Справа № 300/5163/24
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2025-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 рокуЛьвівСправа № 300/5163/24 пров. № А/857/25507/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Пліша М.А.,

суддів: Курильця А.Р., Мікули О.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року (головуючий суддя Боршовський Т.І., м. Івано-Франківськ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі відповідач 1), в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 23.05.2024 №42 про відмову у призначенні позивачу пенсії; зобов`язати відповідача зарахувати до стажу позивача періоди роботи з 09.08.1979 по 16.10.1979, з 01.01.1992 по 16.03.1992 і з 05.02.1996 по 25.05.1996 зазначені в трудовій книжці НОМЕР_1 від 09.08.1979 і призначити позивачу пенсію за віком відповідно до частини 2 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 12.01.2024.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 23.05.2024 №42 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області поновити з 12.01.2024 ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». У задоволені решти позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, не у повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Зокрема апелянт вказує на те, що позивач звернувся до пенсійного органу із заявою від 04.03.2024 про призначення пенсії за віком, за результатом розгляду якої ГУ ПФУ у Вінницькій області прийняло рішення від 11.03.2024 №42 про призначення пенсії за віком з врахуванням страхового стажу 21 рік 1 місяць 13 днів. 23.05.2024 ГУ ПФУ у Вінницькій області переглянуто заяву позивача та прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком у зв`язку з недостатністю страхового стажу 20 років 11 місяців 07 днів, при необхідному 21 рік. Так, позивачу не зараховано до страхового стажу періоди його роботи з 09.08.1979 по 16.10.1979, оскільки у записі про звільнення з роботи відсутня назва посади та підпис компетентної особи, а печатка якою скріплено запис про звільнення є нечитабельною, періоди з 01.01.1992 по 16.03.1992, з 05.02.1996 по 25.05.1996 в Російській Федерації, оскільки з 01.01.2023 Російська Федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 , 11.01.1961, звернувся 12.01.2024 через веб-портал до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком, за результатом розгляду якої Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області прийняло рішення №42 від 18.01.2024 про відмову у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу 21 рік, оскільки страховий стаж позивача становить 20 років 07 місяців 17 днів.

ОСОБА_1 15.02.2024 на рахунок Пенсійного фонду України вніс кошти в сумі 8056,34 грн. за стаж роботи за листопад 2007 року, травень 2011 року, квітень 2012 року, січень 2016 року, квітень та червень 2023 року.

Позивач звернувся 04.03.2024 через веб-портал до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком.

Згідно розписки-повідомлення до заяви від 04.03.2024 додано: паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 ; довідку про присвоєння ідентифікаційного номера; трудову книжку серії НОМЕР_1 від 09.08.1979; військовий квиток серії НОМЕР_3 від 11.11.1979; атестат №1459 від 14.07.1979; довідка ІНФОРМАЦІЯ_1 від 22.12.2023 №69; посвідчення серії НОМЕР_4 від 12.01.2024; квитанцію №9 від 15.02.2024.

За результатом розгляду заяви від 04.03.2024 ГУ ПФУ у Вінницькій області прийняло рішення від 11.03.2024 № 42 про призначення ОСОБА_1 з 12.01.2024 пенсії за віком з врахуванням страхового стажу 21 рік 1 місяць 13 днів.

Листом від 12.04.2024 №0900-0304-9/22523 ГУ ПФУ в Івано-Франківській області звернулося до ГУ ПФУ у Вінницькій області, в якому просило повторно переглянути рішення про призначення пенсії ОСОБА_1 , оскільки за результатами перегляду електронної пенсійної справи встановлено, що позивачу безпідставно зараховано до страхового стажу період роботи з 09.08.1979 по 14.10.1979, оскільки у записі про звільнення з роботи відсутня назва посади та підпис компетентної особи, а також печатка, якою скріплено запис про звільнення є нечитабельною.

23.05.2024 ГУ ПФУ у Вінницькій області прийняло рішення №42 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком (на заміну рішення про призначення пенсії №42 від 11.03.2024). Страховий стаж ОСОБА_1 становить 20 років 11 місяців 07 днів. До загального стажу роботи не зараховано періоди роботи, зазначені у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , дата заповнення 09.08.1979:

- з 09.08.1979 по 16.10.1979, оскільки у записі №2 про звільнення з роботи відсутня назва посади та підпис компетентної особи, а також нечитабельний відтиск печатки, якою скріплено запис про звільнення, чим порушено вимоги Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої наказом Міністерства праці України №58 від 29.07.1993;

- з 01.01.1992 по 16.03.1992, з 05.02.1996 по 25.05.1996, оскільки з 01.01.2023 Російська Федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, та пенсії громадянам, які працювали на території Російської Федерації призначаються на умовах, визначених Законом України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», і до страхового стажу зараховується період роботи (служби) на території РРФСР лише по 31.12.1991.

Листом №0900-0401-8/31673 від 03.06.2024 ГУ ПФУ в Івано-Франківській області повідомило позивача, що в пенсійній справі ОСОБА_1 встановлена переплата пенсії в сумі 12320,81 грн. за період з 12.01.2024 по 31.05.2024 у зв`язку з переглядом страхового стажу, а саме виключенням із стажу періоду роботи з 09.08.1979 по 16.10.1979, оскільки у записі про звільнення з роботи відсутня назва посади та підпис компетентної особи, а печатка якою скріплено запис про звільнення є нечитабельною.

Вважаючи протиправним рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області від 23.05.2024 №42 про відмову у призначенні позивачу пенсії, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, в якому просить суд скасувати таке рішення та зобов`язати ГУ ПФУ у Вінницькій області зарахувати до стажу позивача періоди роботи з 09.08.1979 по 16.10.1979, з 01.01.1992 по 16.03.1992 і з 05.02.1996 по 25.05.1996 зазначені в трудовій книжці НОМЕР_1 від 09.08.1979 і призначити позивачу пенсію за віком відповідно до частини 2 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 12.01.2024.

Суд першої інстанції позов задовольнив частково з тих підстав, що відповідач діяв не у порядку та не у спосіб визначений законом, як то передбачено ст. 19 Конституції України.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові не оскаржується, суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині.

Так, згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися по 30 вересня 1956 року включно; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року; 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону № 1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 років.

Частиною четвертою статті 26 Закону № 1058-IV визначено, що у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Відповідно до копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 від 26.11.1998 ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З огляду на зміст вищевказаних положень закону, суд вірно вважав, що пенсійний вік для позивача становить 60 років, за умови наявності страхового стажу 28 років.

Зважаючи на відсутність необхідно стажу 28 років станом на день досягнення 60 років, ОСОБА_1 звернувся до пенсійного органу за призначенням пенсії за віком після досягнення 63 років. Таким чином, для призначення позивачу пенсії за віком необхідна наявність двох обов`язкових умов у сукупності: вік 63 роки; страховий стаж від 21 до 31 років.

Судом встановлено, ОСОБА_1 на час звернення до пенсійного органу із заявою від 12.01.2024 про призначення пенсії за віком досяг віку 63 роки.

Щодо періоду роботи позивача з 09.08.1979 по 16.10.1979, то колегія суддів вказує на таке.

Згідно з статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637. Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно відомостей трудової книжки серії НОМЕР_1 від 09.08.1979, копія якої наявна в матеріалах справи, що позивач: з 09.08.1979 прийнятий на посаду електрогазозварювальника 3-го розряду в ПМК-2 Облмежкомхозстроя; з 16.10.1979 звільнений у зв`язку зі службою в радянській армії (зворотній бік а.с. 75).

Відповідно до рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області прийняло рішення від 11.03.2024 № 42 про призначення позивачу пенсії за віком вказаний період роботи з 09.08.1979 по 16.10.1979 зарахований до страхового стажу позивача без жодних зауважень.

Згідно рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області від 23.05.2024 № 42 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком, до загального страхового стажу роботи не зараховано період з 09.08.1979 по 16.10.1979, зазначений у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , дата заповнення 09.08.1979, оскільки у записі № 2 про звільнення з роботи відсутня назва посади та підпис компетентної особи, а також нечитабельний відтиск печатки, якою скріплено запис про звільнення, чим порушено вимоги Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої наказом Міністерства праці України №58 від 29.07.1993.

Відповідно до пункту 1.1 Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців. Заповнення трудових книжок та вкладишів до них здійснюється мовою союзної, автономної республіки, автономної області, автономного округа, на території яких розташовано дане підприємство, установа, організація, та офіційною мовою СРСР (пункт 2.1 Інструкції № 162).

Згідно з абзацами другим, третім пункту 2.2. Інструкції №162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності робітника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. До трудової книжки вносяться відомості про роботу: прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.

Відповідно до пункту 2.3. Інструкції № 162 усі записи трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1984 р., у графі 2 трудової книжки раніше встановленого зразка (1938 р.) записується 1984.05.01, в трудових книжках, виданих після 1 січня 1975 р.; 05.01.1984. Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів.

У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується адміністрацією підприємства, де було зроблено відповідний запис. Адміністрація підприємства за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу (пункт 2.5 Інструкції № 162).

Відповідно до пункту 2.8. Інструкції №162 виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. У разі втрати наказу чи розпорядження або невідповідності їх фактично виконуваній роботі виправлення відомостей про роботу здійснюється на підставі інших документів, що підтверджують виконання робіт, не зазначених у трудовій книжці. Показання свідків не можуть бути підставою для виправлення занесених раніше записів.

Згідно з пунктом 2.9. Інструкції № 162 у розділі Відомості про роботу, Відомості про нагородження, Відомості про заохочення трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: Запис за № таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: Запис за № таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі. При зміні формулювання причини звільнення пишеться: Запис за № таким-то є недійсним звільнений... і зазначається нове формулювання. У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення. При наявності в трудовій книжці запису про звільнення або переведення на іншу роботу, надалі визнаної недійсною, на прохання працівника видається дублікат трудової книжки без внесення до неї запису, визнаного недійсним.

Відповідно до абзаців першого-третього пункту 2.13. Інструкції № 162 у графі 3 розділу Відомості про роботу у виді заголовка пишеться повне найменування підприємства. Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу. У графі 3 пишеться: Прийнятий або призначений в такий-то цех, відділ, підрозділ, ділянку, виробництво із зазначенням їх конкретного найменування, а також найменування роботи, професії або посади і присвоєного розряду.

Згідно з абзацами першим-другим пункту 2.26. Інструкції №162 запис про звільнення в трудовій книжці працівника здійснюється з дотриманням наступних правил: в графі 1 ставиться порядковий номер запису; в графі 2 - дата звільнення; в графі 3 - причина звільнення; в графі 4 зазначається, на підставі чого внесений запис, - наказ (розпорядження), його дата та номер. Днем звільнення вважається останній робочий день.

При звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження і заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи в даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (абзац перший пункту 4.1. Інструкції № 162).

Пунктом 18 постанови Ради Міністрів Української РСР і Всесоюзної Центральної Ради професійних спілок Про трудові книжки робітників і службовців від 06.09.1973 № 656 передбачено, що відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

У спірному випадку запис №1 про прийняття ОСОБА_1 на посаду електрогазозварювальника 3-го розряду в ПМК-2 Облмежкомхозстроя, записаний акуратно, є чітким та зрозумілим, вчинений на підставі наказу №39 від 06.08.1979.

Запис №2 про звільнення з роботи 16.10.1979 з ПМК-2 Облмежкомхозстроя записаний акуратно, є чітким та зрозумілим, вчинений на підставі наказу №53 від 15.10.1979 (зворотній бік а.с. 75).

Так, запис № 2 про звільнення не містить назву та підпис посадової особи підприємства, яка вчинила такий запис, то колегія суддів зазначає, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка зазнала такого порушення, а отже, й не може впливати на її особисті права.

При цьому суд першої інстанції правильно вказав, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу на конкретну посаду, яку займала позивач у той чи інший період її роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає позивачу право на призначення пенсії по інвалідності, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по інвалідності.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 06.02.2018 в справі № 677/277/17, від 21.02.2018 в справі №687/975/17.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. Однак, органом Пенсійного фонду України не здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити страховий стаж позивача.

Щодо доводів пенсійного органу про нечитабельний відтиск печатки, якою скріплено запис про звільнення, то суд першої інстанції вірно звернув увагу на значний проміжок часу більше сорока років, який минув з дати внесення таких записів до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 09.08.1979.

Основним документом, що підтверджує стаж роботи, є саме трудова книжка. Натомість, згідно вимог пунктів 1 та 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, або коли трудова книжка містить неправильні чи неточні записи про періоди роботи, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Верховний Суд у постановах від 08.05.2018 у справі № 559/484/17 та від 07.11.2019 у справі № 686/19477/16 зазначив, що лише при наявності неправильності чи неточності записів у трудовій книжці, для підтвердження стажу приймаються до уваги інші документи, які визначені вищевказаним Порядком №637, зокрема: дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; довідки; виписки із наказів; особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати; посвідчення; характеристики; письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про період роботи.

У спірному випадку трудова книжка серії НОМЕР_1 від 09.08.1979 містить відомості про період роботи позивача з 09.08.1979 по 16.10.1979. Така трудова книжка є належним та допустимим доказом вказаного періоду роботи позивача, оскільки містить інформацію стосовно періоду роботи з з 09.08.1979 по 16.10.1979, а саме: дати прийняття на роботу, найменування роботодавця, де працював позивач, а також зазначено на підставі яких наказів позивач прийнятий на роботу та звільнений з роботи, містить відтиск печатки.

Крім того, записи в трудовій книжці про період роботи позивача з 09.08.1979 по 16.10.1979 записи №№ 1, 2, узгоджуються в хронологічному порядку із записами на першій сторінці серії НОМЕР_1 від 09.08.1979, яка згідно з абзацами другим, третім пункту 2.2. Інструкції № 162 заповнена відповідальною особою першого роботодавця позивача - ПМК-2 Облмежкомхозстроя, містить прізвище такої відповідальної особи за видачу трудових книжок - « ОСОБА_2 » та чітку печатку підприємства ПМК-2 Облмежкомхозстроя.

Отже, трудова книжка серії НОМЕР_1 від 09.08.1979 є основним та достатнім документом, що підтверджує стаж роботи позивача з 09.08.1979 по 16.10.1979 в ПМК-2 Облмежкомхозстроя.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані заперечення відповідачів щодо наданої позивачем трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування періоду роботи позивача з 09.08.1979 по 16.10.1979 для обрахунку стажу при призначенні пенсії. За вказаних обставин, рішення органу Пенсійного фонду України є з надмірним формалізмом, наслідком чого стало порушення конституційного права позивача на соціальний захист у формі отримання пенсії за віком.

Водночас, накладення періоду з 09.08.1979 по 16.10.1979 на період проходження військової служби позивача в радянській армії з 15.10.1979 по 18.11.1981, а саме два дні 15.10.1979 та 16.10.1979.

Згідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_3 від 22.12.2023 №69 ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах в період з 15.10.1979 по 18.11.1981.

При цьому, саме з 15.10.1979 пенсійний орган зарахував період проходження військової служби позивачем, що підтверджується розрахунком стажу від 04.03.2024.

За вказаних обставин, правильним є твердження, що такий період роботи на посаді електрогазозварювальника 3-го розряду в ПМК-2 Облмежкомхозстроя підлягає зарахуванню саме з 09.08.1979 по 14.10.1979, тобто в межах періоду, який не накладається з періодом проходження позивачем військової служби. Так, у випадку зарахування періоду роботи по 16.10.1979, то ці два дні 15.10.1979 та 16.10.1979 безпідставно буде зараховано двічі: в періоді роботи на посаді електрогазозварювальника 3-го розряду в ПМК-2 Облмежкомхозстроя та періоді проходження військової служби.

Щодо періодів роботи позивача з 01.01.1992 по 16.03.1992, з 05.02.1996 по 25.05.1996, то суд вказує на таке.

Згідно відомостей трудової книжки серії НОМЕР_1 від 09.08.1979, що позивач: з 26.08.1991 по 16.03.1992 працював в цеху № 4 вахтово-експедиційним методом на посаді електрогазозварника 4 розряду в ПСРВ «Тюменьенергоспецремонт»; з 05.02.1996 по 25.05.1996 працював на посаді газоелектрозварника 4 розряду в СУ «Промстрой» вахтово-експедиційним методом в АОО «Сургутенергострой».

Відповідно до рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області від 23.05.2024 №42 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком, до загального страхового стажу роботи не зараховано періоди з 01.01.1992 по 16.03.1992, з 05.02.1996 по 25.05.1996, зазначені у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , дата заповнення 09.08.1979, оскільки з 01.01.2023 Російська Федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, та пенсії громадянам, які працювали на території Російської Федерації призначаються на умовах, визначених Законом України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», і до страхового стажу зараховується період роботи (служби) на території РРФСР лише по 31.12.1991.

Отже, єдиною підставою для неврахування до страхового стажу позивача вищевказаних періодів роботи на території Російської Федерації слугувала обставина припинення участі Російської Федерація та України в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13 березня 1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають. Вказана Угода підписана Україною та Російською Федерацією та відповідно, була обов`язкова для застосування в спірний період державними органами вказаних держав.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Згідно з абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Отже, наведені положення вказаних міжнародних договорів передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Відповідно до статті 13 Угоди від 13.03.1992 кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення. Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про міжнародні договори України» припинення та зупинення дії міжнародного договору України здійснюються: в) щодо міжнародних договорів, які укладено від імені Уряду України та які не потребували надання згоди на їх обов`язковість Верховною Радою України або затвердження Президентом України, а також щодо міжвідомчих договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України, - у формі постанови Кабінету Міністрів України.

Згідно з частиною першою статті 25 Закону України «Про міжнародні договори України» припинення дії міжнародного договору України звільняє Україну від будь-якого зобов`язання щодо виконання договору і не впливає на права, зобов`язання чи правове становище України, що виникли в результаті виконання договору до припинення його дії.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року №1328 Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійною забезпечення постановлено про вихід з Угоди про гарантії прав громадян-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року у м. Москві.

Листом Міністерства закордонних справ України від 29 грудня 2022 року №72/14-612-108210 повідомлено Міністерство юстиції України, що відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001 №376 (із змінами), після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року в м.Москва, зазначений міжнародний договір України припинить свою дію для України 19 червня 2023 року.

Міністерство юстиції України своїм повідомленням від 10.01.2023 року, яке було опубліковано у Офіційному віснику України від 10.01.2023, підтвердило припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року для України 19 червня 2023 року.

З огляду на визначені наслідки припинення дії міжнародного договору України слід дійти висновку, що денонсація Угоди від 13.03.1992 означає, що вказана Угода припинила породження зобов`язань для сторін у майбутньому, але не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників цієї Угоди, які виникли в результаті її виконання, - вони зберігаються і після припинення вказаної Угоди.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що закон не має зворотної дії в часі. До того ж не зарахування стажу роботи в період чинності міжнародної угоди, які працювали за межами України, у зв`язку з денонсацією угоди щодо пенсійного забезпечення з державами, - є неприпустимим та порушує конституційні принципи. Так, працюючи за межами України, особа мала легітимні очікування щодо її пенсійного забезпечення.

Україна вжила заходів щодо денонсації Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 лише в листопаді 2022, і вказана угода припинила свою дію для України 19 червня 2023 року. Предметом цього спору є правова оцінка рішенню територіального пенсійного фонду України щодо відмови в зарахуванні періоду роботи позивача в Російській Федерації до трудового (страхового) стажу, що дає право на пенсію в Україні, в період чинності такого міжнародного договору.

З огляду на викладене вище, правильним є висновок, що відмова в зарахуванні до страхового стажу позивача періодів роботи на території Російської Федерації з вказаних в рішенні від 23.05.2024 № 42, є протиправною, оскільки позивач працювала в Російській Федерації в періоди з 01.01.1992 по 16.03.1992, з 05.02.1996 по 25.05.1996, тобто під час чинності Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, а тому позивач мав легітимні очікування щодо зарахування таких періодів до страхового стажу та належне пенсійне забезпечення.

Таким чином вказані вище періоди трудової діяльності позивача мають бути враховані пенсійним органом до страхового стажу, що дає право на пенсію за віком.

Щодо доводів апелянта про відсутність доказів сплати позивачем страхових внесків до Пенсійного фонду Російської Федерації, то колегія суддів зазначає таке.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 8 Закону № 1058, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої, другої та четвертої статті 24 Закону № 1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту а) частини першої статті 3 Закону № 1788, право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів, - за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Частиною першою статті 56 Закону № 1788-XII встановлено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру тривалості роботи і тривалості перерв.

Положеннями пункту а) частини третьої статті 56 Закону № 1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів за умови сплати страхових внесків.

Статтею 66 Закону № 1788 передбачено, що до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» нараховується збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу).

Відповідно до статті 1 Закону № 1058 страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Пунктом 1 частини другої статті 6 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 08.07.2010 року № 2464-IV (далі - Закон № 2464) встановлено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до статті 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Отже, як законодавством України, так і законодавством російської федерації передбачено зарахування періоду трудової діяльності до страхового стажу за умови сплати роботодавцем страхових внесків до пенсійного фонду тієї держави, на території якої здійснювалась така діяльність. Також, з огляду на доводи відповідача 1 щодо необхідності підтвердження пенсійним органом російської федерації фактів сплати страхових внесків, суд звертає увагу на те, що такий обов`язок щодо сплати страхових внесків на фінансування страхової частини трудової пенсії за іноземних громадян, зокрема й громадян України, саме до пенсійного фонду російської федерації виник у страхувальників лише з 01.01.2012.

Крім того, позивач працював на території російської федерації з 01.01.1992 по 16.03.1992, з 05.02.1996 по 25.05.1996, тобто в період, коли не існувало обов`язку щодо сплати страхових внесків на фінансування страхової частини трудової пенсії за іноземних громадян, зокрема й громадян України, саме до пенсійного фонду російської федерації.

Таким чином, доводи апелянта про відсутність доказів сплати позивачем страхових внесків до Пенсійного фонду російської федерації за період роботи з 01.01.1992 по 16.03.1992, з 05.02.1996 по 25.05.1996, колегія суддів вважає безпідставними.

З огляду накладене вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області від 23.05.2024 № 42 про відмову в призначенні пенсії позивачу належить скасувати.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26.06.2014 у справі Суханов та Ільченко проти України (Заяви № 68385/10 та №71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте, якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

Судом встановлено, що позивач з 12.01.2024 перебував на обліку в ГУ ПФУ в Івано-Франківській області та отримував пенсію за віком.

23.05.2024 ГУ ПФУ у Вінницькій області прийняло рішення №42 про відмову у призначенні позивачу пенсії, тобто на заміну рішення про призначення пенсії від 11.03.2024, припинено виплату пенсії позивачу та зобов`язано повернути переплату по пенсії в розмірі 12320,81 грн.

Пунктом 4.10 Постанови №22-1 передбачено, що після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.

Таким чином, за приписами Постанови № 22-1 електронна пенсійна справа знаходиться в пенсійному органі за місцем фактичного проживання особи, та такий орган здійснює нарахування та виплату пенсії.

Тобто, після надання відповіді електронна пенсійна справа, яка була отримана ГУ ПФУ у Вінницькій області для опрацювання, була передана засобами програмного забезпечення до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання позивача. За вказаних обставин, пенсійна справа позивача перебуває в ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, до повноважень якого належить здійснення відновлення виплати пенсії позивача.

Таким чином, суд вірно вважав, що в спірному випадку наслідком скасування рішення № 42 від 23.05.2024 про відмову у призначенні позивачу пенсії, як акта індивідуальної дії, з дати його прийняття, є поновлення сторін в попередньому стані, який існував до його прийняття, тобто відновлення виплати вже попередньо призначеної пенсії пенсійним органом, в якому позивач перебуває на обліку.

Отже, є безпідставними вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком.

З урахуванням наведених вище обставин справи та норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ефективним способом поновлення порушеного права позивача в спірних правовідносинах буде зобов`язання поновити позивачу виплату пенсії за віком з 12.01.2024 (дати первинного призначення пенсії за віком), з урахуванням виплачених сум та здійснити виплату неотриманих коштів пенсії.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року у справі №300/5163/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя М.А. Пліш
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула