Справа № 320/51621/24
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2025-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Мельничука В.П.,

за участю секретаря Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25.06.2025 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт відповідача, а саме наказ від 06.11.2024 №442-к/тр про звільнення позивача з посади керівника секретаріату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

- поновити позивача на посаді керівника секретаріату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, стягнувши з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 06.11.2024 і по день ухвалення рішення судом;

- стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду, завдану його протиправним індивідуальним актом в розмірі 100 000 гривень.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25.06.2025 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернулась до Шостого апеляційного адміністративного суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що зазначена апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що наказом голови Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 23.02.2015 № 59-к/тр ОСОБА_1 призначена на посаду керівника секретаріату Комісії з 24 лютого 2015 року, як таку, що перебувала у кадровому резерві на цю посаду, тимчасово, на час перебування основного працівника у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Наказом голови Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 02.04.2015 № 114-к/тр у зв`язку із зміною структури і штатного розпису Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ОСОБА_1 призначена на посаду глави секретаріату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України з 03 квітня 2015 року.

Наказом голови Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 09.06.2015 № 245-к/тр у зв`язку із зміною структури і штатного розпису Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ОСОБА_1, главу секретаріату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, переведено на посаду керівника секретаріату Комісії з 09 червня 2015 року.

Наказом голови Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 06.11.2024 № 442-к/тр ОСОБА_1 звільнена із займаної посади керівника секретаріату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у зв`язку з припиненням державної служби, що обумовлено закінченням строку призначення на державну службу, визначеного пунктом 1 частини другої статті 34 Закону України «Про державну службу», і неприйняттям суб`єктом призначення рішення про повторне призначення на посаду, керуючись частиною першою статті 85 Закону України «Про державну службу».

Вважаючи протиправним наказ від 06.11.2024 №442-к/тр про звільнення позивача з посади керівника секретаріату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про притягнення до дисциплінарної відповідальності та про звільнення з посади, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що спірний наказ Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 06.11.2024 №442-к/тр прийнято на підставі, у межах та у спосіб, що передбачені законодавством України, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення є необґрунтованим, прийнятим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для розгляду справи.

Колегія суддів вважає доводи апелянта необґрунтованими та погоджується з рішенням суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII від 02 червня 2016 року (далі - Закон № 1402-VIII).

Згідно з частиною першою статті 92 Закону № 1402-VIII Вища кваліфікаційна комісія суддів України (далі також - Комісія) є державним колегіальним органом суддівського врядування, який на постійній основі діє у системі правосуддя України.

Частиною п`ятою статті 92 Закону № 1402-VIII встановлено, що порядок роботи Вищої кваліфікаційної комісії суддів України визначається цим Законом. Процедурні питання діяльності Комісії відповідно до цього Закону визначаються Регламентом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Відповідно до частини першої статті 102 Закону № 1402-VIII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) організаційне забезпечення діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України здійснює секретаріат.

Секретаріат очолює його керівник, який призначається на посаду за результатами конкурсу з урахуванням положень цього Закону та Закону України «Про державну службу».

Статтею 6 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII від 10 грудня 2015 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців.

У частині другій цієї статті встановлено, що до посад державної служби категорії «А» (вищий корпус державної служби) належать, зокрема, керівники апаратів Конституційного Суду України, Верховного Суду, вищих спеціалізованих судів та їх заступників, керівників секретаріатів Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та їх заступників, Голови Державної судової адміністрації України та його заступників.

Згідно з частинами першою, другою статті 34 Закону України «Про державну службу» призначення на посаду державного службовця здійснюється безстроково, крім випадків, визначених цим та іншими законами України.

Строкове призначення на посаду здійснюється у разі, зокрема: призначення на посаду державної служби категорії «А» - на п`ять років, якщо інше не передбачено законом, з правом повторного призначення без обов`язкового проведення конкурсу на ще один строк або переведення на рівнозначну або нижчу посаду до іншого державного органу.

Разом з тим, у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби - державна служба припиняється (п. 2 ч. 1 статті 83 Закону України «Про державну службу»).

Відповідно до частини першої статті 85 Закону України «Про державну службу» у разі призначення на посаду державної служби на певний строк державний службовець звільняється з посади в останній день цього строку.

Наведені правові норми дають підстави для висновку, що у зв`язку із закінченням строку призначення на посаду державної служби, та за відсутності підстав для призначення на ще один строк, державна служба припиняється, а суб`єкт призначення видає наказ про звільнення особи, яка була строково призначена на певну посаду.

При цьому, організаційними формами діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України є засідання у пленарному складі Комісії, у складі її палат та колегій залежно від питань, визначених цим Законом та Регламентом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (ч. 1 статті 98 Закону № 1402-VIII).

Відповідно до чинної редакції положень пунктів 193, 194 параграфу 14 розділу ІІІ Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженого рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 13 жовтня 2016 року № 81/зп-16 (в редакції рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 19 жовтня 2023 року № 119/зп-23) (далі - Регламент) керівника Секретаріату Комісії призначає на посаду та звільняє з посади Комісія у пленарному складі у своєму засіданні. Керівник Секретаріату Комісії призначається строком на 5 років.

Кандидатом на посаду керівника Секретаріату Комісії може бути лише переможець відповідного конкурсу, який відповідає кваліфікаційним вимогам, передбаченим Законом України «Про державну службу» для осіб, які претендують на зайняття посади державної служби категорії «А», Законом України «Про Вищу раду правосуддя» та Законом України «Про Вищу кваліфікаційну комісію суддів України».

Керівник Секретаріату Комісії має право звільнитися з посади за власним бажанням шляхом подання заяви у письмовій формі на розгляд Комісії.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 призначена на посаду керівника секретаріату Комісії з 24 лютого 2015 року, тимчасово, на час перебування основного працівника у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, згідно з наказом Комісії від 23.02.2015 № 59-к/тр.

В подальшому, відповідно до наказу голови Комісії від 02.04.2015 № 114-к/тр (у зв`язку із зміною структури і штатного розпису Вищої кваліфікаційної комісії суддів України) позивача призначено на посаду глави секретаріату Комісії з 03 квітня 2015 року, а наказом від 09.06.2015 № 245-к/тр (у зв`язку із зміною структури і штатного розпису Вищої кваліфікаційної комісії суддів України) - переведено з посади глави секретаріату Комісії на посаду керівника секретаріату Комісії з 09 червня 2015 року.

Варто зазначити, що тривале перебування позивача на вказаній посаді супроводжувалось неодноразовими змінами у спеціальному законодавстві, так і у законодавстві з питань державної служби.

Приписами Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010, який був чинний на той час, зокрема, статтею 109, передбачалось, що організаційне забезпечення діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України здійснює секретаріат, працівники якого є державними службовцями.

Працівники секретаріату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України призначаються на посади та звільняються з посад Головою Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у порядку, визначеному Законом України «Про державну службу».

Законом України «Про державну службу» № 4050-VI від 17.11.2011 не було передбачено до якої категорії посад належить займана позивачем посада, а саме керівника секретаріату Комісії.

Водночас, відповідно до частини другої статті 105 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI Голова Вищої кваліфікаційної комісії суддів України організовує роботу Комісії, визначає обов`язки заступника Голови, веде засідання Комісії, здійснює підготовку засідань Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та організовує діловодство. Голова Вищої кваліфікаційної комісії суддів України видає накази та доручення, які є обов`язковими до виконання.

Тобто, організацію роботи Комісії та функцію керівника державної служби здійснював і виконував її голова.

В подальшому, 01.05.2016 набрав чинності Закон України «Про державну службу» № 889-VIII від 10.12.2015, яким запроваджено нові принципи побудови і розвитку державної служби, зокрема, розмежування політичних та адміністративних посад, врегулювання статусу державного службовця, конкурсних процедур добору на державну службу, в тому числі на посади вищого корпусу державної служби, гарантування рівного доступу до державної служби.

За визначеннями, передбаченими у статті 2 цього Закону, керівник державної служби в державному органі (далі - керівник державної служби) - посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі.

Вказаним Законом запроваджено категорії посад державної служби, визначені у статі 6, до яких входять: категорія "А" (вищий корпус державної служби); категорія "Б"; категорія "В" - інші посади державної служби, не віднесені до категорій "А" і "Б".

У переліку посад за вказаними категоріями була відсутня посада - керівник секретаріату Комісії, однак вона належить до посад державної служби, яка визначена структурою і штатним розписом.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII було передбачено, що у державних органах, керівники або голови яких виконують повноваження керівників державної служби та з дня набрання чинності цим Законом втрачають статус державних службовців, утворюються посади керівників державної служби. Повноваження керівників державної служби до призначення на такі посади осіб за результатами конкурсу в порядку, визначеному цим Законом, продовжують виконувати керівники або голови відповідних державних органів, але не довше ніж до 1 січня 2017 року.

У пункті 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII зазначено, що інші державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби, визначені відповідно до цього Закону, продовжують виконувати свої посадові обов`язки у відповідному державному органі.

Таким чином, зміст вказаних норм свідчить про те, що Голова Комісії був одночасно керівником органу та керівником державної служби у Комісії, а позивач, як інший державний службовець, продовжувала виконувати свої посадові обов`язки керівника секретаріату, визначені Положенням про секретаріат Комісії.

Разом з тим, 07.11.2019 набрав чинності Закон України № 193-IX від 16 жовтня 2019 року «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» (далі - Закон № 193-IX).

Цим Законом внесено зміни, у тому числі, до статті 102 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зокрема:

- частину першу доповнено абзацом другим, відповідно до якого: «Секретаріат очолює його керівник, який призначається на посаду за результатами конкурсу з урахуванням положень цього Закону та Закону України «Про державну службу»;

- частину п`яту викладено в такій редакції: «Працівники секретаріату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України призначаються на посади та звільняються з посад у порядку, встановленому законодавством про державну службу».

Між тим, пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 193-IX встановлено, що з дня набрання ним чинності повноваження членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України припиняються, а керівник секретаріату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України призначається за результатами конкурсу з урахуванням вимог закону.

Законом України «Про державну службу» встановлено, що повноваження керівника державної служби в інших державних органах або в разі прямого підпорядкування окремій особі, яка займає політичну посаду, здійснює керівник апарату (секретаріату), посада якого належить до категорії «А» (вищого корпусу державної служби) (пункт 5 частини першої статті 17, абзац шостий пункту 1 частини другої статті 6 Закону № 889-VIII),

Таким чином, з 07.11.2019 керівник секретаріату Комісії є керівником державної служби у Вищій кваліфікаційній комісії суддів України, до посадових обов`язків якого належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі. Тобто, з набранням чинності Закону № 193-IX повноваження з питань державної служби та організації роботи Голови комісії перейшли до повноважень керівника секретаріату Комісії.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з змінами істотних умов державної служби з 07.11.2019 за посадою керівника секретаріату Комісії, а саме зміною основних посадових обов`язків в частині повноважень керівника держаної служби в Комісії, відповідно до статті 43 Закону № 889-VIII головою Комісії вручено позивачу повідомлення від 06.11.2019 №01-6473/19.

Вказаним повідомленням роз`яснено позивачу про право погодитись зі зміною істотних умов державної служби або відмовитись від продовження проходження державної служби в нових умовах шляхом подання відповідної заяви.

З вказаним повідомленням ОСОБА_1 ознайомлена 07.11.2019, про що свідчить її власний підпис на документі.

Поряд з цим, слід також зазначити, що відповідно до припису абзацу 6 пункту 1 частини другої статті 6 Закону № 889-VIII (чинного на час вручення повідомлення від 06.11.2019 №01-6473/19) було передбачено, що посада керівника секретаріату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та його заступника була включена до переліку посад державної служби категорії "А".

Водночас, частиною другою статті 34 Закону № 889-VIII встановлено, що призначення на посаду державної служби категорії "А" є строковим, а саме на п`ять років, якщо інше не передбачено законом, з правом повторного призначення без обов`язкового проведення конкурсу на ще один строк або переведення на рівнозначну або нижчу посаду до іншого державного органу.

У підпункті 2.3 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2018 року № 7-р/2018, Суд, ураховуючи юридичні позиції, раніше викладені у Рішенні від 8 червня 2016 року № 3-рп/2016, а також Доповідь «Верховенство права», схвалену Європейською Комісією «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev), зазначав, що конституційний принцип верховенства права вимагає законодавчого закріплення механізму запобігання свавільному втручанню органів публічної влади при здійсненні ними дискреційних повноважень у права і свободи особи.

За пунктами 44-51 вищезазначеної Доповіді принцип юридичної визначеності є істотно важливим для питання довіри до судової системи та верховенства права. Він є істотно важливим також і для плідності бізнесової діяльності, щоб генерувати розвиток та економічний поступ. Аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону (the law) легко доступним. Вона також зобов`язана дотримуватись законів (the laws), які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю.

Передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед - до його застосування та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, щоб особа мала можливість скерувати свою поведінку.

Потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними. У цьому контексті закон (a law), яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції.

Зважаючи на викладене, колегія суддів зазначає, що законодавство, яке регулювало спірні правовідносини, стосовно зміни істотних умов державної служби керівника секретаріату Комісії, було чітким та передбачуваним. Тому ознайомившись із повідомленням про зміну істотних умов державної служби, позивач був обізнаний із вищенаведеними умовами, зокрема, щодо тривалості строку повноважень та з подальшими наслідками припинення державної служби після його спливу.

Щодо доводів апелянта про те, що її призначено на посаду керівника секретаріату Комісії безстроково та подальше звільнення з вказаної посади є неможливим та суперечить Закону з огляду на статтю 58 Конституції України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Рішенням Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 дано офіційне тлумачення положенню вказаної вище частини першої статті 58 Конституції України.

В пункті 2 мотивувальної частин вказаного вище рішення Конституційний Суд України вказав наступне:

«В регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце».

Також, позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України, зокрема, у рішеннях Конституційного Суду України від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, згідно з висновками яких закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток із цього правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України стосовно порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами роз`яснив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному; звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього; загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori - «наступний закон скасовує попередній».

Отже, з урахуванням викладеного, дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, як наслідок, до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У контексті спірних правовідносин, колегія суддів зазначає, що проаналізувавши зміст, суть та спрямованість вказаних доводів апелянта, вбачається, що остання позиціонує себе державним службовцем категорії «А», не заперечує погодження зі змінами істотних умов державної служби на відповідній посаді та виконання своїх службових обов`язків, починаючи з 07.11.2019, тобто підтверджує виконання вимог того Закону, яким запроваджено відповідні зміни умов державної служби.

При цьому, безумовним правовим наслідком вказаного є набуття усього комплексу прав та обов`язків, притаманних державному службовцю вказаної категорії, у тому числі, й щодо п`ятирічного строку зайняття відповідної посади.

Враховуючи, що єдина визначена Законом № 889-VIII тривалість строку повноваження державного службовця категорії «А» (як обов`язковий елемент його правового статусу) становить 5 років, останнім днем вказаного строку (останній день державної служби позивача) є 06.11.2024.

При цьому, як свідчать матеріали справи, питання, яке стосувалось перебування позивача на відповідній посаді Комісією виносилось на розгляд у пленарному складі, однак Комісія у пленарному складі не здійснила волевиявлення, направленого на продовження державної служби з керівником Секретаріату Комісії ОСОБА_1, що могло стати підставою для продовження державної служби.

Апелянт у своїй апеляційній скарзі та додаткових поясненнях зауважує про те, що рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у пленарному складі про звільнення не приймалось, що є порушенням вказаного вище Регламенту, а тому голова Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, видаючи наказ від 06.11.2024 № 442-к/тр, діяв поза межами наданих йому законом повноважень.

Надаючи оцінку таким доводам апелянта колегія суддів зазначає, що неприйняття Комісією у пленарному складі рішення про продовження державної служби фактично є проявом її волевиявлення щодо завершення п`ятирічного строку повноважень, а отже рішенням про припинення державної служби в силу закону. У цих умовах виданий головою Комісії наказ від 06.11.2024 № 442-к/тр не є самостійним актом звільнення, а лише оформлює юридичний факт припинення державної служби, який настав.

Тобто, неухвалення Комісією у пленарному складі рішення про продовження державної служби з позивачем є реалізацією волевиявлення суб`єкта призначення щодо припинення проходження державної служби у зв`язку із завершенням установленого Законом п`ятирічного строку повноважень державного службовця категорії «А».

За цих обставин, голова Комісії, видаючи наказ від 06.11.2024 № 442-к/тр, діяв у межах наданих законом повноважень, виконавши свій обов`язок щодо належного оформлення факту припинення державної служби, який настав у силу закону, без необхідності додаткового рішення Комісії.

Отже, доводи апелянта про перевищення головою Комісії своїх повноважень є безпідставними, а оспорюваний наказ відповідає вимогам законодавства.

Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинне породжувати правових наслідків для його правомірності, крім випадків, прямо передбачених законом. Виходячи з міркувань розумності та доцільності деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти як вимоги не до самого акта, а до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на його прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, зумовлюють настання дефектних наслідків.

Проте, не кожен дефект акта робить його неправомірним. Фундаментальне порушення - це порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення. Процедурні порушення залежно від характеру можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його правомірність.

Порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.

У даному випадку, колегія суддів зазначає, що державна служба ОСОБА_1 припинилась в силу незалежних від волі сторін обставин, а саме спливу строку призначення на державну службу, визначеного пунктом 1 частини другої статті 34 Закону №889-VIII. Тобто, видача наказу про звільнення державного службовця відповідної категорії із займаної посади у разі припинення його державної служби є не правом голови Комісії, а є його обов`язком.

За таких обставин, в даному випадку, порушення процедури не може вплинути на зміст або результат рішення, а тому не може вважатися неправомірним.

Отже, оскільки правові наслідки закінчення строку перебування на державній службі передбачені пунктом 2 частини 1 статті 83 Закону №889-VIII, відповідно до якого державна служба припиняється у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону), та частиною 1 статті 85 Закону №889-VIII, відповідно до якого у разі призначення на посаду державної служби на певний строк державний службовець звільняється з посади в останній день цього строку, то з огляду на наявні у справі докази, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що спірний наказ прийнятий на підставі та в межах повноважень, передбачених чинним законодавством, відтак підстав для його скасування немає.

При цьому, оскільки позовні вимоги про поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимоги про визнання протиправними та скасування наказу про звільнення позивача, то відповідно такі вимоги також не підлягають задоволенню.

Щодо долучених представником позивача до додаткових письмових пояснень від 18.11.2025 нових доказів, а саме копії адвокатського запиту на адресу ОСОБА_2 та нотаріально завіреного оригіналу заяви свідка ОСОБА_2 , то колегія суддів не бере їх до уваги, оскільки в силу приписів частини 4 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Зі змісту додаткових письмових пояснень від 18.11.2025 відповідних поважних причин не встановлено. Більше того, колегія суддів звертає увагу, що під час розгляду справи в суді першої інстанції представнику позивача було відомо про наявність зауважень до проєкту спірного наказу та обставини, на які він наразі посилається. Отже, позивач мав реальну можливість подати відповідні докази ще під час розгляду справи в суді першої інстанції, проте цього не зробив без об`єктивних причин.

Щодо вимоги про стягнення на користь позивача моральної шкоди слід зазначити таке.

Колегія суддів звертає увагу, що саме на позивача покладено обов`язок довести, якими діями їй завдано моральну шкоду, в чому вона полягає та з яких міркувань вона виходила, визначаючи її розмір, а також надати відповідні докази.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Колегія суддів зазначає, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди повинен визначатися залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Тобто, для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

За змістом частини першої статті 73 і статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Ураховуючи те, що позивачем в ході судового розгляду не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння їй сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю або інших втрат немайнового характеру, з яких суд при обрахуванні розміру компенсації міг би встановити характер та обсяг моральних страждань, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги позивача про стягнення моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

В той же час, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для відмови у задоволенні позову та вважає, що судом першої інстанції повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню.

Також, надаючи оцінку всім доводам учасників справи, судова колегія також враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належні докази, що підтверджують факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 25.06.2025 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Мельничук В.П.

Повний текст постанови виготовлений 24.11.2025.