Справа № 320/43108/23
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2025-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2025 року справа №320/43108/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянувши матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач та/або ОСОБА_1 ) з позовом до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (далі відповідач та/або ФУ ГШ ЗСУ) та просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.08.2018 по 19.05.2023 включно;

- зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.08.2018 по 19.05.2023 включно в сумі 360 901 гривня 47 копійок відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що відповідач не провів своєчасно розрахунок у зв`язку із звільненням, а саме, своєчасно не виплатив грошове забезпечення. Вказує, що оскільки відповідачем на день звільнення зі служби не проведено повного розрахунку при звільненні зі служби, позивач набув право на виплату середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні відповідно до статей 116, 117 Кодексу законів про працю України. Просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.12.2023 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання.

11.01.2024 у Київському окружному адміністративному суді зареєстровано клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із пропущенням строків звернення до суду.

16.01.2024 канцелярією суду зареєстровано відзив на позовну заяву, сформований та поданий представником відповідача через підсистему «Електронний суд» 08.01.2024.

У відзиві на позовну заяву представник Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України стверджує, що незгода позивача з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду, проте відповідну активність останній почав проявляти через три роки своєї особистої бездіяльності. Крім цього представник відповідача наголошує на відсутності обґрунтованих підстав стверджувати, що положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. З огляду на вказане, на переконання представника Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, відсутні правові підстави для застосування положень статті 117 Кодексу законів про працю України. Разом з цим представник відповідача наполягає на тому, що ототожнювати поняття «грошове забезпечення» (для військовослужбовців) та заробітну плату (для працівників) не можливо, що додатково вказує на відсутність підстав для застосування згаданих положень Кодексу законів про працю України.

Також у відзиві на позовну заяву представником відповідача наголошено на пропуску строку звернення до суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 31.07.2025 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачеві п`ятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання копії даної ухвали шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням доказів на підтвердження обставин, що об`єктивно перешкоджали позивачу своєчасно реалізувати право на звернення до суду у строки, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України в частині позовних вимог щодо виплат, які мали місце 28.07.2021 по справі № 640/10814/21 та 16.11.2022 по справі № 640/10816/21.

06.08.2025 канцелярією суду зареєстровано клопотання про поновлення строків звернення до суду, сформоване та подане представником позивача через підсистему «Електронний суд».

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.11.2025 заяву представника ОСОБА_1 адвоката Дяченко Олексія Володимировича про поновлення строку звернення до суду від 06.08.2025 задоволено. Визнано поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовом до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України в частині позовних вимог щодо виплат, які мали місце 28.07.2021 по справі № 640/10814/21 та 16.11.2022 по справі № 640/10816/21. Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України в частині позовних вимог щодо виплат, які мали місце 28.07.2021 по справі № 640/10814/21 та 16.11.2022 по справі № 640/10816/21. Відмовлено у задоволенні клопотання Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з урахуванням заслуханих пояснень представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 з 19.02.2014 по 07.08.2018 проходив військову службу в Генеральному штабі Збройних Сил України, Головному управлінні персоналу та був зарахований на грошове забезпечення до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України.

Наведені обставини підтверджуються копією трудової книжки позивача серія НОМЕР_1 від 28.04.1976.

Відповідно до наказу начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 22.06.2018 № 118 позивача було звільнено з військової служби за станом здоров`я.

Разом з цим згідно з довідкою про суми нарахованого та виплаченого грошового забезпечення, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, премій згідно з Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, індексації тощо за період з 01 січня 2018 року по 07 серпня 2018 року слідує, що ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу 07.08.2018 відповідно до наказу начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 22.06.2018 № 118.

При звільненні з військової служби позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення та грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, що стало в подальшому предметом судових спорів.

Так, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.06.2021 у справі № 640/10814/21 визнано протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

На виконання окресленого рішення 28.07.2021 відповідачем виплачено на користь позивача грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки у сумі 35322,62 грн, що не заперечується останнім.

Також рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.08.2021 по справі № 640/10816/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано протиправними дії Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням базового місяця індексації січень 2008 року.

Зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням січня 2008 року, як місяця з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця) та урахуванням абзаців 4, 6, пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, з урахуванням раніше виплачених сум індексації.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.07.2022 по справі № 640/10816/21 апеляційну скаргу Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 серпня 2021 року скасовано в частині відмови в задоволенні позову стосовно періоду позовних вимог з 01 березня по 07 серпня 2018 року. Позов ОСОБА_1 в цій частині задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 березня по 07 серпня 2018 року.

Зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня по 07 серпня 2018 року з урахуванням абзаца 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» від 17 липня 2003 року № 1078.

У решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 серпня 2021 року залишено без змін.

На виконання рішення по справі № 640/10816/21 відповідачем 16.11.2022 нараховано та виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період 01.03.2018 по 07.08.2018 у сумі 14 130,17 грн із одночасним утримання військового збору.

Також матеріалами справи підтверджено, що 20.05.2023 на виконання рішення суду у справі № 640/10816/21 відповідачем виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 у сумі 84 638,95 грн із одночасним утримання військового збору.

ОСОБА_1 вважає, що має право на нарахування та виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.08.2018 по 19.05.2023 (день, що передує остаточному розрахунку) в сумі 360 901,47 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Особливим способом реалізації права на працю є проходження військової служби за контрактом.

Однією з встановлених державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч. 3 ст. 9 Закон № 2011-XII).

Аналіз наведеного свідчить, що Законом № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статей 116-117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Наведене відповідає правовій позиції щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби, наведеній у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16 та від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Між тим статтею 116 КЗпП України (в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби 07.08.2018) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з статтею 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби 07.08.2018) встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведеного дає суду підстави дійти до висновку, що частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Натомість частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Тобто, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України відшкодування.

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Разом з цим за правовою позицією висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 та від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19), оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Також зазначено про те, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.

Мета відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Тож, саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Разом з тим 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX.

Вказаним Законом, зокрема, внесені зміни до Кодексу законів про працю України, а саме частину першу та другу статті 117 викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Таким чином, спірний період стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом № 2352-IX від 19 липня 2022 року, та після набрання чинності цим законом.

Період 08.08.2018 (з дня, наступного за датою звільнення) до 18.07.2022 регулювався редакцією статті 117 КЗпП України, яка не встановлювала обмеження строку щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. До цього періоду, в разі існування істотного дисбалансу між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, може застосувати принцип співмірності.

Проте, період з 19.07.2022 до 19.05.2023 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

У постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22 суд касаційної інстанції вказав, що до періоду після 19 липня 2022 року практику Верховного Суду щодо пропорційності виплат застосовувати недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам з урахуванням приписів статті 117 КЗпПУ та правових позицій Верховного Суду в подібних правовідносинах, суд зазначає, що відшкодування, передбачене цією статтею, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин.

Разом з цим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23, Судом сформовано такий правовий висновок:

«Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом

№ 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.

Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі

№ 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.».

Аналіз викладеного дає суду підстави дійти до висновку, що для правильного обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби, такий період слід розділити на два періоди, а саме:

- з 08.08.2018 до 18.07.2022;

- з 19.07.2022 до 19.05.2023 (проте не більше шести місяців).

Суд зауважує, що Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 наведено формулу застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23 грудня 2020 року у справі № 825/1732/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 340/1405/20, від 18 листопада 2021 року у справі № 200/5415/20-а, від 05 жовтня 2022 року у справі № 640/17872/19, від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, від 23 грудня 2020 року у справі № 807/1525/16, від 11 лютого 2021 року у справі № 160/13220/19 та від 22 липня 2021 року у справі № 200/5764/20.

Суд зауважує, що постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт «л» пункту 1 Порядку № 100).

Згідно з пунктом 2 Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з пунктом 7 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (який набрав чинності 20.07.2018) (далі Порядок № 260) розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Аналіз викладеного дає суду підстави дійти до висновку, що Порядок № 260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.

Отже, Порядком № 100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2,8), тоді як Порядком № 260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців.

За таких обставин, на переконання суду необхідним є застосування відповідних алгоритмів, передбачених Порядком № 100, залежно від кожного окремого випадку з обов`язковим врахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, визначеного Порядком № 260.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 25.11.2020 у справі №160/2867/19.

Відповідно до довідки про суми нарахованого та виплаченого грошового забезпечення, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, премій згідно з Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, індексації тощо за період червень липень 2018 року позивачу нараховано та виплачено грошове забезпечення у розмірі 37 359,40 грн (далі Довідка).

Звідси слідує, що середньоденне грошове забезпечення позивача складає 612,45 грн (37 359,40 / 61 (календарних днів)).

Період затримки розрахунку до набрання чинності Законом № 2352-IX, а саме з 08.08.2018 до 18.07.2022 становить 1441 день.

Період затримки розрахунку з дати набрання чинності Законом № 2352-IX, а саме з 19.07.2022 в силу положень стаття 117 КЗпП України не може перевищувати шість місяців.

Відтак у наведеній частині для обрахунку кількості днів затримки розрахунку при звільненні позивача, слід враховувати періоди: з 19.07.2022 до 31.07.2022 13 календарних днів; з 01.08.2022 до 31.12.2022 153 календарних днів (5 місяців); з 01.01.2023 до 18.01.2023 18 календарних днів. Загальна кількість календарних днів становить 184 календарних днів, що дорівнює періоду шести місяців.

Отже, загальний період нарахування компенсації в межах цієї справи становить 1441 календарних днів (до 18.07.2022) + 184 календарних днів (з 19.07.2022, враховуючи застосуванням обмеження у шість місяців) = 1625 календарних днів.

Згідно з Довідкою при звільненні у серпні 2018 року позивачу виплачено грошове забезпечення у сумі 263 155,17 грн, що складається з місячного грошового забезпечення та щомісячної додаткової грошової винагороди:

1) Посадового окладу (ОП) 10 027,10 грн;

2) Оклад за військове звання (ОВЗ) 1 814,19 грн;

3) Надбавка за вислугу (35%) 5 437,65 грн;

4) Надбавка за виконання важливих завдань (10%) 1 727,89 грн;

5) Надбавка за роботу, яка передбачає допуск до державної таємниці (20%) 2 005,42 грн;

6) Премія (20%) 2 005,42 грн;

7) Щомісячна додаткова грошова допомога 0 грн;

8) Держексперт з питань державної таємниці 0 грн;

Всього 23 017, 67 грн та, зокрема з інших виплат, а саме:

1) премія згідно ДС ЗС України 0 грн;

2) грошова допомога при звільненні 240 137,50 грн;

3) індексація 0 грн.

Грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у сумі 35 322,62 грн була виплачена відповідачем на виконання рішення суду по справі № 640/10814/21 28.07.2021.

Розмір нарахованої та виплаченої позивачу індексації грошового забезпечення, на виконання рішення суду по справі № 640/10816/21 становить 14 130,17 грн (дата виплати 16.11.2022) та 84 638,95 грн (дата виплати 20.05.2023).

Отже, загальна сума всіх належних виплат позивачу, на які він мав право при звільненні з військової служби складає: 263 155,17 + 35 322,62 + 14 130,17+ 84 638,95 = 397 246,91 грн, що становить 100%, з них в день звільнення виплачено 263 155,17 грн, що становить 66,24 % від суми усіх належних на день звільнення виплат.

Одночасно, сума не виплаченої грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій становить 8,89% від суми усіх належних на день звільнення виплат (35322,62х100:397246,92).

Сума не виплаченої індексації грошового забезпечення становить 24,86% від суми усіх належних на день звільнення виплат (14 130,17+84 638,95хх100:397246,92).

Суд зауважує, що виплата позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій проведена відповідачем 28.07.2021. Відтак, кількість днів затримки у наведеній складовій грошового забезпечення становить період з 08.08.2018 до 27.07.2021, тобто 1085 календарних днів.

Як вже було вказано судом вище середньоденне грошове забезпечення позивача складає 612,45 грн.

Звідси сума середнього заробітку за період затримки розрахунку за період з 08.08.2018 (наступний день після звільнення) до 27.07.2021 (останній день затримки) складає: 1085х612,45 = 664 508,25 грн (100%). Виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині компенсації грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки складає: 59 074, 78 грн (8,89% від 664 508,25 грн).

Разом з цим стосовно розрахунку середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні в частині виплати позивачу індексації грошового забезпечення слід враховувати положення статті 117 КЗпП України, у редакції з 19.07.2022 в частині обмеження періоду нарахування відповідної компенсації не більше шести місяців.

Суд звертає увагу, що виплата позивачу індексації грошового забезпечення, на яку він мав право при звільненні, здійснена відповідачем двома платежами, 16.11.2022 та 20.05.2023.

Отже, фактично відповідачем проведено повний розрахунок з позивачем в частині нарахування та виплати індексації грошового забезпечення - 20.05.2023.

У контексті наведеного слід зазначити, що період нарахуванням компенсації в зазначеній частині становить 1625 календарних днів, з урахуванням положень статті 117 КЗпП України, у редакції чинній до 18.07.2022 та у редакції чинній з 19.07.2022.

Звідси сума середнього заробітку за період затримки розрахунку за період з 08.08.2018 (наступний день після звільнення) до 19.05.2023 (останній день затримки) складає: 1625х612,45 = 995 231,25 грн (100%). Виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині виплати позивачу індексації грошового забезпечення складає: 247 414, 49 грн (24,86% від 995 231,25 грн).

Отже, сума середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні у сукупності становить: 59 074, 78 грн + 247 414, 49 грн = 306 489, 27 грн.

Частиною першою статті 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до положень частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За правилами частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Положеннями частини першої та частини третьої статті 139 КАС України регламентовано, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Суд зауважує, що позивач звільнений від сплати судового збору, а матеріали справи не містять в собі доказів понесення сторонами інших витрат. Відтак, відсутні правові підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 242-246, 249, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.08.2018 по 19.05.2023 включно.

3. Зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.08.2018 по 19.05.2023 включно в сумі 306 489, 27 (триста шість тисяч чотириста вісімдесят дев`ять гривень 27 копійок).

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.