Справа № 420/10820/25
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2025-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючої судді - Бойко О.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення інфляційних втрат та три відсотки річних, вирішив відмовити у задоволенні адміністративного позову.

І. Суть спору:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом позивача, ОСОБА_1 , до відповідача, Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить:

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у сумі 74 253,74 грн.;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 3 (три) відсотки річних у сумі 13 893,81 грн.

ІІ. Аргументи сторін

(а) Позиція позивача

Позивач звернув увагу, що попри примусове виконання судового рішення та обізнаність відповідача про рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року по справі № 320/11601/20 сума заборгованості на його виконання у розмірі 151 606,61 грн. була погашена відповідачем лише 11.01.2025. При цьому, позивач наголосив, що згідно з статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням зазначеного, позивач, вважаючи, що має право на інфляційні втрати, а також три проценти річних, звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом.

(б) Позиція відповідача

02.05.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Зокрема, представник наголосив, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові. З урахуванням зазначеного, представник наголосив, що положення ст.625 Цивільного кодексу України не застосовуються до спірних правовідносин.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

18.04.2025 ухвалою Одеський окружний адміністративний суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

IV. Обставини, встановлені судом

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року по справі № 320/11601/20 адміністративний позов задоволено частково, а саме вирішено визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 07.09.2017, викладену у листах №430/1080 від 07.07.2020, №430/1174 від 22.07.2020; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.09.2017 по 19.03.2020 в сумі 150 765,81 (сто п`ятдесят тисяч сімсот шістдесят п`ять грн. 81 коп.; в іншій частині позовних вимог відмовити; стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 судовий збір у сумі 840,80 грн. (вісімсот сорок грн. 80 коп.).

Вказане судове рішення набрало законної сили 23.12.2021.

30.10.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив за прострочення виконання зобов`язання сплатити індекс інфляції за весь час прострочення з 23.12.2021 по 30.10.2024, а також три проценти річних від простроченої суми 151606,61 грн., що станом на 30.10.2024 становить 76103,43 грн., з яких 63117,14 грн. інфляційні втрати та 12986,29 грн. 3% річних.

11.01.2025 відповідач сплатив на користь позивача суму заборгованості на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року по справі № 320/11601/20.

Вважаючи, що позивач має право на інфляційні втрати, а також три проценти річних, він звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом.

V. Джерела права та висновки суду.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не належить до задоволення. Свій висновок вмотивовує наступним чином.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 3 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

У частині 1 статті 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ч.2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Із системного аналізу наведених норм слідує, що цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, з яким кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин 2 та 3 статті 11 Цивільного кодексу України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Відповідальність за порушення грошового зобов`язання встановлена ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Передбачена статтею 625 Цивільного кодексу України норма не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2019 у справі 757/14073/16-ц та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.11.2019 у справі № 701/550/17-ц.

Відтак, грошове зобов`язання в розумінні статті 625 Цивільного кодексу України за своєю правовою природою має цивільно-правовий характер.

Разом з тим, відповідно до ст.116 КЗпП України (тут і надалі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій.

Згідно фактичних обставин справи, звертаючись до суду з даним позовом позивач акцентує увагу на несвоєчасному виконанні судового рішення у справі № 320/11601/20 щодо виплати відповідачем на його користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто між сторонами виникли саме трудові правовідносини, які врегульовані нормами Кодексу законів про працю України, а не цивільно-правові.

Суд зазначає, що передбачена статтею 625 Цивільного кодексу України відповідальність боржника за порушення грошового зобов`язання у виді інфляційних нарахувань і компенсації в розмірі трьох відсотків річних може виникати лише у договірних правовідносинах і не стосується правовідносин, що виникають у зв`язку із стягненням заробітку. Судове рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні покладає на боржника зобов`язання його виплатити. Однак, таке зобов`язання має іншу правову природу, аніж договірні відносини.

Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12.02.2020 у справі №826/17656/16.

Таким чином, заявлений адміністративний позов не належить до задоволення.

VI. Судові витрати

Враховуючи, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову, питання щодо розподілу судових витрат суд не вирішує.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст 2, 139, 244-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Оскільки справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Оксана БОЙКО

.