Миколайович Іванов проти України (заява № 40450/04), яке набуло статусу остаточного від 15 січня 2010 року).

Відтак, для належного та ефективного захисту порушеного права суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача (як правонаступника військової частини НОМЕР_2 ) видати наказ про зарахування ОСОБА_1 , до списків військової частини НОМЕР_2 25 лютого 2025 року та видати наказ про виключення ОСОБА_1 , із списків Військової частини НОМЕР_2 12 березня 2022 року та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (як правонаступника військової частини НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити грошове забезпечення ОСОБА_1 з 25.02.2022 по 12.03.2022 (включно), зокрема з урахуванням норм Постанови Кабінету Міністрів від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 видати наказ про зарахування ОСОБА_1 до списків військової частини НОМЕР_1 13 березня 2022 року, а також виплатити грошове забезпечення ОСОБА_1 з 13.03.2022 по 14.03.2022 зокрема з урахуванням норм Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Решта доводів та аргументів сторін, що наведена у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надавши оцінку усім доказам в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову.

Крім того, позивачем у позовній заяві заявлено про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10000 грн. 00 коп.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч.1 ст.132 КАС України).

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (ч.1 ст.143 КАС України).

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частинами 1 та 2ст. 16 КАС України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг)

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

В обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем до суду подано: Договір про надання правничої допомоги б/н від 16.07.2025; Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю; Ордер на надання правничої (правової) допомоги;; Акт виконаних робіт від 04.08.2025.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність №5076-VI від 05.07.2012 (далі - Закон) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору;

Пунктом 9 ч. 1ст. 1 Закону визначено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до п. 6 ч. 1ст. 1 Закону, видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно з Актом виконаних робіт від 15.08.2025 адвокатом було надано послуги загальною вартістю 10000,00 грн.: надання консультації, вивчення практики Верховного Суду, складення та подання позовної заяви, складання та подання клопотання про усунення недоліків. Вказаним актом сторонами підтверджено й оплату наданих послуг.

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 134КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі №826/15063/18.

Суд зазначає, що відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідач у відзиві зазначає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката 10000 гривень неспівмірним складності справи, часу витраченому адвокатом на підготовку позову та обсягу наданих послуг, просив суд відмови у її задоволенні.

Разом з тим, суд зазначає, що у постанові від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

На думку суду, вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягають до задоволення частково, оскільки підготовка до вказаної справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, а тому не потребувала затрат значного часу та коштів, які заявлені позивачем як витрати на правову допомогу.

Отже суд, з урахуванням наданих заперечень представником відповідача, дійшов висновку, що заявлений представником позивача до відшкодування розмір правничої допомоги є завищеним та таким, що підлягає зменшенню.

На думку суду, обґрунтованим, об`єктивним і таким, що підпадає під критерій розумності, є визначення вартості послуг адвоката у сумі 7000,00 грн.

Аналогічні висновки щодо необхідності застосування критеріїв співмірності при оцінці наданих адвокатом послуг викладено у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №200/14113/18-а.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу в розмірі 7000, 00 грн. підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не зарахування ОСОБА_1 , до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 з 25 лютого 2022 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_5 , ЄДРПОУ НОМЕР_5 ), як правонаступника Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) видати накази про зарахування ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до списків військової частини НОМЕР_2 25 лютого 2025 року та про виключення ОСОБА_1 , із списків Військової частини НОМЕР_2 12 березня 2022 року (включно), відповідно до вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України затвердженої Наказом Міністерства оборони України 26.05.2014 № 333, а також нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення 25.02.2022 року по 12.03.2022 (включно) зокрема з урахуванням норм Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не зарахування ОСОБА_1 , до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 13 березня 2022 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 видати наказ про зарахування ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ), до списків військової частини НОМЕР_1 з 13 березня 2022 року, а також нарахувати та виплатити грошове забезпечення ОСОБА_1 з 13.03.2022 по 14.03.2022 зокрема з урахуванням норм Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Стягнути із Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн (сім тисяч гривень) 00 копійок.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Стрельнікова