Справа № 560/18083/24
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2025-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/18083/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Печений Є.В.

Суддя-доповідач - Граб Л.С.

26 листопада 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Сторчака В. Ю. Матохнюка Д.Б. ,

за участю: секретаря судового засідання: Магрети А.В.,

представника позивача: Стороженка Юрія Володимировича

представника відповідача Лісової Наргіз Шохрат Огли

представника третьої особи: Фуркала Сергія Олександровича

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної інспекції архітектури та містобудування України на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 30 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Гіпербуд" до Державної інспекції архітектури та містобудування України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-Чернівецької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Гіпербуд" (далі ТОВ "Гіпербуд") звернулося до суду з позовом до Державної інспекції архітектури та містобудування України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-Чернівецької міської ради, в якому просило:

-визнати протиправним та скасувати рішення Державної інспекції архітектури та містобудування України від 18 листопада 2024 р. № ІУ49 про відмову у видачі сертифіката на об`єкт Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом по пр. Незалежності 131 в м. Чернівці (1 черга - будівництво торгового центру) коригування;

-зобов`язати Державну інспекцію архітектури та містобудування України видати сертифікат на об`єкт Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом по пр. Незалежності 131 в м. Чернівці (1 черга - будівництво торгового центру) коригування.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 30.07.2025 позов задоволено:

-визнано протиправним та скасовано рішення Державної інспекції архітектури та містобудування України від 18.11.2024 № ІУ49 про відмову у видачі сертифіката на об`єкт Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом по пр. Незалежності 131 в м. Чернівці (1 черга - будівництво торгового центру) коригування;

-зобов`язано Державну інспекцію архітектури та містобудування України видати сертифікат на об`єкт Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом по пр. Незалежності 131 в м. Чернівці (1 черга - будівництво торгового центру) коригування.

Відповідач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору.

В судовому засіданні представники відповідача та третьої особи підтримали апеляційну скаргу та просять її задовольнити. В свою чергу, представник позивача заперечив стосовно задоволення апеляційної скарги і просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ТОВ Гіпербуд подало 15.10.2024 заяву про прийняття в експлуатацію об`єкта: Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом по пр. Незалежності 131 в м. Чернівці (1 черга - будівництво торгового центру) "коригування" та видачу сертифіката.

Рішенням Державної інспекції архітектури та містобудування України від 28.10.2024 р. № ІУ35 у видачі сертифіката відмовлено, з підстав: Не в повному обсязі виконані роботи щодо забезпечення вимог ДБН В.2.2-40:2018 Інклюзивність будівель і споруд: відсутнє контрастне маркування скляних прорізів, попереджувальна тактильна плитка перед вхідними групами та зовнішніми сходами, відсутнє маркування першої і останньої сходинки внутрішніх сходових маршів, відсутнє позначення поверхів шрифтом Брайля на поручнях внутрішніх сходових маршів. 2. Відсутня система контролю загазованості (сигналізатори газу типу Варта 1-03.14 з датчиками). 3.Виконавча документація надана не в повному обсязі, зокрема відсутні: - акт підключення будівлі до ТП; - акт приймання системи опалення; - акт приймання систем вентиляції.

Позивач 04.11.2024 повторно подав заяву до Державної інспекції архітектури та містобудування України про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом вказаного вище об`єкта та видачу сертифіката, до якої був доданий акт готовності об`єкта до експлуатації.

18.11.2024 Державною інспекцією архітектури та містобудування України прийнято рішення про відмову у видачі сертифіката.

Підставою для відмови у видачі сертифіката зазначені: виявлення недостовірних відомостей у поданих документах, а саме: відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :11:001:0022, вказану в акті готовності, відсутні в ДЗК; невідповідність об`єкта проектній документації на будівництво такого об`єкта.

Не погодившись з рішенням відповідача № ІУ49 від 18.11.2024, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Спірні правовідносини виникли з приводу правомірності рішення Державної інспекції архітектури та містобудування України про відмову у видачі позивачу сертифіката про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності, забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» ( від 17.02.2011 № 3038-VI).

Відповідно до ч. 2 ст. 39 цього Закону прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Форма акта готовності об`єкта до експлуатації, форма сертифіката, порядок його видачі, розмір та порядок внесення плати за видачу сертифіката визначаються Кабінетом Міністрів України.

Акт готовності об`єкта до експлуатації підписується замовником, генеральним проектувальником, генеральним підрядником або підрядником (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників), субпідрядниками, страховиком (якщо об`єкт застрахований).

Згідно з частиною 3 статті 39 значеного Закону орган державного архітектурно-будівельного контролю у разі необхідності під час розгляду питань, пов`язаних з видачею сертифіката, може звернутися до державних органів з метою отримання відповідних висновків.

Неподання таких висновків у визначений органом державного архітектурно-будівельного контролю строк не є підставою для продовження строку видачі сертифіката або відмови в його видачі.

За правилами частини 7 статті 39 зазначеного Закону орган державного архітектурно-будівельного контролю відмовляє у видачі сертифіката з таких підстав:

1) неподання документів, необхідних для прийняття рішення про видачу сертифіката;

2) виявлення недостовірних відомостей у поданих документах;

3) невідповідність об`єкта проектній документації на будівництво такого об`єкта та/або вимогам будівельних норм, державних стандартів і правил;

4) невиконання вимог, передбачених Законом України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання", щодо оснащення будівлі вузлами обліку відповідних комунальних послуг.

Відмова у видачі сертифіката надається замовникові у строк, передбачений для його видачі.

Рішення про відмову у видачі сертифіката може бути розглянуто у порядку нагляду центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду (без права видачі сертифіката), або оскаржено до суду.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року № 461 на виконання вимог ст. 39 Закону затверджений Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів (далі Порядок № 461).

Відповідно до п. 3 Порядку № 461 за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, а також комплексів (будов), до складу яких входять об`єкти з різними класами наслідків (відповідальності), здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі відповідними органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката.

Цим же Порядком визначено: форму заяви про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та видачу сертифіката; форму акта готовності об`єкта до експлуатації; форму довідки щодо розгляду документів, поданих для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, та видачі сертифіката; форму відмови у видачі сертифіката.

Сертифікат (сертифікат, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації) видається органом державного архітектурно-будівельного контролю за формою, наведеною у додатку 7 до цього Порядку (п. 23 Порядку).

Пунктом 24 Порядку № 461 встановлено, що для отримання сертифіката замовник (його уповноважена особа) подає особисто або надсилає рекомендованим листом з описом вкладення чи через електронну систему здійснення декларативних та дозвільних процедур у будівництві до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю заяву про прийняття в експлуатацію об`єкта та видачу сертифіката за формою, наведеною у додатку 8 до цього Порядку, до якої додається акт готовності об`єкта до експлуатації за формою згідно з додатком 9 до цього Порядку.

У п. 25 цього Порядку закріплено, що орган державного архітектурно-будівельного контролю приймає подані замовником заяву, акт готовності об`єкта до експлуатації та вчиняє дії у межах чинного законодавства щодо з`ясування питання достовірності відомостей у поданих документах, відповідності об`єкта проектній документації, вимогам будівельних норм, стандартів і правил, за результатами яких складається довідка за формою, наведеною у додатку 10 до цього Порядку.

Під час розгляду питання прийняття в експлуатацію об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, орган державного архітектурно-будівельного контролю має право оглядати об`єкт із здійсненням фото- та відеофіксації, відбирати зразки продукції, призначати експертизу, одержувати проектну та виконавчу документацію, визначені будівельними нормами, стандартами і правилами, отримувати матеріали, відомості, довідки, пояснення з питань, що виникають під час огляду об`єкта, та залучати в разі потреби установи, організації, у тому числі громадські об`єднання осіб з інвалідністю, державні органи (їх консультативно-дорадчі органи).

Пунктом 27 зазначеного Порядку визначено, що орган державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати реєстрації заяви приймає рішення про видачу сертифіката або про відмову в його видачі.

Сертифікат виготовляється в одному примірнику та видається замовнику (уповноваженій ним особі), який має зберігати його протягом всього періоду експлуатації об`єкта.

Підставою для відмови у видачі сертифіката є:

неподання документів, необхідних для прийняття рішення про видачу сертифіката;

виявлення недостовірних відомостей у поданих документах;

невідповідність об`єкта проектній документації на будівництво такого об`єкта та/або вимогам будівельних норм, стандартів і правил (абз. 6 п. 27 Порядку).

У разі прийняття рішення про відмову у видачі сертифіката орган державного архітектурно-будівельного контролю надсилає замовнику (його уповноваженій ним особі) протягом десяти робочих днів з дати реєстрації заяви рішення з обґрунтуванням причин відмови за формою згідно з додатком 11 до цього Порядку.

Після усунення недоліків, що стали підставою для прийняття рішення про відмову у видачі сертифіката, замовник може повторно звернутися до органу державного архітектурно-будівельного контролю для видачі сертифіката.

Отже, орган державного архітектурно-будівельного контролю протягом встановленого строку зобов`язаний прийняти рішення про видачу сертифіката про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта або рішення про відмову в його видачі з обґрунтуванням причин такої відмови.

Так, з матеріалів справи з`ясовано, що 15.04.2024 ТОВ «Гіпербуд» подало до Державної інспекції архітектури та містобудування України заяву про прийняття в експлуатацію об`єкта «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом по пр. Незалежності 131 в м. Чернівці (1 черга - будівництво торгового центру) «коригування» та видачу сертифіката.

Однак, рішенням від 28.10.2024 р. № ІУ35 позивачу відмовлено у видачі сертифіката з таких підстав: «Не в повному обсязі виконані роботи щодо забезпечення вимог ДБН В.2.2-40:2018 «Інклюзивність будівель і споруд»: відсутнє контрастне маркування скляних прорізів, попереджувальна тактильна плитка перед вхідними групами та зовнішніми сходами, відсутнє маркування першої і останньої сходинки внутрішніх сходових маршів, відсутнє позначення поверхів шрифтом Брайля на поручнях внутрішніх сходових маршів. 2. Відсутня система контролю загазованості(сигналізатори газу типу «Варта 1-03.14» з датчиками). 3.Виконавча документація надана не в повному обсязі, зокрема відсутні: - акт підключення будівлі до ТП; - акт приймання системи опалення; - акт приймання систем вентиляції».

Як встановлено судом першої інстанції, позивач усунув вказані недоліки та повторно подав заяву про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та видачу сертифіката, за наслідками якої прийнято рішення від 18.11.2024№ ІУ49 про відмову у видачі сертифіката. Підстави для відмови у видачі сертифіката зазначені: - виявлення недостовірних відомостей у поданих документах, а саме: відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :11:001:0022, вказану в акті готовності, відсутні в ДЗК; - невідповідність об`єкта проектній документації на будівництво такого об`єкта.

Отже, після усунення недоліків позивачем, відповідачем відмовлено у видачі сертифікату на об`єкт «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом по пр. Незалежності 131 в м. Чернівці (1 черга - будівництво торгового центру) «коригування» вже з інших підстав.

Поряд з цим, із наданих позивачем доказів вбачається, що 04 травня 2012 року між ТОВ «Гіпербуд» (як орендарем) та Чернівецькою міською радою (як орендодавцем) укладено договір оренди землі № 7800 згідно умов якого, на підставі рішення 22 сесії Чернівецької міської ради VI скликання від 29. 03. 2012 р. № 457 орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями, яка знаходиться у м. Чернівцях на проспекті Незалежності, 131 (пункт 1.1 договору).

Згідно пункту 2.2 договору, кадастровий номер земельної ділянки :11:001:0022. Відповідно до пункту 3.1 договору договір укладено строком на десять років та діє до 04 травня 2022 р. включно.

Також рішенням Господарського суду Чернівецької області від 01 лютого 2023 р. у справі № 926/2284/22, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 09. 08. 2023 р. та постановою Верховного Суду від 06 лютого 2024 р., визнано укладеною додаткову угоду про поновлення договору оренди землі № 7800 від 04 травня 2012 р. в редакції, згідно якої поновлено договір оренди землі № 7800 від 04 травня 2012 р. для будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями, яка знаходиться у м.Чернівцях на проспекті Незалежності, 131 на десять років до 04 травня 2032 року.

Вказане свідчить, що позивач є належним користувачем та орендарем земельної ділянки за адресою: м. Чернівці, просп. Незалежності, 131, та замовником будівництва на ній об`єкта «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом по пр. Незалежності 131 в м. Чернівці (1 черга - будівництво торгового центру) «коригування».

Колегія суддів звертає увагу і на те, що як зазначалося вище, рішення про відмову у видачі сертифікату повинне містити обґрунтування причин такої відмови.

Верховний Суд у постанові від 24.04.2019 року в справі №815/1554/17 аналізуючи практику Європейського Суду з прав людини вказав на те, що принцип правової визначеності має застосовуватися не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування існуючих норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність дій держави щодо можливого втручання в охоронювані Конвенцією та Конституцією України права та свободи цієї особи.

Однак, як підставно зауважено судом першої інстанції, оскаржуване рішення не містить належної мотивації для відмови у видачі сертифікату, оскільки як вже зазначалося, між ТОВ «Гіпербуд» (як орендарем) та Чернівецькою міською радою (як орендодавцем) укладено договір оренди землі № 7800 від 04 травня 2012 р., згідно умов якого на підставі рішення 22 сесії Чернівецької міської ради VI скликання від 29. 03. 2012 р. № 457 орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями, яка знаходиться у м. Чернівцях на проспекті Незалежності, 131 (пункт 1.1 договору).

Крім того, судом першої інстанції обгрунтовано звернуто увагу на те, що Державна інспекція архітектури та містобудування України з метою отримання відповідних висновків, що стосуються об`єкта будівництва до інших суб`єктів владних повноважень не зверталася.

Таким чином, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про обгрунтованість позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Державної інспекції архітектури та містобудування України від 18 листопада 2024 р. № ІУ49 про відмову у видачі сертифіката на об`єкт «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом по пр. Незалежності 131 в м. Чернівці (1 черга - будівництво торгового центру) «коригування».

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Державної інспекції архітектури та містобудування України видати сертифікат на об`єкт «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом по пр. Незалежності 131 в м. Чернівці (1 черга- будівництво торгового центру) «коригування», колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 2 Закону України від 17 лютого 2022 № 2073-IX "Про адміністративну процедуру" дискреційне повноваження повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано.

Частиною третьою статті 6 цього ж Закону визначено, що здійснення адміністративним органом дискреційного повноваження вважається законним у разі дотримання таких умов:

1) дискреційне повноваження передбачено законом;

2) дискреційне повноваження здійснюється у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законом;

3) правомірний вибір здійснено адміністративним органом для досягнення мети, з якою йому надано дискреційне повноваження, і відповідає принципам адміністративної процедури, визначеним цим Законом;

4) вибір рішення адміністративного органу здійснюється без відступлення від попередніх рішень, прийнятих тим самим адміністративним органом в однакових чи подібних справах, крім обґрунтованих випадків.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи (далі КМРЄ) № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень (concerning the exercise of discretionary powers by administrative authorities), прийнятими КМРЄ 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Здійснюючи судочинство, Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово аналізував межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 17 грудня 2004 року у справі «Педерсен і Баадсгаард проти Данії» («Pedersen and Baadsgaard v. Denmark», заява № 49017/99) зазначено, що, здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, відміняти замість нього рішення, яке визнається протиправним, приймати інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Водночас у рішенні ЄСПЛ від 2 червня 2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі у разі потреби за допомогою відповідної консультації регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Із огляду на вищезазначене, дискреційними є такі повноваження, у межах яких норма права допускає кілька варіантів поведінки суб`єкта владних повноважень у кожній конкретній ситуації та встановлених обставинах справи, кожна з яких буде правомірною.

Характерними ознаками адміністративного розсуду є: 1) реалізація дискреційних повноважень має відповідати принципу верховенства права; 2) їх здійснення можливе лише у разі відсутності єдиного можливого варіанту поведінки; 3) суб`єкти владних повноважень мають можливість вибрати оптимальний варіант поведінки з метою врегулювання певного кола суспільних відносин; 4) суб`єкти управлінської діяльності застосовують адміністративний розсуд відповідно до належної мети, без наявності власної вигоди та впливу сторонніх факторів.

Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19 та від 08 лютого 2022 року у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам:

- забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання;

- бути адекватним фактичним обставинам справи;

- не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду;

- узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Колегія суддів звертає увагу, що Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Як зазначається в Указі Президента України № 231/2021 «Про Стратегію розвитку системи правосуддя та конституційного судочинства на 2021- 2023 роки», незалежне та неупереджене правосуддя є запорукою сталого розвитку суспільства і держави, гарантією додержання прав і свобод людини та громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави, зростання добробуту та якості життя, створення привабливого інвестиційного клімату, своєчасного, ефективного і справедливого вирішення правових спорів на засадах верховенства права.

Крім того важливо, що завданням суду у спорах, що виникають із публічно-правових відносин, в яких індивідуальне право особи (можливість реалізації майнових прав, зокрема права на соціальний захист, свобода використання власності у незаборонений спосіб, право на безперешкодну підприємницьку діяльність тощо) конкурує із суспільними (публічними) інтересами, є забезпечення необхідного балансу між суспільними (публічними) та приватними інтересами; ефективним може вважатися такий спосіб захисту порушеного права, при обранні якого обов`язково враховується суспільний (публічний) інтерес.

Отже, аналіз положень адміністративного судочинства дає підстави для висновку, що ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18 Верховний Суд сформулював такий висновок: у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом, на момент прийняття рішення, не перевірено дотримання відповідним заявником усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.

Аналогічний підхід до вирішення питання про дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень застосовано Верховним Судом у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 380/12913/21.

Відповідно до п.п 15-1, 15-3 п. 4 Положення ДІАМ, відповідно до покладених на неї завдань ДІАМ реєструє повідомлення про початок виконання підготовчих робіт, повідомлення про початок виконання будівельних робіт, здійснює внесення змін до них, а також скасовує право на початок виконання підготовчих або будівельних робіт, набуте на підставі поданого повідомлення; приймає в установленому порядку в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти (видає сертифікати про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта або відмовляє в їх видачі, реєструє декларації про готовність об`єкта до експлуатації, внесення змін до них, а також повертає такі декларації та скасовує їх реєстрацію).

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем подано відповідачу акт готовності об`єкта до експлуатації від 07.09.2021 АС01:7586-4320-7956-2590, витяг з реєстру будівельної діяльності щодо інформації про проєктні документації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, договір оренди землі №7800 від 04.05.2012, дозвіл на виконання будівельних робіт від 29 серпня 2012 року №ЧВ9.

Отже, позивачем подано всі документи, які є достатніми для отримання сертифіката, а відтак наявні підстави для зобов`язання Державної інспекції архітектури та містобудування України видати сертифікат на об`єкт «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом по пр. Незалежності 131 в м. Чернівці (1 черга - будівництво торгового центру) «коригування».

Щодо посилання скаржника на те, що земельна ділянка з кадастровим номером: :11:001:0022 яка вказана в акті готовності припинила своє існування та вже не є об`єктом цивільних прав, то колегія суддів зазначає, що останнім не надано доказів на підтвердження того, що договір оренди землі № 7800 від 04 травня 2012 року вказаної земельної ділянки розірвано сторонами чи визнано недійсним. Натомість позивачем надано копію судового рішення від 01.02.2023 у господарській справі № 926/2284/22 ( набрало законної сили 06.03.2023), яким визнано укладеною додаткову угоду про поновлення договору оренди землі № 7800 від 04 травня 2012 р., якою поновлено договір оренди землі № 7800 від 04 травня 2012 р. для будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями, яка знаходиться у м. Чернівцях на проспекті Незалежності, 131 на десять років до 04 травня 2032 року.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення може бути різною в залежності від характеру рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Державної інспекції архітектури та містобудування України залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 30 липня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Сторчак В. Ю. Матохнюк Д.Б.