Справа № 320/30901/25
Суддя: Черпак Юрій Кононович
Дата ухвалення: 2025-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Черпака Ю.К.,

суддів Кобаля М.І., Штульман І.В.,

за участю секретаря судового засідання Григор`єва С.О.,

представника позивача адвоката Килиби О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката Килиби Олександра Віталійовича, подану в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 03 липня 2025 року про відмову у забезпеченні позову у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області про визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В:

У черні 2025 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 через уповноваженого представника - адвоката Килибу Олександра Віталійовича (далі - позивач/заявник/апелянт/ФОП ОСОБА_1 ) звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області (далі - відповідач/ГУ Держпродспоживслужби в Київській області) про:

- визнання протиправною та скасування постанови від 09 квітня 2025 року № 10-5-5.2-08/12, винесену ГУ Держпродспоживслужби в Київській області (про стягнення з ФОП ОСОБА_2 штрафу в розмірі 34 000, 00 грн;

- визнання протиправною та скасування постанови від 09 квітня 2025 року № 10-5-5.2-08/13 винесену ГУ Держпродспоживслужби в Київській області (про стягнення з ФОП ОСОБА_2 штрафу в розмірі 17 000, 00 грн;

- визнання протиправною та скасування постанови від 09 квітня 2025 року № 10-5-5.2-08/14 винесену ГУ Держпродспоживслужби в Київській області (про стягнення з ФОП ОСОБА_2 штрафу в розмірі 34 000, 00 грн;

- визнання протиправною та скасування постанови від 09 квітня 2025 року № 10-5-5.2-08/15 винесену ГУ Держпродспоживслужби в Київській області (про стягнення з ФОП ОСОБА_2 штрафу в розмірі 17 000, 00 грн;

- визнання протиправною та скасування постанови від 09 квітня 2025 року № 10-5-5.2-08/16 винесену ГУ Держпродспоживслужби в Київській області (про стягнення з ФОП ОСОБА_2 штрафу в розмірі 34 000, 00 грн;

- визнання протиправною та скасування постанови від 09 квітня 2025 року № 10-5-5.2-08/17 винесену ГУ Держпродспоживслужби в Київській області (про стягнення з ФОП ОСОБА_2 штрафу в розмірі 17 000, 00 грн;

- визнання протиправною та скасування постанови від 09 квітня 2025 року № 10-5-5.2-08/18 винесену ГУ Держпродспоживслужби в Київській області (про стягнення з ФОП ОСОБА_2 штрафу в розмірі 34 000, 00 грн;

- визнання протиправною та скасування постанови від 09 квітня 2025 року № 10-5-5.2-08/19 винесену ГУ Держпродспоживслужби в Київській області (про стягнення з ФОП ОСОБА_2 штрафу в розмірі 17 000, 00 грн.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25 червня 2025 року відкрито провадження у справі.

02 липня 2025 року представником ФОП ОСОБА_1 - адвокатом Килибою О.І. через підсистему «Електронний суд» подано заяву про забезпечення позову, в якій викладено прохання зупинити до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 320/30901/25 стягнення на підставі постанов ГУ Держпродспоживслужби в Київській області від 09 квітня 2025 року № 10-5-5.2-08/13 (виконавче провадження № 78357761); № 10-5-5.2-08/14 (виконавче провадження № 78357716); № 10-5-5.2-08/15 (виконавче провадження № 78357653); № 10-5-5.2-08/16 (виконавче провадження № 78357603); № 10-5-5.2-08/17 (виконавче провадження № 78357553); № 10-5-5.2-08/18 (виконавче провадження № 78357450); № 10-5-5.2-08/19 (виконавче провадження № 78357388).

Заява обґрунтована тим, що на виконанні у державного виконавця вже перебуває низка виконавчих проваджень, відкритих на підставі оскаржуваних постанов Головного управління Держпродспоживслужби, що створює реальну загрозу завдання позивачу істотної та передчасної шкоди. За однією постановою кошти вже фактично стягнуто, а на банківські рахунки позивача накладено арешт, що блокує її господарську діяльність, унеможливлює виконання зобов`язань перед контрагентами, сплату податків та виплату зарплати працівникам. У разі подальшого примусового стягнення до ухвалення рішення по суті відновлення її порушених прав потребуватиме додаткових витрат та окремих процедур повернення незаконно стягнутих коштів. Правомірність оскаржуваних постанов може бути встановлена виключно під час судового розгляду, а тому зупинення стягнення є єдиним дієвим способом запобігти незворотним наслідкам. Заявник посилався на норми статті 150 КАС України та статті 34 Закону «Про виконавче провадження», а також на позицію Верховного Суду, згідно з якою зупинення стягнення за виконавчим документом є належним і тимчасовим заходом захисту, що не вирішує спір по суті та не порушує прав інших осіб. Вжиття заходів забезпечення не створює негативних наслідків для відповідача, натомість дозволяє зберегти майновий стан позивача до завершення розгляду справи.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03 липня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви адвоката Килиби Олександра Віталійовича, подану в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , про вжиття заходів забезпечення позову. Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що наведені заявником доводи не підтверджують існування обставин, передбачених частиною другою статті 150 КАС України, за яких невжиття заходів забезпечення позову могло б істотно ускладнити або унеможливити виконання майбутнього судового рішення чи ефективний захист прав позивача. Сам факт відкриття низки виконавчих проваджень та накладення арешту державним виконавцем не є беззаперечним доказом настання негативних наслідків, які неможливо буде усунути без негайного втручання. Обраний захід забезпечення у вигляді зупинення стягнення фактично підміняє собою вирішення спору по суті та є неспівмірним із позовними вимогами. Суд зауважив, що рішення про арешт коштів приймає не відповідач у справі, а орган примусового виконання, а отже, обраний захід забезпечення не кореспондує предмету спору та суб`єктному складу. З огляду на це, суд констатував відсутність реальної, доведеної загрози утруднення виконання судового рішення чи завдання непоправної шкоди правам позивача та, відповідно, відсутність правових підстав для застосування заходів забезпечення позову.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач через уповноваженого представника подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову. Зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для забезпечення позову, оскільки неправильно оцінив надані докази й фактично не взяв до уваги реальний ризик завдання апелянту істотної та невідворотної шкоди. На підставі оскаржуваних постанов Держпродспоживслужби відкрито сім виконавчих проваджень, за однією постановою кошти вже стягнуто, а на всі рахунки позивача накладено арешт, що повністю блокує її господарську діяльність, унеможливлює виплату заробітної плати працівникам, виконання податкових та договірних зобов`язань та створює реальну загрозу припинення бізнесу. Ці обставини були підтверджені постановами про відкриття і завершення виконавчих проваджень, випискою з банку, договорами оренди та кадровими документами, однак суд першої інстанції формально визнав їх недостатніми, не використав надане йому статтею 154 КАС України право витребувати додаткові докази і не врахував тяжкий фінансовий стан позивача. Подальше примусове стягнення та арешт коштів призведе до необхідності складного й тривалого відновлення майнових прав у разі задоволення позову, що суперечить меті інституту забезпечення позову. Тимчасове зупинення стягнення не вирішує спір по суті, а лише захищає існуючий стан до моменту ухвалення рішення і є співмірним та адекватним обраним позовним вимогам.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився.

Згідно з частиною другою статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що особиста участь відповідача в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за його відсутності.

Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Надаючи правову оцінку наявності підстав для відмови у застосуванні заходу забезпечення позову, колегія суддів зазначає наступне.

Частинами першою, другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Відповідно до частини першої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Тобто, обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог як поданого позову, так і майбутнього його подання, та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Вказаний правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 13 березня 2020 року у справі № 1740/2484/18, яка відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України підлягає врахуванню у цій справі.

Підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи наявна хоча б одна з названих обставин, і перевірити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Розглядаючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, необхідно також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.

Колегія суддів наголошує, що при розгляді заяви про забезпечення позову у справах про оскарження постанов про накладення штрафу мають оцінюватися всі обставини у сукупності. Підлягає врахуванню сума штрафу, майновий стан позивача, чи було пред`явлено постанову до виконання, чи відкрито виконавче провадження тощо. Також мають досліджуватися достатньо обґрунтовані припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду; чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Також суд має вказати, у чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними. З аналізу наведених процесуальних норм слідує, що підстави забезпечення позову, передбачені частиною 2 статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, установити і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якої можливо запобігти.

Схожий правовий підхід було застосовано Судовою палатою з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в постанові від 01 червня 2022 року у справі № 380/4273/21.

При цьому, саме по собі відкриття виконавчого провадження та винесення постанови про арешт коштів боржника в межах суми стягнення не є беззаперечним свідченням настання тяжких негативних наслідків для позивача.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 380/12789/21.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач обґрунтував необхідність застосування таких заходів тим, що примусове стягнення штрафу в межах виконавчих проваджень ВП №№ 78357603, 78357653, 78357388, 78357553, 78357450, 78357761, 78357716 з примусового виконання оскаржуваних у цій справі постанов ГУ Держпродспоживслужби в Київській області про накладення штрафу, призводить до застосування обмежень і стягнень додаткових витрат з рахунків позивача, пов`язаних із проведенням виконавчих дій, що в подальшому унеможливить здійснення позивачем господарської діяльності.

Поряд з цим, позивач зазначає, що без вжиття запропонованих заходів забезпечення позову буде неможливо усунути негативні наслідки або для цього необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Оскаржувані постанови, які є предметом позову в адміністративній справі № 320/30901/25, прийняті на підставі пунктів 2, 3 частини четвертої статті 44 Закону України «Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції» від 02 грудня 2010 року № 2735-VI та є самостійними виконавчими документами, примусове виконання яких здійснюється у порядку встановленому Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.

Разом з тим, саме по собі накладення арешту державним виконавцем на рахунки позивача не доводить автоматичного блокування його господарської діяльності, оскільки позивач не надав жодного документального підтвердження того, що арештовані рахунки є єдиними, через які він здійснює підприємницьку діяльність, що відсутні інші фінансові інструменти для виконання договірних чи податкових зобов`язань, або що сума арештованих коштів фактично дорівнює всім його оборотним активам. Невикладення таких доказів позбавляє суд можливості оцінити реальний вплив арешту на діяльність позивача та ступінь ризику незворотних наслідків.

У свою чергу, ні під час подання заяви про забезпечення позову, ні під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачем не було надано доказів того, що його майновий та фінансовий стан не дозволяє сплатити застосовані відповідачем штрафні санкції із витратами виконавчого провадження, або що арешт грошових коштів та їх подальше стягнення призведе до незворотних наслідків або неможливості подальшого виконання судового рішення чи необхідності докладання значних зусиль для відновлення прав та інтересів позивача.

Також позивач не обґрунтував, яким чином сукупний розмір накладених штрафів співвідноситься з його фінансовими можливостями та господарськими оборотами. Відсутність даних про дохід, залишки на рахунках, обсяг витрат, кредитні чи договірні навантаження позбавляє суд можливості оцінити, чи дійсно зазначені суми створюють загрозу невідворотних наслідків або є звичайним комерційним ризиком підприємницької діяльності. Таким чином, твердження про неспівмірність та надмірність фінансового навантаження залишаються непідтвердженими.

При цьому, у випадку задоволення позовних вимог щодо скасування спірних постанов відповідача, законодавством передбачена процедура повернення безпідставно стягнутих коштів в рамках примусового виконання виконавчого документа.

Сам факт стягнення коштів у межах одного з виконавчих проваджень не може розцінюватися як обставина, що створює ризик невідновних наслідків, оскільки Закон № 1404-VIII передбачає чітку процедуру повернення коштів у разі скасування виконавчого документа чи визнання його незаконним.

Позивач не навів жодних доказів, що така процедура є для нього неможливою чи надмірною або пов`язаною з непропорційними витратами, що могло б свідчити про наявність критеріїв, визначених частиною другою статті 150 КАС України.

Кількість відкритих виконавчих проваджень не є вирішальним доказом існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди чи утруднення виконання майбутнього судового рішення. Заявник не довів, чим саме наявність декількох проваджень, а не одного, підсилює ризик ускладнення захисту його прав, не описує їх фактичний перебіг, стадію виконання чи розмір потенційних втрат. За відсутності таких даних немає підстав для висновку про наявність непропорційного або невідворотного тиску на позивача.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою, тому не підлягає задоволенню.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що на час подання та розгляду заяви про забезпечення позову не підтверджено існування обставин, які б безумовно вказували на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених або оспорюваних прав чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Тому згідно із статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів за наслідками розгляду апеляційної скарги залишає її без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Килиби Олександра Віталійовича, подану в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 03 липня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.

Судді: Кобаль М.І.

Штульман І.В.

Повний текст виготовлено 26.11.2025.