Справа № 129/2118/25
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2025-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

26 листопада 2025 р. Справа № 129/2118/25

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Альчук М.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Гайсинського районного суду Вінницької області з позовом до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 13.06.2025 року вказану справу направлено за підсудністю до Вінницького окружного адміністративного суду.

Так, ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду 10.07.202 року вказану справу прийнятого до свого провадження та залишено без руху.

Відповідачем було уточнено суб`єктний склад справи, а саме, відповідачем визначено головне управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області.

Ухвалою суду від 24.07.2025 року відкрито провадження у цій справі.

Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався.

Ознайомившись із наявними матеріалами справи, судом встановлено такі обставини.

15.04.2025 року позивач звернувся до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за віком згідно ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

За принципом екстериторіальності вказану заяву було розглянуто головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Так, вказаним територіальним органом прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії від 24.04.2025 року № 79. Зокрема, зауважено, що страховий стаж позивача становить 31 рік 0 місяців 2 дні. Разом з тим, до заяви про призначення пенсії не долучено документів, що підтверджують пільговий стаж.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд керується таким.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду регулюють Закони України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон № 1788-ХІІ), від 09.07.2003 року № 1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV).

Частинами 1 та 2 статті 24 Закону № 1058-IV визначено, що страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно із частиною 4 статті 24 Закону № 1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону (частина 1 статті 114 Закону № 1058-IV).

Зокрема, відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Відповідно до трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 останній у період з 02.12.1993 року по 11.05.2010 року працював на посаді слюсаря-ізолювальника та ізолювальника, які відповідно до Списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах чинних на моменти працевлаштування позивача відносилися до Списку № 2.

Окрім того, згідно запису трудових книжки від 23.07.2002 року згідно атестації робочих місць посада позивача включена до списку № 2.

Разом з тим, головним управлінням Пенсійного фонду України у Запорізькій області вказаний стаж не врахований до пільгового, з огляду на те, що відповідачем не додано довідок, що підтверджують пільговий стаж роботи або ж рішення комісії з питань підтвердження пільгового стажу.

Так, згідно з підпунктом 5 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постанова правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, що документом, який підтверджує право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах є, зокрема, довідка про підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній відповідно до пункту 20 Порядку підтвердження наявного стажу роботи (у випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах згідно з пунктами 1-6, 8 частини другої, частиною третьою статті 114 Закону та пунктом 23 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону). У разі ліквідації підприємства, установи, організації без визначення правонаступника пільговий стаж підтверджується комісією з питань підтвердження стажу роботи, що дає право на призначення пенсії, згідно з Порядком підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу для призначення пенсії, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 10 листопада 2006 року № 18-1, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2006 року за № 1231/13105 (далі - Порядок підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу для призначення пенсії). Орган, що призначає пенсію, додає рішення цієї комісії.

Суд зазначає, що трудовою книжкою підтверджується працевлаштування посадах, що передбачений Списками.

Водночас відомості про працевлаштування повний робочий день трудова книжка не містить.

Судом враховано, що з метою підтвердження пільгового стажу, позивач звернувся до комунальної установи "Гайсинський районний трудовий архів" та до Державного архіву Вінницької області із метою отримання довідок за вищезазначений період.

Разом з тим, вказаними установами зауважено, що документи СПМК-58 Вінницького тресту "Спецсільгоспмонтаж" до архівів на зберігання не надходили.

Суд зазначає, що положенням ч. 3 ст. 44 Закону № 1058-IV передбачено право відповідача на проведення перевірки. Згідно до п. 4.2. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 1058-IV, затвердженого Постановою Правління ПФУ від 07.07.2014 року № 13-1, при прийманні документів орган, що призначає пенсію: перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Тобто суд наголошує, що відповідач, маючи сумніви щодо підтвердження факту наявності у позивача пільгового стажу та враховуючи конкретні обставини справи, має право на звернення до підприємства на якому працювала особа із вимогою про надання необхідних додаткових документів. Також, відповідач повинен був сприяти позивачу у отриманні та надані документів в підтвердження пільгового стажу.

Більше того згідно Порядку підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу для призначення пенсії, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 10.11.2006 № 18-1, підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу роботи для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років та періодів роботи на підприємствах, які розташовані на тимчасово окупованій території, здійснюється комісіями з питань підтвердження стажу роботи, що дає право на призначення пенсії (далі - Комісії).

Разом питання, вказане питання відповідачем не ініційовано.

Більше того, поза увагою суду не може залишитися той факт, що з 2004 року працює Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що містить, зокрема, персоніфіковані відомості про застрахованих осіб та інформація про нарахування страхових внесків, про трудовий та страховий стаж, особливі умови праці, які дають право на пільги в пенсійному забезпеченні та із загальнообов`язкового державного соціального страхування, період, який відповідно до законодавства зараховується до страхового стажу без сплати страхових внесків, кількість календарних днів перебування у трудових та цивільно-правових відносинах, проходження служби за відповідний місяць, що подаються страхувальниками у складі звітності (абз. 2 п. 2 розділу IV Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014 № 10-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27.03.2018 № 8-1).

Водночас, органом Пенсійного фонду не здійснено відповідної перевірки відомостей як шляхом опрацювання електронних баз даних, так і шляхом здійснення перевірки у рамках процедури, передбаченої законодавством.

Окремо суд зауважує, що рішення, яке є предметом спору, не відповідає вимогам мотивування (обґрунтування) адміністративного акта, визначеним ст. 72 Закону України від 17.02.2022 № 2073-IX "Про адміністративну процедуру".

Мотивування (обґрунтування) рішення про відмову у призначенні пенсії не забезпечує належну можливість правильно його зрозуміти, оскільки в цьому рішенні відсутня детальна правова оцінка обставин, виявлених пенсійним органом, та чітке зазначення висновків, зроблених на підставі такої правової оцінки виявлених обставин; відсутнє посилання на докази або інші матеріали справи, на яких ґрунтуються висновки пенсійного органу, тощо.

У рішенні, яке є предметом спору, відповідачем не наведено чітких висновків про відсутність підстав для зарахування спірного періоду роботи до пільгового стажу; не наведено правову оцінку всім обставинам, що мали значення для його прийняття, оскільки не забезпечило повноту встановлення таких обставин.

Вказане, у свою чергу, свідчить про формальний розгляд заяви позивача.

Відтак, оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Обираючи належно спосіб захисту, суд керується наступним.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Отже, "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Враховуючи те, що відповідач не здійснив належної оцінки наявного у позивача стажу, не вчинив жодних дій, передбачених законодавством з метою підтвердження наявного стажу, суд дійшов до висновку, що належним захистом права позивача є зобов`язання головного управління Пенсійного фонду України повторно розглянути заяву позивача із урахування висновків суду.

Відтак, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області (просп. Соборний, буд. 158-Б, м. Запоріжжя, ) про визнання протиправним та зобов`язання вчинити дії, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області № 79 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пільгової пенсії.

Зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії на пільгових умовах від 15.04.2025 року, з урахування висновків суду, викладених у мотивувальній частині цього рішення.

В іншій частині позовних вимог -відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Альчук Максим Петрович