Справа № 300/2559/25
Суддя: Тимощук О.Л.
Дата ухвалення: 2025-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" листопада 2025 р. справа № 300/2559/25
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Тимощука О.Л., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ОСОБА_1 (надалі, також - позивач), 14.04.2025 звернувся в суд з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (надалі, також відповідач, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області), в якій просить:
- зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» наступні періоди роботи:
до страхового стажу в Російській Федерації - з 28.02.2007 по 09.03.2022;
за Списком №2: з 03.07.1989 по 24.01.1992; з 25.01.1992 по 25.02.1993, з 01.10.2001 по 01.05.2005; з 01.07.2006 по 26.06.2008; з 18.08.2010 по 21.11.2011; з 16.12.2011 по 31.08.2013; з 01.09.2013 по 07.10.2017; з 11.10.2017 по 11.10.2019; 16.10.2019 по 14.10.2020 та повторно розглянути заяву про призначення пенсії від 18.03.2025.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.04.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, відповідно до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.36,37). Пунктом 5 цієї ухвали судом витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській належним чином оформлені копії письмових доказів:- весь обсяг документів, що слугували підставою для прийняття оскаржуваного рішення.
Від позивача 26.05.2025 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач підтримав позицію викладену у позовній заяві та звернув увагу суду на те, що прохальна частина позовних вимог не містить вимоги зарахувати до Списку №2 період роботи з 11.02.1997 по 17.03.1997 на посаді помічника бурильника, а період з 03.07.1989 по 24.01.1992 помічник бурильника, оскільки дана посада передбачена Розділом XIII постанови Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 №1173. З огляду на зазначене вказав, що відповідач зобов`язаний зарахувати спірний стаж роботи та призначити йому пенсію по віку (а.с.83-85).
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, встановив таке.
ОСОБА_1 , відповідно до копії паспорта громадянина України, який міститься у матеріалах справи, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.31).
При досягненні 55-річного віку, позивач звернувся до Тисменицького об`єднаного управління ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2.
Після опрацювання системою поданої заяви, згідно принципу екстериторіальності органом, що призначає пенсію, визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в редакції, чинній на момент врегулювання спірних правовідносин.
Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Згідно з положеннями статті 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, одним з видів загальнообов`язкового державного соціального страхування є пенсійне страхування. При цьому відносини, що виникають за цим видом соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ.
Водночас, у пункті 5 рішення №8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.
За приписами пунктів 1, 6 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду регулюють Закони України від 05.11.1991 №1788-ХІІ Про пенсійне забезпечення (далі Закон №1788-ХІІ), від 09.07.2003 №1058-ІV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон №1058-IV).
Частинами 1 та 2 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно із частиною 4 статті 24 Закону №1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону (частина 1 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування).
Зокрема, відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
В той же час, відповідно до пункту б частини 1 статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Таким чином, в силу приписів пункту б частини 1 статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення і пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, пенсія на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи призначається працівникам (в даному випадку ОСОБА_1 ) за наявності трьох обов`язкових умов в їх сукупності:
- зайняття повний робочий день на відповідних роботах із шкідливими і важкими умовами праці, за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України;
- атестація робочих місць;
- досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
В свою чергу, статтю 13 Закону України Про пенсійне забезпечення, рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною). Порядок застосування статті 13 визначає пункт 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020.
Відповідно до положень статті 152 Конституції України, закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Так, відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти б-г статті 54 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 №213-VIII.
Згідно з пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1 р/2020 від 23.01.2020 стаття 13, частина друга статті 14, пункти б-г статті 54 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 №213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020 встановлено, що застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти б-г статті 54 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788 в редакції до внесення змін Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 №213-VIII для осіб, які працювали до 01.04.2015 на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:
На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: … б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Отже, у статті 13 Закону №1788 до внесення змін Законом №213 було встановлено пенсійний вік для чоловіків 55 років, а також необхідний страховий стаж роботи для чоловіків не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців пільгового стажу.
Відповідно до пункту 4.4 Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, перевіряючи статтю 13, частину 2 статті 14, пункти б-г статті 54 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 за №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 за №213-VIII, на відповідність Конституції України, Конституційний Суд України виходив з такого.
Згідно зі статтею 13, частиною 2 статті 14, пунктами б-г статті 54 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 за №1788-XII у редакції до внесення змін Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 за №213-VIII у осіб, які належать до категорій працівників, вказаних у цих нормах, виникли легітимні очікування щодо реалізації права виходу на пенсію. Однак оспорюваними положеннями Закону №213-VIII змінено нормативне регулювання призначення пенсій таким особам.
Таким чином стаття 13, частина 2 статті 14, пункт б-г статті 54 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 за №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 за №213-VIII, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині 1 статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.11.2021 по справі №360/3611/20 в аналогічних відносинах дійшла до висновку, що застосуванню підлягають норми Закону №1788-XI з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, а не Закону №1058-IV.
За вказаних обставин, така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах, як необхідний вік та стаж роботи, має застосовуватися в порядку, визначеному пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, та виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого статтею 8 Конституції України.
Таке застосування судом вищевказаних норм права усуває колізію в їх застосуванні, у спосіб застосування тієї норми, яка створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.
Отже, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, зокрема чоловіки після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає таке.
Питання пенсійного забезпечення регулюються, а також регулювалися на момент набуття позивачем страхового стажу двосторонніми угодами в цій галузі, а також Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі Угода), згідно із статтею 1 якої, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць цієї Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством країни, на території якого вони проживають.
Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлено чи буде встановлено законодавством держав-учасниць Угоди (стаття 5 Угоди).
Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав-учасників Угоди проводиться за місцем проживання.
Для визначення права на пенсію громадянам держав-учасниць Угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої із цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до введення в дію цієї Угоди.
За змістом цих норм стаж, набутий на території однієї із зазначених в Угоді держав, зараховується до пільгового у разі, якщо такий стаж взаємно визначений Сторонами.
Згідно зі статтею 11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 01.12.1991, приймаються на території держав учасниць Співдружності без легалізації.
Згідно з абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14.01.1993 (чинної як на момент набуття позивачем стажу), трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Отже, наведені положення вказаних Угод передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
Також зі змісту наведених норм можна дійти висновку, що пенсія призначається за нормами законодавства країни, де проживає особа, а стаж, набутий на території однієї із зазначених в Угоді держав, зараховується у разі, якщо такий стаж взаємно визначений Сторонами.
Це означає, що у випадку виникнення спору у таких питаннях, суд має перевірити умови, за яких такий стаж підлягає зарахуванню відповідно до законодавства країни, де особа його набула.
Постановою Міністерства праці і соціального розвитку російської федерації від 10.10.2003 №69 затверджено Інструкцію заповнення трудових книжок.
Так, підпунктом 5.1 пункту 5 вказаної Інструкції передбачено, що запис про звільнення (припинення трудового договору) в трудовій книжці працівника провадиться в такому порядку: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; в графі 2 вказується дата звільнення (припинення трудового договору); в графі 3 робиться запис про причини звільнення (припинення трудового договору); в графі 4 вказується найменування документа, на підставі якого внесено запис - наказ (розпорядження) або інше рішення роботодавця, його дата і номер.
Згідно зі змістом пунктів 2, 45 Правил ведення і зберігання трудових книжок, виготовлення бланків трудової книжки і забезпечення ними роботодавців, затверджених Постановою Уряду російської федерації від 16.04.2003 №225 Про трудові книжки, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність і трудовий стаж працівника. Відповідальність за організацію роботи з ведення, зберігання, обліку та видачі трудових книжок і вкладишів до них покладається на роботодавця. Відповідальність за ведення, зберігання, облік і видачу трудових книжок несе спеціально уповноважена особа, призначена наказом (Розпорядженням) роботодавця. За порушення встановленого цими Правилами порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть відповідальність, встановлену законодавством російської федерації.
Наведені положення узгоджуються також і з приписами пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України Про трудові книжки працівників від 27.04.1993 №301, а також приписами Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, Закону України Про пенсійне забезпечення, Кодексу законів про працю України та Постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637.
Крім того, згідно зі статтею 56 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 за №1788-XII (далі Закон №1788-XII), до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Відповідно до статті 62 Закону України Про пенсійне забезпечення, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Також, згідно з статтею 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637).
Пунктом 1 даного Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Наказом Міністерства праці України №58 від 29.07.1993 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників.
Відповідно до пункту 1.1 Загальні положення Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Отже, зі змісту вказаних вище норм слідує, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.
Так, судом встановлено, що у позивача є в наявності трудова книжка НОМЕР_1 від 05.09.1986 (зворотна сторона а.с.69-76 та зворотна сторона) та вкладиш в трудову книжку НОМЕР_2 від 18.12.2020, які надані пенсійному органу при зверненні за призначенням пенсії.
У вказаній трудовій книжці та вкладиші в трудову книжку містяться записи про спірний період роботи ОСОБА_1 , зокрема відповідно до прохальної частини позовних вимог з 28.02.2007 по 09.03.2022 (зворотна сторона а.с.68,69, 73-76 та зворотна сторона) зокрема:
- з 14.06.2006 прийнятий помічником бурильщика в цех поточного і капітального ремонту нафтових і газових скважин вахтово-експедиційним методом роботи, Наказ №368-к від 14.06.2006;
- з 01.07.2006 переведений бурильщиком цеху поточного і капітального ремонту нафтових і газових скважин вахтово-експедиційним методом, Наказ №41-к від 30.06.2006 (запис 21);
- 01.01.2008 присвоєний 6-й розряд бурильщика, Наказ №922-к від 29.12.2007;
- з 24.04.2008 звільнений за власним бажанням, Наказ від 24.04.2008 №261-к;
- 13.03.2008 прийнятий бурильщиком по вахтовому методу роботи в цех капітального ремонту скважин, Наказ від 13.03.2008 №80-к;
- з 26.06.2008 трудовий договір розірвано за згодою сторін, Наказ від 26.06.2008 №171-к;
- з 18.08.2010 прийнятий бурильщиком по вахтовому методу роботи, Наказ №149-к від 18.08.2010;
- з 21.11.2011 трудовий договір розірвано за згодою сторін, Наказ №120-к від 21.11.2011;
- 16.12.2012 прийнятий в цех поточного капітального ремонту скважин бурильщиком капітального ремонту скважин шостого розряду, вахтовим методом, Наказ №942 від 15.12.2011;
- 01.09.2013 переведено в цех поточного капітального ремонту вахтовим методом, Наказ №1649 від 01.09.2013;
- з 07.10.2017 трудовий договір припинений у зв`язку із закінченням його строку, Наказ 1447 від 06.10.2017;
- з 11.10.2017 прийнятий в цех поточного капітального ремонту скважин машиністом підйомника шостого розряду, вахтовим методом, Наказ №1836 від 11.10.2017;
- з 11.10.2019 трудовий договір припинено у зв`язку із закінченням його строку, Наказ №1554 від 11.10.2019;
- з 16.10.2019 прийнятий в цех поточного капітального ремонту скважин машиністом підйомника шостого розряду, вахтовим методом, Наказ №1891 від 15.10.2019;
- 14.10.2020 трудовий договір припинено у зв`язку із закінченням його строку, Наказ №1381 від 12.10.2020,
Відповідно до вкладиша в трудову книжку НОМЕР_2 від 18.12.2020 (зворотна сторона а.с.68,69):
- 19.12.2020 прийнятий в цех поточного капітального ремонту скважин машиністом підйомника шостого розряду, вахтовим методом, Наказ №18.12.2020;
- 01.04.2021 переведений в цех капітального ремонту скважин машиністом підйомника сьомого розряду, вахтовим методом, Наказ т№8 від 01.04.2021;
- 09.03.2022 трудовий договір розірвано за ініціативою робітника, Наказ від 05.03.2022.
Суд констатує, що жодних виправлень, підчищень тощо у трудовій книжці позивача немає, тобто позивач має належним чином оформлену трудову книжку та вкладиш в трудову книжку, в яких містяться відповідні записи про спірні періоди роботи із відомостями, які відповідають вимогам законодавства.
Вказані записи у трудовій книжці та вкладиш в трудову книжку скріплені і засвідчені підписом уповноваженої особи роботодавця та відповідною печаткою, не містять ні виправлень/підтирань, ні інших застережень, які б давали підстави сумніватись у їх правдивості.
Доказів, які б свідчили про недостовірність таких записів, відповідачем суду не надано, як і не надано оцінки не зарахування спірного періоду у рішенні про відмову у призначенні пенсії, а тому останні безпідставно не взяті до уваги відповідачем для призначення пенсії за віком.
Аналогічна правова позиція щодо того, що трудова книжка є основним документом, який підтверджує стаж особи, викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як уже зазначено вище, відповідачем у відзиві зазначено підставу для неврахування до страхового стажу позивача періодів роботи з 28.02.2007 по 09.03.2022 у російській федерації є те, що з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Однак, такі висновки є необґрунтованими і безпідставними, оскільки Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 була чинна як для України, так і для росії в спірні періоди роботи позивача. А те, що 24.02.2022 російська федерація країна-агресор повномасштабно вторглась на територію України, не може нівелювати право особи, в даному випадку позивача, на справедливе пенсійне забезпечення.
Також суд зазначає, що відповідно до Постанови КМУ від 29.11.2022 №1328 Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення (далі Постанова №1328), Україна вийшла з вищезазначеної Угоди. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022. Отже, до набрання чинності Постановою №1328, Україна як держава-учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно із Угодою.
Відтак, Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 підлягає застосуванню при зарахуванні спірного стажу роботи позивача в російській федерації, оскільки вказана Угода була чинною на момент набуття позивачем відповідного стажу.
Також, згідно з приписами пункту 2 статті 13 названої Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Окрім цього, відповідно до частини 3 статті 23 Загальної декларації прав людини, пункту 4 частини 1 Європейської соціальної хартії та статті 46 Конституції України, працівники у старості мають право на пенсію, що є основним джерелом існування, яка має забезпечувати достатній життєвий рівень.
При цьому, відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
В Рішенні Конституційного Суду №1-рп/99 від 09.02.1999 щодо тлумачення частини першої вказаної статті 58 Конституції України зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалась тільки в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України). Проте, Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.
За статтею 151-2 Конституції України, рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскарженим.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19.06.2018 у справі №820/5348/17, розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу закону (крім випадків, якщо у самому законі не визначений інший порядок), що узгоджується з принципом правої визначеності.
Таким чином, суд констатує, що оскільки позивач працював у російській федерації в той час, коли усі вищевказані міжнародні договори були чинні, у пенсійного органу не було підстав не зараховувати стаж роботи позивача на території російської федерації.
Отже, при обставинах, що склались у зв`язку з повномасштабним вторгненням 24.02.2022 російської федерації на територію України та військовою агресією по відношенню до громадян України, пенсійним органом не може бути відмовлено у врахуванні стажу позивача за періоди роботи на території росії, які мали місце до вказаних подій.
Відтак, з врахуванням вищенаведених норм та висновків суду про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, суд вважає протиправною бездіяльність органу пенсійного фонду щодо не зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи з 28.02.2007 по 09.03.2022 на території російської федерації.
Щодо позовних вимог в частині не зарахування відповідачем пільгового стажу (Список №2) періодів роботи з 03.07.1989 по 24.01.1992; з 25.01.1992 по 25.02.1993, з 01.10.2001 по 01.05.2005; з 01.07.2006 по 26.06.2008; з 18.08.2010 по 21.11.2011; з 16.12.2011 по 31.08.2013; з 01.09.2013 по 07.10.2017; з 11.10.2017 по 11.10.2019; з 16.10.2019 по 14.10.2020 суд зазначає таке.
Як вказувалося вище по тексту, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Згідно із записами трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_1 та вкладиша в трудову книжку НОМЕР_2 від 18.12.2020 (а.с.12-19,21,22), останній зокрема:
- з 03.07.1989 прийнятий помічником бурильника 4 розряду на Первомайський участок вахтовим методом роботи (Наказ №94 від 28.06.1989);
- 11.01.1991 Первомайський участок глибокого буріння належить Спеціалізованому геологорозвідувальному об`єднанню «Спецгеологорозвідка» (Наказ №05 від 11.01.1991);
- 24.12.1991 у зв`язку із ліквідацією «Спецгеологорозвідка» створено Івано-Франківську геологорозвідувальну експедицію (Наказ №55 від 24.12.1991);
- 03.01.1992 Первомайська дільниця глибокого буріння перейменована в Харківську ГРП. Переведений помічником бурильника 4 розряду по вахтовому методу роботи, Наказ №2 від 03.01.1992;
- 25.01.1992 переведений машиністом бурової установки 4 розряду Харківської ГРП по вахтовому методу роботи, Наказ 19-к від 27.01.1992;
- 01.06.1993 Івано-Франківська геологорозвідувальна експедиція реорганізована в Прикарпатське державне підприємство «Спецгеологорозвідка Мінпрому України», Наказ 291.03.93, Наказ 77 від 30.04.1993;
- 26.02.1993 переведений водієм автомашини КАМАЗ КО-505 Харківської ГРП з вахтовим методом роботи, Наказ 13 від 01.03.1993 (примітка: у зв`язку із порушенням нумерації вважати запис 11 як запис 10, а запис 10 як запис 11);
- 16.10.1995 звільнений по статті 38 КЗпП України (по власному бажанню) (Наказ 105 від 13.10.1995;
- 17.06.1996 прийнятий водієм автомашини МАЗ 500 в Харківську геологорозвідувальну партію по вахтовому методу роботи (Наказ №56 від 11.06.1996);
- 31.01.1997 звільнений по статті 38 КЗпП України за власним бажанням (Наказ 17 від 30.01.1997);
- 11.02.1997 прийнятий помічником бурильщика експлуатаційного і розвідувального буріння скважини на нафту і газ 4 розряду (Наказ 28-к від 10.02.1997);
- 18.03.1997 переведений помічником бурильщика 4 розряду на водяний станок ІБА-ІБВ (Наказ 64-к від 28.03.1997);
- Шебелинське управління бурових робіт з 01.01.1999 перейменовано в Шебелинське відділення бурових робіт. Наказ філії бурового управління «Укрбургаз» №395 від 29.12.1998;
- з 01.10.2001 переведений машиністом бурової установки 4 розряду, Наказ 196-К від 14.12.2001;
- 15.12.2001 присвоєно 5-й розряд машиніста бурової установки водяних свердловин, Наказ 256-К від 14.12.2001;
- з 01.05.2005 звільнено за згодою сторін (Наказ №51-К від 29.04.2005);
- 14.06.2006 прийнятий помічником бурильщика в цех поточного і капітального ремонту нафтових і газових скважин вахтово-експедиційним методом роботи (Наказ №368-к від 14.06.2006);
- з 01.07.2006 переведений бурильщиком цеха поточного і капітального ремонту нафтових і газових скважин вахтово-експедиційним методом роботи (Наказ №410-к від 30.06.2006);
- 01.01.2008 присвоєний 6-й розряд бурильщика (Наказ №922-к від 29.12.2007);
- з 24.04.2008 звільнений за власним бажанням (Наказ від 24.04.2008 №261-к);
- 13.03.2008 прийнятий бурильщиком по вахтовому методу роботи в цех капітального ремонту скважин (Наказ від 13.03.2008 №80-к);
- з 26.06.2008 трудовий договір розірвано за згодою сторін (Наказ від 26.06.2008 №171-к);
- з 18.08.2010 прийнятий бурильщиком по вахтовому методу роботи (Наказ №149-к від 18.08.2010;
- з 21.11.2011 трудовий договір розірвано за згодою сторін, Наказ №120-к від 21.11.2011;
- 16.12.2012 прийнятий в цех поточного капітального ремонту скважин по вахтовому методу, Наказ №942 від 15.12.2011;
- 01.09.2013 переведено в цех поточного капітального ремонту вахтовим методом, Наказ №1649 від 01.09.2013;
- з 07.10.2017 трудовий договір припинений у зв`язку із закінченням його строку, Наказ 1447 від 06.10.2017;
- з 11.10.2017 прийнятий в цех поточного капітального ремонту скважин машиністом підйомника шостого розряду, вахтовим методом, Наказ №1836 від 11.10.2017;
- з 11.10.2019 трудовий договір припинено у зв`язку із закінченням його строку, Наказ №1554 від 11.10.2019;
- з 16.10.2019 прийнятий в цех поточного капітального ремонту скважин машиністом підйомника шостого розряду, вахтовим методом, Наказ №1891 від 15.10.2019;
- 14.10.2020 трудовий договір припинено у зв`язку із закінченням його строку, Наказ №1381 від 12.10.2020.
Суд зауважує, що жодних виправлень, підчищень тощо у трудовій книжці позивача немає, тобто позивач має належним чином оформлену трудову книжку, в якій містяться відповідні записи про спірні періоди роботи із відомостями, які відповідають вимогам законодавства.
Доказів, які б свідчили про недостовірність таких записів, відповідачем суду не надано, а тому останні безпідставно не взяті до уваги відповідачем для призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Аналогічна правова позиція щодо того, що трудова книжка є основним документом, який підтверджує стаж особи, викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.
Згідно з Формою ПС-право ОСОБА_1 зараховано такі періоди:
- з 01.09.1983 по 01.03.1987 навчання у вищих/середніх закладах - 03 роки 06 місяців 01 день;
- з 02.03.1987 по 28.04.1987 - 00 років 01 місяць 27 днів;
- з 29.05.1987 по 27.05.1989 (військова строкова служба) 01 рік 11 місяців 29 днів;
- з 03.07.1989 по 03.01.1992 - 02 роки 06 місяців 01 день (оскаржуваний період не зараховано за Списком №2);
- з 04.01.1992 по 25.01.1992 00 років 00 місяців 22 дні (оскаржуваний період - не зараховано за Списком №2);
- з 26.01.1992 по 26.02.1993 01 рік 01 місяць 01 день (оскаржуваний період - не зараховано за Списком №2);
- з 27.02.1993 по 16.10.1995 02 роки 07 місяців 20 днів;
- з 17.06.1996 по 31.01.1997 00 років 07 місяці 15 днів;
- з 11.02.1997 по 18.03.1997 00 років 01 місяць 08 днів;
- з 19.03.1997 по 01.10.2001 04 роки 06 місяців 13 днів;
- з 02.10.2001 по 31.12.2003 02 роки 03 місяці 00 днів (оскаржуваний період, не зараховано за Списком №2);
- з 01.01.2004 по 19.12.2004 01 рік 00 місяців 00 днів (оскаржуваний період, не зараховано за Списком №2);
- з 20.12.2004 по 01.05.2005 Список №2 00 років 06 місяців 00 днів (оскаржуваний період - зараховано);
- 25.07.2005 по 28.02.2007 01 рік 07 місяців 07 днів (не зараховано з 01.07.2006 по 26.06.2008 по Списку №2);
- з 25.10.2022 по 16.11.2023 01 рік 01 місяць 09 днів;
- 17.11.2023 по 30.09.2024 00 років 11 місяців 00 днів.
Також, згідно із записами трудової книжки до страхового та пільгового стажу не взяті до уваги та незараховані такі періоди:
- з 18.08.2010 по 21.11.2011 01 рік 04 місяці 03 дні (оскаржуваний період - не зараховано за Списком №2);
- з 16.12.2011 по 07.10.2017 05 років 09 місяців 22 дні (оскаржуваний період - не зараховано за Списком №2);
- з 11.10.2017 по 11.10.2019 02 роки 00 місяців 01 день;
- з 16.10.2019 по 14.10.2020 00 років 11 місяців 29 днів.
Таким чином, суд встановив, що ОСОБА_1 у період з 03.07.1989 по 24.01.1992; з 25.01.1992 по 25.02.1993, з 01.10.2001 по 01.05.2005; з 01.07.2006 по 26.06.2008; з 18.08.2010 по 21.11.2011; з 16.12.2011 по 31.08.2013; з 01.09.2013 по 07.10.2017; з 11.10.2017 по 11.10.2019; з 16.10.2019 по 14.10.2020 перебував на посаді помічника бурильника, бурильника та машиніста бурової установки по вахтовому методу роботи, які передбачені Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників.
При цьому, відповідно до пункту 3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно з пунктом 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Порядком №637 додатком №5 затверджено форму Довідки про підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
ОСОБА_1 разом із заявою про призначення пенсії надав органу пенсійного забезпечення довідку №126 від 19.09.1997 про підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (а.с.23,52).
Зі змісту вказаної довідки слідує, що ОСОБА_1 працював повний робочий день в польових умовах у виробництві геологорозвідувальних робіт на посаді помічника бурильника 4 го розряду, яка передбачена Списком №2.
Вказана довідка видана на підставі первинних документів (особова карточка форми Т-2, накази №19 від 27.01.1992, №13 від 01.03.1993, відомостей по зарплаті), така містить відтиск печатки підприємства, дату та номер, а також підписи директора Прикарпатського державного підприємства «Спецгеологорозвідка» та старшого інспектора підприємства.
Суд погоджується з доводами відповідача про те, що означена довідка видана не за формою, затвердженою Додатком №5 Порядку №637, оскільки, такий прийнятий лише 12.08.1993 тобто, після спірного періоду, позаяк, суд не погоджується з доводами відповідача щодо не зарахування до пільгового стажу позивача періодів роботи згідно пільгової довідки №126 від 19.05.1997.
Щодо процедури атестації робочих місць з 22.08.1992 по 26.02.1993 та з 01.10.2001 по 01.05.2005 (зараховано з 20.12.2004 по 01.05.2005), суд зазначає таке.
Атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з Порядком проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 №442 (далі - Порядок №442), та Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими постановою Міністерства праці України (далі - Мінпраці) від 01.09.1992 №41 (далі - Методичні рекомендації).
Результати атестації використовуються при встановлені пенсій за віком на пільгових умовах, пільг і компенсацій за рахунок підприємств та організацій, обґрунтуванні пропозицій про внесення змін і доповнень до списків №1 і 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення, а також для розробки заходів щодо поліпшення умов праці та оздоровлення працюючих.
Необхідність проведення атестації робочих місць, як і видання необхідного наказу за результатами такої атестації, введено в Україні з 22.08.1992 з набуттям чинності Постанови КМУ "Про порядок проведення атестації робочих місць за умовами праці" №442 від 01.08.1992.
Відповідно до пункту 4.5 Порядку №383, якщо ж атестація з 21.08.1992 не проводилася чи за результатами атестації, вперше проведеної після 21.08.1997, право не підтвердилось, до пільгового стажу зараховується лише період роботи із шкідливими умовами праці на даному підприємстві, в установі чи організації до 21.08.1992 включно, тобто до набуття чинності Порядком проведення атестації робочих місць. У такому ж порядку зараховується пільговий стаж, якщо за результатами атестації, вперше проведеної до 21.08.1997, право на пільгове пенсійне забезпечення не підтвердилось.
Порядок №442 та Методичні рекомендації передбачають: установлення факторів і причин виникнення несприятливих умов праці; санітарно-гігієнічне дослідження факторів виробничого середовища, важкості й напруженості трудового процесу на робочому місці; комплексну оцінку факторів виробничого середовища і характеру праці на відповідність їхніх характеристик стандартам безпеки праці, будівельним та санітарним нормам і правилам; установлення ступеня шкідливості й небезпечності праці та її характеру за гігієнічною класифікацією; обґрунтування віднесення робочого місця до категорії зі шкідливими (особливо шкідливими), важкими (особливо важкими) умовами праці; визначення (підтвердження) права працівників на пільгове пенсійне забезпечення за роботу у несприятливих умовах; складання переліку робочих місць, виробництв, професій та посад із пільговим пенсійним забезпеченням працівників; аналіз реалізації технічних і організаційних заходів, спрямованих на оптимізацію рівня гігієни, характеру і безпеки праці.
За змістом пунктів 8 та 9 Порядку №442, проведення атестації робочих місць відомості про результати атестації робочих місць заносяться до карти умов праці, форма якої затверджується Мінпраці разом з Міністерством охорони здоров`я України. Перелік робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників, який складається за результатами проведеної атестації робочих місць, після погодження з профспілковим комітетом затверджується наказом по підприємству, організації і зберігається протягом 50 років. Витяги з наказу додаються до трудової книжки працівників, професії та посади яких внесено до переліку.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільгове пенсійне забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.
Відповідно до пункту 4 Порядку №442 та підпункту 1.5 пункту 1 Методичних рекомендацій, періодичність атестації встановлюється підприємством у колективному договорі, але не рідше одного разу на 5 років. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника (власника) підприємства, організації.
Якщо чергова атестація була проведена з порушенням передбачених пунктом 4 Порядку проведення атестації строків, а працівник до її проведення виконував роботу, яка дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, цей період його роботи має бути зарахований до пільгового стажу за результатами попередньої атестації.
Крім цього, особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №1 та №2, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця або було проведено її з порушенням, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 чи №2, відповідно до статті 13 Закону №1788-XII.
При цьому на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпрацю.
Суд зазначає, що доказів роботи ОСОБА_1 неповні робочі місяці у період з 03.07.1989 по 03.01.1992, з 03.01.1992 по 22.01.1992 та з 25.01.1992 по 26.02.1993 згідно пільгової довідки №126 від 19.05.1997 матеріали справи не містять.
Таким чином, є протиправними доводи ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо неврахування до пільгового стажу позивача за Списком №2 періодів роботи з 03.07.1989 по 03.01.1992, з 03.01.1992 по 22.01.1992 та з 25.01.1992 по 26.02.1993 згідно пільгової довідки №126 від 19.05.1997.
Щодо зарахування пільгового періоду з 20.12.2004 по 01.05.2005 та згідно Форми ПС право такий період зараховано, а тому у цій частині позовних вимог слід відмовити.
Щодо зарахування до пільгового стажу періоду роботи позивача з 11.02.1997 по 17.03.1997 то суд зазначає, що згідно Форми ПС право вказаний період зараховано до страхового стажу позивача, оскільки, у відповіді на відзив від 26.05.2025 позивач уточнив, що прохальна частина позовних вимог не містить вимоги зарахування цього періоду до пільгового стажу (Список №2) то такий не є спірним в даній адміністративній справі.
Необхідно зазначити, що відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Частиною 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Відповідно до пункту 4 частини 4 статті 246 КАС України у мотивувальній частині рішення зазначаються: чи були і ким порушені, не визнані або оспорювані права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку.
Згідно із частиною 7 статті 246 КАС України висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення).
Системний аналіз, зазначених норм КАС України дає підстави дійти висновку про те, що в порядку адміністративного судочинства здійснюється захист уже порушених прав особи (при цьому, між сторонами уже виникли правовідносини, з яких у свою чергу виник публічно-правовий спір), а не захист від можливих порушень прав у майбутньому.
В той же час, в спірних правовідносинах позивач фактично вказує про захист від можливого порушення його прав у майбутньому та не надає суду доказів порушення таких прав при зверненні до суду.
При цьому, суд зазначає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є саме наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.
Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15.08.2019 у справі № 1340/4630/18.
Отже, у разі наявності порушення вимог закону рішеннями, діями суб`єкта владних повноважень, зазначене не є достатньою і самостійною підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання таких протиправними є доведеність позивачем порушених його прав цими рішеннями/діями.
В даному випадку, визначаючи належний спосіб захисту і відновлення права, позивач не врахував наступного.
Так, відповідно до пунктів 4.1, 4.2, абзацу 3 пункту 4.3 і пункту 4.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (далі Порядок №22-1), заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію.
Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів.
Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Після призначення пенсії електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Із вказаного слідує, що після реєстрації заяви ОСОБА_1 , органом пенсійного забезпечення, який її розглядав і вирішував за принципом екстериторіальності питання про наявність чи відсутність права на пенсію, в розумінні Порядку №22-1, є Головне управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Отже, саме ГУ ПФУ в Дніпропетровській області є повноважним територіальним органом Пенсійного фонду України, визначеним за принципом екстериторіальності, що розглянув заяву позивача про призначення пенсії, який повинен вчинити дії зобов`язального характеру за наслідками скасування прийнятого ним протиправного рішення.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду щодо застосування норм права в аналогічних спірних правовідносинах, висловленій у постанові від 08.02.2024 у справі №500/1216/23.

При вирішенні позовної вимоги про зобов`язання ГУ ПФУ в Дніпропетровській області зарахувати до пільгового стажу за Списком №2 періодів роботи ОСОБА_1 з 18.08.2010 по 21.11.2011; з 16.12.2011 по 31.08.2013; з 01.09.2013 по 07.10.2017; з 11.10.2017 по 11.10.2019; з 16.10.2019 по 14.10.2020, суд вказує на таке.

Призначення, перерахунок, нарахування та виплата пенсій відноситься до дискреційних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України.

Відповідно до частини 1 статті 58 Закону №1058-IV, пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Разом з тим, орган пенсійного забезпечення, ані у відзиві на позовну заяву, ані у спірному рішенні не зазначив підстав неврахування до пільгового стажу роботи (Список №2) періодів роботи позивача з 18.08.2010 по 21.11.2011; з 16.12.2011 по 31.08.2013; з 01.09.2013 по 07.10.2017; з 11.10.2017 по 11.10.2019 та з 16.10.2019 по 14.10.2020.

За таких обставин, адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (частини 1, 2 статті 77 КАС України).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд за правилами статті 90 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

В силу вимог частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Водночас, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 2 статті 9 КАС України).

У разі задоволення позову суд, застосовуючи припису пункту 10 частина 2 статті 245 КАС України, може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (абзац 2 частини 4 статті 245 КАС України).

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, зважаючи на встановлення у справі не виконання відповідачем при розгляді заяви позивача власних повноважень в належному і повному обсязі, суд дійшов висновку, що ефективним способом відновлення порушених відповідачем прав позивача буде:

- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 18.03.2025 №02 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 за №1058-IV;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи в російській федерації з 28.02.2007 по 09.03.2022;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до пільгового стажу роботи за Списком №2 періоди роботи ОСОБА_1 з 03.07.1989 по 24.01.1992; з 25.01.1992 по 26.02.1993, з 01.10.2001 по 01.05.2005; з 01.07.2006 по 26.06.2008;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.03.2025, в частині наявності підстав для врахування до пільгового стажу роботи за Списком №2 періодів роботи з 18.08.2010 по 21.11.2011; з 16.12.2011 по 31.08.2013; з 01.09.2013 по 07.10.2017; з 11.10.2017 по 11.10.2019; з 16.10.2019 по 14.10.2020, з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.03.2025 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 за №1058-IV, з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні.

Підсумовуючи свої висновки, суд вважає, що позов належить задовольнити частково.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому, суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Так як позивач, згідно з квитанцією за №9956-5449-7313-8778 від 09.04.2025 підтвердив сплату судового збору за звернення до суду із даним позовом у загальному розмірі 1 211,20 грн (а.с.1), а доказів понесення сторонами будь-яких інших витрат, пов`язаних з розглядом справи суду не надано, підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача частина сплаченого ним судового збору у розмірі 605,60 грн., що пропорційно становить 50% від задоволених позовних вимог.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статями 139, 241-246, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 18.03.2025 №02 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 за №1058-IV.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи в російській федерації з 28.02.2007 по 09.03.2022.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до пільгового стажу роботи за Списком №2 періоди роботи ОСОБА_1 з 03.07.1989 по 24.01.1992; з 25.01.1992 по 26.02.1993, з 01.10.2001 по 01.05.2005; з 01.07.2006 по 26.06.2008.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.03.2025, в частині наявності підстав для врахування до пільгового стажу роботи за Списком №2 періодів роботи з 18.08.2010 по 21.11.2011; з 16.12.2011 по 31.08.2013; з 01.09.2013 по 07.10.2017; з 11.10.2017 по 11.10.2019; з 16.10.2019 по 14.10.2020, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.03.2025 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 за №1058-IV, з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 ) сплачений судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 ;

відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, адреса: вул. Набережна Перемоги, буд. 26, м. Дніпро, 49094, .

Суддя /підпис/ Тимощук О.Л.