Справа № 420/21874/25
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2025-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянувши у клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі, залишення адміністративного позову без розгляду

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебуває справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, в якому позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону () щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення, нарахованого за кожний календарний місяць у період з 16.11.2016 по 28.02.2018 відповідно до положень підпункту 2 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій»;

зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону () вчинити певні дії, а саме нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) щомісячну додаткову грошову винагороду в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення, нарахованого за кожний календарний місяць у період з 16.11.2016 по 28.02.2018 відповідно до положень підпункту 2 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій».

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що з 16.11.2016 по 28.02.2018 відповідач повинен був здійснювати нарахування та виплату щомісячної додаткової грошової винагороди за період з 16.11.2016 по 28.02.2018 в розмірі місячного грошового забезпечення відповідно до положень підпункту 2 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 889 від 22 вересня 2010 року «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій». Щомісячна додаткова грошова винагорода військовослужбовцям, відповідно до чинного законодавства, повинна дорівнювати 100 % їхнього місячного грошового забезпечення, що є прямим наслідком нормативної еволюції, закріпленої в підпункті 2 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 889, та узгоджується з положеннями пункту 4 статті 9 Закону № 2011-XII.

Позивач вказує, що незважаючи на встановлений обов`язок, відповідач безпідставно та протиправно тривалий час ухилявся від здійснення відповідних нарахувань та виплат у зазначений період. 13.06.2025 на розрахунковий рахунок позивача від відповідача надійшли грошові кошти в сумі 270 гривень 15 копійок як виплата нарахованої щомісячної додаткової грошової винагороди за період з 16.11.2016 по 28.02.2018.

За твердженням позивача зазначене нарахування відповідач здійснив на власний розсуд, визначивши розмір щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 0,1 відсотка грошового забезпечення за період з 16.11.2016 по 28.02.2018 від загальної суми 280104,31 гривень зі сплатою 5 відсотків військового збору 14 гривень. Визначення відповідачем розміру щомісячної додаткової грошової винагороди на рівні 0,1% є юридично необґрунтованим і таким, що суперечить як змісту, так і меті нормативного регулювання, передбаченого підпунктом 2 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010.

Представником відповідача подано клопотання, в якому просить:

адміністративну справу № 420/21874/25 за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону розглядати за правилами загального позовного провадження;

позов ОСОБА_1 у справі № 420/21874/25, через зловживанням позивачем процесуальними правами, залишити без розгляду;

у разі відмови в задоволенні клопотання про залишення без розгляду позовної заяви провадження у справі № 420/21874/25 закрити на підставі п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС України.

Щодо розгляду справи за правилами загального позовного провадження представник відповідача зазначає, що ця справа є адміністративною справою щодо проходження публічної служби позивачем, посади якого входять до переліку осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, у розумінні примітки до ст. 513 Закону України «Про запобігання корупції», та, як наслідок, не є справою незначної складності й підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження.

Щодо залишення адміністративного позову без розгляду представник відповідача зазначає, що Верховний Суд неодноразово звертав увагу на дотримання принципу правової визначеності, вказуючи, що багаторазове звернення до суду з ідентичними вимогами суперечить цьому принципу та підриває стабільність правовідносин. Не зважаючи на те, що судовим рішенням у справі № 420/14013/23, яке набрало законної сили, вже було зобов`язано СП СО ПР нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою № 889 за період з 16.11.2016 по 28.02.2018, ОСОБА_1 04.07.2025 знову подав позов до СП СО ПР з аналогічними вимогами, але тепер щодо нарахування та виплати йому щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 889 за період з 16.11.2016 по 28.02.2018, в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення, нарахованого за кожний календарний місяць, які вже були предметом розгляду судом в межах адміністративної справи №420/14013/23 з формулюванням у розмірі місячного грошового забезпечення. З огляду на правові позиції Верховного Суду зазначає, що зміна ОСОБА_1 формулювання позовних вимог та доповнення позову новим нормативним обґрунтуванням не змінює підстав позову, що розглянутий судами у справі №420/14013/23, а подання ним повторного позову з метою створення правової невизначеності може бути розцінене, як зловживання правом на судовий захист. При цьому звернувшись з позовом у вже вирішеному спорі, ОСОБА_1 порушив права СП СО ПР, яка тепер вимушена знову доводити безпідставність заявлених до неї вимог після того як спір вже був вирішений в іншій судовій справі.

Отже, на переконання представника такі дії ОСОБА_1 слід розцінити як зловживання процесуальними правами та застосувати наслідки вчинення особою таких дій, передбачені ст. 45 КАС України.

Щодо закриття провадження у справі представник відповідача вказує, що заявленим у цій справі позовом ОСОБА_1 також фактично спонукає суд адміністративної юрисдикції вдатися до перевірки належності виконання рішення суду у справі №420/14013/23, що набрало законної сили, та надання йому переоцінки, і у випадку встановлення неналежності його виконання повторно зобов`язати відповідача вчинити тотожні дії. У той же час, питання щодо належного чи неналежного виконання судового рішення, має вирішуватися у передбаченому процесуальним законом порядку.

За вказаних обставин, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення у справі № 420/14013/23 порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку ст. 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не пред`являти новий адміністративний позов.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Подібна за змістом правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 24.06.2025 у справі № 320/32135/23.

Позивачем подано заперечення на клопотання про залишення без розгляду та закриття провадження у справі, в яких зазначив про їх безпідставність.

Позивач зазначає, що 08.11.2023 рішенням Одеського окружного адміністративного суду позовні вимоги задоволено, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити щомісячну додаткову грошову винагороду в розмірі місячного грошового забезпечення, передбачену постановою КМУ № 889 від 22.09.2010 за період з 16.11.2016 по 28.02.2018, без конкретизації розміру щомісячної додаткової грошової винагороди. Отже, правова позиція суду полягає у визнанні факту порушення права позивача та необхідності його поновлення. Визначення відповідачем розміру щомісячної додаткової грошової винагороди на рівні 0,1% є юридично необґрунтованим і таким, що суперечить як змісту, так і меті нормативного регулювання, передбаченого підпунктом 2 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010. З урахуванням наведених обставин та наявних рішень у справах з аналогічними фактичними і правовими підставами твердження відповідача про зловживання позивачем правом на звернення до суду у справі №420/21874/25 є безпідставним та необґрунтованим.

Позивач вказує, що реалізує гарантоване статтею 55 Конституції України право на судовий захист свого порушеного права, зокрема у зв`язку з тривалим ухиленням відповідача від належного виконання покладених на нього законом обов`язків. Лише після багаторічного ігнорування цього обов`язку відповідач здійснив виплату в символічному розмірі 0,1% від грошового забезпечення, що прямо суперечить нормативному регулюванню, меті виплат та сформованій судовій практиці, зокрема у справі №420/15636/23. Відтак звернення позивача до суду з позовом у справі № 420/21874/25 є логічним наслідком неналежної поведінки відповідача та становить реалізацію права на ефективний засіб захисту, а не зловживання процесуальними правами.

Таким чином, наявні у справі обставини та практика судів в аналогічних спорах підтверджують добросовісність дій позивача та обґрунтованість його вимог.

Щодо закриття провадження у справі, позивач вказує, що відповідач не надав на підтвердження своїх доводів жодної такої постанови чи ухвали суду, що набрали законної сили, які б відповідали критеріям, визначеним у п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС України. Відсутність таких документів у матеріалах справи свідчить про фактичну і юридичну відсутність підстав для застосування п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС України як підґрунтя для закриття провадження у справі № 420/21874/25.

Таким чином, процесуальні передумови, передбачені пунктом 4 частини першої статті 238 КАС України, у даному випадку відсутні, а тому вимога відповідача про закриття провадження у справі є необґрунтованою.

Представником відповідача подано заперечення на відповідь позивача щодо заявлених клопотань, в яких наполягає на їх задоволенні.

При вирішені даного клопотання суд виходить з такого.

Щодо розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Згідно ч.1 ст.12 КАС України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Відповідно до ч.5 ст.12 КАС України умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Відповідно до положень п.20 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Відповідно до ч.3 ст.12 КАС України загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно з ч.3 ст.257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Пунктом 1 ч. 6 ст. 12 КАС України встановлено, що прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Приміткою до ст. 51-3 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, у тому числі, є прокурори.

Між тим, наказом в.о. керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону №283к від 18.03.2021 року Позивача звільнено з військової служби в запас, звільнено з посади прокурора Військової прокуратури Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України, виключено зі списків особового складу Військової прокуратури Південного регіону України, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином, на день звернення до суду з даним адміністративним позовом позивач не займає відповідальне та особливо відповідальне становище, а позовні вимоги не стосуються питання проходження служби або поновлення на службі, а полягає у вирішенні спору щодо перерахунку грошового забезпечення за минулий період.

Крім того, У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Таким чином, клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального провадження не підлягає задоволенню.

Щодо залишення адміністративного позову без розгляду через зловживанням позивачем процесуальними правами.

Частиною другою статті 44 КАС України передбачено, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства (пункт 9 частини третьої статті 2 КАС України) та статтею 45 КАС України врегульоване питання щодо неприпустимості зловживання процесуальними правами.

При цьому, згідно частини другої статті 45 КАС України, з урахуванням конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню адміністративного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, які спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи, або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) узгодження умов примирення, спрямованих на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

За приписами частини третьої статті 45 КАС України в разі якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Наведеними приписами КАС України встановлено наслідки, які можуть бути застосовані судом у разі визнання зловживанням процесуальними правами дій вчинених учасником справи, зокрема та не виключно передбачених частиною другою 45 КАС України.

Слід врахувати, що наведений у частини другій статті 45 КАС України перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним, суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер.

Верховний Суд неодноразово (зокрема, у постановах від 09.11.2021 у справі №826/9751/14, від 12.07.2022 у справі №640/16646/21, в ухвалі від 16.08.2022 у cправі №908/2049/20) висловлював позицію про те, що під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ, необґрунтованого перевантаження роботи суду.

Під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ, необґрунтованого перевантаження роботи суду.

Зловживання правом на подання скарги становить собою такий вид зловживань процесуальними правами, за якого вся процедура розгляду спору є невиправданою та неефективною, адже особа звертається до суду з метою, відміною від захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Серед таких зловживань можна виокремити подання сутяжницьких, завідомо безпідставних (явно необґрунтованих) позовів, заяв, клопотань.

Суд зауважує, що ознакою зловживання процесуальними правами є не просто конкретні дії, а дії, спрямовані на затягування розгляду справи, створення перешкод іншим учасникам процесу.

Слід враховувати, що наведений у частині другій статті 45 КАС України перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним, суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер. При цьому, вирішення питання про наявність чи відсутність факту зловживання віднесене на розсуд суду, що розглядає справу.

Подібна за змістом правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 09.11.2021 у справі № 826/9751/14.

Аналіз зазначених положень дає підстави для висновку про те, що визнання певних дій сторони або особи, що приймає участь у справі зловживанням процесуальними правами дії, є правом суду, а не його обов`язком. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.10.2024 у справі № 580/4217/24.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) охоплює повноваження суду обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, справедливості.

Представником відповідача до заяви про залишення позову без розгляду не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність саме умислу дій позивача, які направлені на порушення завдань адміністративного судочинства, або доказів того, що позивач свідомо вчиняє дії, спрямовані на втручання у процес автоматизованого розподілу справ.

В свою чергу, позивач, звертаючись до суду з даним адміністративним позовом, зазначив про те, що на його переконання, після виплати у червні 2025 року, нарахованої за минулий період щомісячної додаткової грошової винагороди, виник новий спір між позивачем і відповідачем.

Між тим, при прийнятті рішень суд не повинен перешкоджати особам у реалізації їх прав в доступі до правосуддя та забезпечувати виконання завдань адміністративного судочинства.

У справі "Bellet v. France", Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Право на захист у суді своїх прав і свобод є конституційною гарантією, яка забезпечується реальною можливістю усякій заінтересованій особі звернутися до суду у встановленому законом порядку про захист прав, свобод та інтересів та можливістю обирати спосіб захисту, використовуючи при цьому всі дозволені законодавством інструменти та засоби.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для залишення адміністративного позову без розгляду через зловживання позивачем процесуальними правами.

Щодо закриття провадження у справі.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Як вже зазначено судом, предметом спору є бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення, нарахованого за кожний календарний місяць у період з 16.11.2016 по 28.02.2018 відповідно до положень підпункту 2 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій».

В даній справі позивач просить суд зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону () вчинити певні дії, а саме нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) щомісячну додаткову грошову винагороду в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення, нарахованого за кожний календарний місяць у період з 16.11.2016 по 28.02.2018 відповідно до положень підпункту 2 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій».

Разом з тим, судом встановлено, що в провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебувала справа №420/14013/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а саме Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони сфері Південного регіону щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі місячного грошового забезпечення, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 року за період з 16.11.2016 року по 28.02.2018 року;

- зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону вчинити певні дії, а саме нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі місячного грошового забезпечення, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 року за період з 16.11.2016 року по 28.02.2018 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.11.2023 у справі №420/14013/23 адміністративний позов задоволено. Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010, за період з 16.11.2016 року по 28.02.2018 року.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виснував, що на військовослужбовців військової прокуратури поширюється законодавчі акти про військову службу, які регулюють порядок призначення, проходження, звільнення з військової служби, у тому числі приписи постанови № 889, зі змісту яких слідує, що додаткова грошова винагорода є щомісячною та має постійний характер, тому позивач має право на отримання щомісячної додаткової грошової винагороди у спірний період.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2024 апеляційні скарги Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року залишити без змін.

При цьому в постанові ПААС від 23.09.2024 колегією суддів зазначено:

«Разом з тим, слід зазначити, що виходячи зі змісту рішення суду першої інстанції у даній справі, судом позов задоволений. Проте, фактично судом не розглянуті по суті, не вирішено питання стосовно позовної вимоги про нарахування та виплати позивачу щомісячної грошової допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення.

При цьому, відповідно до ст.252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Заяву про ухвалення додаткового судового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання судового рішення.

На підставі викладеного, позивач для належного захисту своїх прав має право звернутися до суду першої інстанції з заявою про ухвалення додаткового рішення в частині зазначеної позовної вимоги, з якої не ухвалено судове рішення.».

Верховний Суд висловлював позицію, що підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні первісних обставин та зміна обсягу посилань на норми матеріального чи процесуального права (пункт 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15).

З матеріалів справ №420/21874/25 та №420/14013/23 убачається тотожній характер спірних правовідносин суб`єктний склад учасників відносин зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) не змінювався; об`єкт і предмет правового регулювання ідентичні, матеріально-правове регулювання спірних правовідносин на час виникнення спірних правовідносин та умови застосування правових норм (зокрема, щодо часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) однакові (тотожність сторін, предмета і підстав у справах №420/21874/25 та №420/14013/23 підтверджується, зокрема, позовною заявою та рішеннями судів у справі №420/14013/23). Відмінність полягає лише в тому, що в цій справі позивач перефразував позовні вимоги та просить нарахувати та виплатити щомісячну додаткову грошову винагороду в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення, нарахованого за кожний календарний місяць у період з 16.11.2016 по 28.02.2018, а не у розмірі місячного грошового забезпечення.

Інше формулювання ОСОБА_1 обґрунтування тих самих позовних вимог не змінює їх правової природи, предмет та підстави в цілому, що свідчить про те, що фактично позивач у межах цієї справи просить суд повторно переглянути питання щодо бездіяльності відповідача у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 щомісячної додаткової грошової винагороду у розмірі місячного грошового забезпечення, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» за період з 16.11.2016 року по 28.02.2018 року.

Отже, судом встановлено, що є таким, що набрали законної сили, рішення суду у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а тому клопотання представника відповідача є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Стосовно доводів позивача про те, що підстави для звернення до суду є іншими, а саме виплата щомісячної додаткової грошової винагороду у розмірі 0,1% грошового забезпечення, а конкретний розмір не був предметом розгляду, суд зазначає таке.

Так, у справі №420/14013/23 судом предметом розгляду були позовні вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити йому щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі місячного грошового забезпечення, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» за період з 16.11.2016 року по 28.02.2018 року.

Тобто, розмір щомісячну додаткову грошову винагороду був предметом спору.

Як вбачається з інформації, яка міститься в КП «ДСС», позивач не звертався до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення у справі №420/14013/23, щодо не вирішення по суті вимоги саме про щомісячну додаткову грошову винагороду у місячному розмірі.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.11.2023 у справі №420/14013/23, відповідачем виплачено ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі 0,1%, а саме - 270,15 грн.

Статтею 14 КАС України передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до ст. 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Разом з цим, за правилами ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

У тому числі, згідно ч. 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, наведені положення адміністративного процесуального законодавства визначають порядок здійснення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, тобто спрямовані на забезпечення виконання рішень суду.

Механізм ефективного судового захисту обумовлює у необхідних випадках застосування процедури примусового виконання рішень суду.

При цьому, метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини та громадянина, а виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави, як правової.

З огляду на це, посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист.

Суд звертає увагу, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних із виконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому вищенаведеними приписами адміністративного процесуального законодавства, яке не передбачає можливості подання окремого позову щодо спонукання відповідача до належного виконання судового рішення.

Як установлено зі змісту позову та додатків до нього, цей спір не є новим, оскільки виник на стадії виконання рішення суду, яким, зокрема, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити щомісячну додаткову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» за період з 16.11.2016 року по 28.02.2018 року.

Враховуючи, що позивач обґрунтовував позовні вимоги у справі №420/14013/23 саме наявністю у нього права на отримання щомісячної додаткову винагороду саме у розмірі місячного грошового забезпечення та були задоволені повністю, спір не є новим, оскільки вирішений у зазначеній справі.

Отже, правовідносини у цій справі підлягають вирішенню у порядку виконання відповідачем судового рішення, а питання, які виникають у зв`язку із виконанням рішення суду в одній справі не можуть становити окремий/самостійний предмет спору в іншій справі, адже в такий спосіб фактично нівелюється авторитет судового рішення, яке набрало законної сили.

Реалізація судового рішення є продовженням судового розгляду справи, що з урахуванням наведеного вище дає підстави вважати, що ця стадія не може становити окреме/самостійне позовне провадження.

Обставини, які зумовили звернення із цим позовом до суду, можуть бути предметом судового контролю, який за суттю і призначенням відрізняється від позовного провадження. Процесуальний закон визначає три способи здійснення судового контролю: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення; накладення штрафу за невиконання судового рішення; визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду або порушення прав позивача, підтверджених таким рішення суду.

При цьому, не виконання судового рішення може мати місце і у разі фактичного вчинення відповідачем певних дій, але не у відповідності до чинного законодавства.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм адміністративного процесуального законодавства наведена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року по справі №183/3012/16(2-а/183/106/16), від 24.02.2020 року по справі №818/1102/18.

На думку суду, не наведення у судовому рішенні певних етапів його виконання не може нівелювати обов`язок суб`єкта владних повноважень діяти правомірно.

Виходячи із того, що спірні правовідносини випливають із порядку виконання судового рішення, яке набрало законної сили в іншій справі, питання про неправомірну бездіяльність суб`єкта владних повноважень під час виконання відповідного судового акта, а також порядок виконання судового рішення підлягають перевірці згідно із вищенаведеними спеціальними правилами адміністративного процесуального законодавства, зокрема, ст. 382, 383 КАС України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що провадження по справі, слід закрити на підставі п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС України.

Керуючись ст.ст. 12, 19, 44, 48, 238, 241-245, 248, 256, 295 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження - відмовити.

У задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду відмовити.

Клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі задовольнити.

Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - закрити.

Роз`яснити сторонам, що повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку визначеному ст. 295 КАС України.

Ухвала набирає законної сили відповідно до приписів ст. 256 КАС України.

Суддя П.П.Марин