Справа № 300/6539/25
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2025-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" листопада 2025 р. справа № 300/6539/25
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
Адвокат Шевчук-Філімон Н.М., в інтересах ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач), звернулася до суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якому просить:
визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні сержанта ОСОБА_1 з військової служби з підстав, визначених п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення сержанта ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з військової служби з підстав, визначених п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Так, у червні 2025 року звернувся по команді до відповідача з рапортом про його звільнення з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (необхідність здійснювати догляд за дружиною, яка є особою з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, і яка за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду). Однак, рапорт із документами позивачу повернуто без реалізації, а саме відмовлено у звільненні з військової служби, мотивуючи тим, що позивачем до рапорту не додано документів, що підтверджують наявність у дружини захворювання та/або причину інвалідності та групи інвалідності, посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги, довідки про отримання пільг. На переконання представника позивача, відповідачем при прийнятті відмови у його звільненні не вивчалися документи, які долучалися до рапорту про звільнення з військової служби. Представник позивача вважає таке рішення відповідача та відмову у звільненні із військової служби за сімейними обставинами протиправним та таким, що порушує права ОСОБА_1 .
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.09.2025 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідач копію ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.09.2025 та адміністративний позов отримав через особистий кабінет, зареєстрований у підсистемі «Електронний суд» 23.09.2025 о 15:00 та 15.09.2025 о 15:12 відповідно, що підтверджується довідками про доставку електронного листа (а.с. 31, 32). Проте, правом подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. Від останнього до суду не надходили заперечення проти позову.
Відповідно до частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши в сукупності письмові докази, наявні в матеріалах справи, встановив наступне.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 21.05.2025, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (прізвище після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_3 ) зареєстровано шлюб (а.с. 13).
Згідно витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №253/25/1653/В від 23.04.2025, ОСОБА_2 встановлено безстроково ІІІ групу інвалідності. Причина інвалідності загальне захворювання (зв. ст. а.с. 16 а.с. 18).
Крім того, у вказаному витязі вказано, що групу інвалідності ОСОБА_2 встановлено було ще з 27.02.2025, при цьому, у п. 17.1.2 «Рішення щодо встановлення інвалідності з оновленою причиною інвалідності» вказано «ні».
Отже, суд встановив, що безстроково інвалідність ОСОБА_2 згідно витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №253/25/1653/В від 23.04.2025 встановлена не внаслідок онкологічного захворювання, а внаслідок загального захворювання.
Довідкою від 18.08.2025 №1122 (зв. ст. а.с. 19) також підтверджено, що ОСОБА_2 встановлена ІІІ група інвалідності внаслідок загального захворювання.
Водночас, як зазначає представник позивача, ОСОБА_1 у червні 2025 року звернувся по команді до відповідача з рапортом про його звільнення з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час дії воєнного стану, за сімейними обставинами, а саме через необхідність здійснювати догляд за дружиною, яка є особою з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, і яка за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду.
Також представник позивача зазначає, що до рапорту позивач додав нотаріально посвідчені копії документів, зокрема:
витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №253/25/1653/В від 23.04.2025, у п. 17.1.7 зазначено діагноз, за яким ОСОБА_2 направлено на комісію - С53.1- злоякісне новоутворення зовнішньої частини шийки матки (зв. ст. а.с. 16 а.с. 18);
висновок (довідку) ЛКК за №170 від 14.05.2025, в якому зазначено, що ОСОБА_2 за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду (зв. ст. а.с. 18);
посвідчення серії НОМЕР_3 від 09.02.2024;
інші документи, що підтверджують сімейні відносини.
За наслідками розгляду рапорту та доданих до нього документів, позивачу листом від 20.06.2025 №173/173/107/638/пс повернуто матеріали щодо звільнення сержанта ОСОБА_1 без реалізації. Так, вказаним листом позивачу відмовлено у звільненні з військової служби, зазначивши, що в матеріалах на звільнення відсутній будь-який з документів, що підтверджує інвалідність дружини, а також вказано, що у п. 17.1.3 «Рішення щодо визначення потреби в постійному догляді» витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №253/25/1653/В від 23.04.2025 встановлено, що потреба в постійному догляді громадянки ОСОБА_2 не застосовується, а також не надано жодного іншого документу, що визначає потребу у догляді (а.с. 20).
Позивач вважає таке рішення відповідача та відмову у звільненні із військової служби за сімейними обставинами протиправним та таким, що порушує його права, а тому його представник звернулася до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Згідно з частинами 1-2 статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 за №2232-XII (надалі Закон №2232-XII).
Статтею 1 Закону №2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
За змістом частини 2 статті 1 Закону №2232-XII, військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону №2232-XII).
Частиною 2 статті 2 Закону України №2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 14 статті 2 Закону №2232-XII).
Суд звертає увагу, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому було продовжено та наразі триває.
Таким чином, на дату ухвалення рішення у цій справі в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII.
Крім цього, відповідно до пункту 2 вже згаданого вище Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» військовому командуванню (зокрема, Державні прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Згідно із статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року №389-VIII (в редакції станом на час виникнення спірних відносин, надалі Закон №389-VIII), воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Пунктом 2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі Положення №1153/2008, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (дал військова служба) в добровільному порядку або за призовом.
За приписами пункту 5 Положення №1153/2008 громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (далі військовослужбовці). Статус військовослужбовця підтверджується документом, що посвідчує особу. Форма та порядок його видачі встановлюються Міністерством оборони України.
Згідно з пунктами 6, 7 Положення №1153/2008 початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Так, правові підстави звільнення під час воєнного стану військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період врегульовано пунктом 2 частини четвертої статті 26 Законом №2232-ХІІ.
Зокрема, підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
В свою чергу, абзацом 12 пункту 3 частини 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: необхідність здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів.
При цьому, з аналізу абзацу 12 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ слідує, що сполучник «або» поєднує дві підстави звільнення військовослужбовців за сімейними обставинами або через інші поважні причини, як: 1) необхідність здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або 2) наявність у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів.
Тобто, в першій підставі визначено, що інвалідність дружини/чоловіка III групи обов`язково повинна бути встановлена внаслідок саме онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів.
У той же час, згідно другої підстави, інвалідність дружини/чоловіка ІІІ групи може бути встановлена внаслідок інших захворювань, не визначених у першій підставі, однак обов`язковою умовою є те, що така особа повинна мати одне із таких супутніх захворювань: онкологічне захворювання, психічний розлад, церебральний параліч або інші паралітичні синдроми.
Згідно частини 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Надаючи оцінку доводам представника позивача, що надані разом із рапортом про звільнення з військової служби документи підтверджують його право на звільнення, суд зазначає наступне.
Так, суд встановив, що 24.05.2025 між позивачем та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 21.05.2025.
Дружина позивача ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок загального захворювання.
Судом з матеріалів справи встановлено, що позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та клопотав про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами, а саме у зв`язку з необхідністю догляду за дружиною з числа осібз інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання.
Тобто, підставою звільнення, як і вказано представником позивача у позові, ОСОБА_1 визначив саме першу підставу, передбачену абз. 12 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-ХІІ, згідно якої інвалідність дружини III групи обов`язково повинна бути встановлена внаслідок саме онкологічного захворювання.
В той же час, як уже з`ясував суд, попри наявне онкологічне захворювання у ОСОБА_2 , інвалідність їй безстроково згідно витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №253/25/1653/В від 23.04.2025 встановлено не внаслідок онкологічного захворювання, а внаслідок загального захворювання.
Тобто, попри помилковість посилання відповідача у листі від 20.06.2025 №173/173/107/638/пс, яким відмовлено у звільненні сержанта ОСОБА_1 , на те, що в матеріалах на звільнення відсутній будь-який з документів, що підтверджує інвалідність дружини, оскільки витяг №253/25/1653/В від 23.04.2025 підтверджує інвалідність дружини відповідача, вказане не спростовує того факту, що така інвалідність встановлена не у зв`язку із онкологічним захворюванням, а у зв`язку із загальним захворюванням.
Тому, позивачем та його представником не доведено наявність підстави звільнення з військової служби у зв`язку із доглядом за дружиною з числа осібз інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання.
Підсумовуючи наведене вище, суд зазначає, що представником позивача не підтверджено встановлення ІІІ групи інвалідності ОСОБА_2 внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, що не відповідає першій підставі для звільнення з військової служби, встановленій в абз. 12 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-ХІІ.
Між тим, суд звертає увагу позивача на можливість подачі рапорту на звільнення з другої підстави, передбаченої абз. 12 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-ХІІ через наявність у дружини з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання.
Водночас, доказу подання відповідачу рапорту саме з цієї підстави та що саме такі мотиви для звільнення були предметом оцінки відповідачем, суду не надано, що, у свою чергу, свідчить про відмову у задоволенні позовних вимог.
Суд також з приводу долучених до позовної заяви копії довідки від 28.07.2025 №27, видана КНП «Космацька амбулаторія загальної практики сімейної медицини» Космацької сільської ради (а.с. 19) та копії довідки від 18.08.2025 №1122 (зв. ст. а.с. 19), зазначає, що їх оцінює критично з огляду на таке.
Адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення.
Водночас, судом встановлено, що датою видачі згаданих довідок є липень і серпень 2025 року, тоді як рапорт про звільнення позивач подав у червні 2025 року. Отже, такі документи до рапорту позивача додані не були і не розглядалися відповідачем разом з вказаним рапортом.
У той же час, суд, оцінюючи оспорювані рішення, виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при їх прийнятті.
З огляду на викладене, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що дружині позивача ОСОБА_2 , встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок онкологічного захворювання, з підстав чого ОСОБА_1 подано рапорт на звільнення, то суд вважає, що, розглядаючи рапорт позивача про звільнення з військової служби разом із доданими документами, відповідач дійшов правильного висновку про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби.
Підсумовуючи наведене вище, відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, відтак підстави для задоволення позову відсутні.
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку відповідач діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання, у зв`язку із чим позовні вимоги не підлягають до задоволення.
Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України судом не вирішується.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України,
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Представнику позивача та відповідачу рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».

Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Кафарський В.В.