Справа № 826/18270/14
Суддя: Марич Є.В.
Дата ухвалення: 2025-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2025 року справа №826/18270/14

Суддя Київського окружного адміністративного суду Марич Є.В., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2014р. до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач), в якому просив:

- скасувати наказ Генерального прокурора України від 23.10.2014р. №2496-ц про звільнення позивача з посади заступника начальника Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України;

- поновити позивача на посаді заступника начальника Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 24.10.2014р. і до моменту фактичного поновлення на публічній службі;

- зобов`язати Генеральну прокуратуру України поінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України Про очищення влади.

Рішенням ОАСК від 20.07.2021р., залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2021р., позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 23.10.2014р. №2496-ц про звільнення позивача з посади заступника начальника Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України. Зобов`язано Офіс Генерального прокурора поновити позивача на посаді заступника начальника Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України з 24.10.2014р. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2014р. по 20.07.2021р. у розмірі 2 155 343,40 грн. Зобов`язано Офіс Генерального прокурора надати до Міністерства юстиції України відомості про відсутність підстав для застосування до позивача заборон, визначених частиною третьою статті 1 Закону України Про очищення влади.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27.12.2022р. касаційну скаргу задоволено частково, тим самим рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 та постанову ШААС в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано. Справу в цій частині направлено на новий розгляд до КОАС. В іншій частині рішення та постанову залишено без змін.

Законом України від 13.12.2022р. №2825-IX "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" (далі - Закон №2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних Закону №2825-IX, з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

На адресу Київського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна вказана справа, яку відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, було передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Маричу Є.В.

Ухвалою суду справу прийнято до провадження, вирішено здійснювати її розгляд у спрощеному провадженні без призначення судового засідання.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що з 05.06.2014р. обіймав посаду заступника начальника Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України. Відповідно до вимог Закону України «Про очищення влади» 20.10.2014р. подав заяву щодо відсутності підстав для застосування відносно нього заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», проте після складення довідки про результати вивчення особової справи, оскаржуваним наказом №2496-ц від 23.10.2014р. його звільнено із зазначеної посади на підставі пункту 72 статті 36 Кодексу законів про працю України. Позивач вважає своє звільнення незаконним та безпідставним, оскільки відповідачем, на його думку, порушено норми Конституції України, звужено зміст та обсяг прав і свобод людини, при цьому не доведено обставини вчинення ним безпосередньо правопорушень, направлених на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 . Посилання на наявність трудових відносин з органами прокуратури у період, визначений частиною третьою статті 1 Закону №1682-VII, без доведення його вини у сприянні узурпації влади, позивач вважає неприпустимими, та стверджує, що звільнення відбулося лише за формальними підставами, із застосуванням принципу колективної відповідальності, що суперечить нормам Конституції та законів України.

Позиція Генеральної прокуратури України зводиться до того, що сума стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (2 155 343,40 грн.) підлягає зменшенню, адже згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020р. № 1213, із Порядку №100 виключено пункт 10. При визначенні редакції Порядку № 100, яка підлягає застосуванню, слід враховувати дату постановлення рішення про поновлення незаконно звільненого працівника на роботі та наявності нормативних підстав для визначення коефіцієнта підвищення при розрахунку середнього заробітку. Також, у попередніх рішеннях суду не враховано частину другу статті 235 Кодексу законів про працю України щодо виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як похідної, додаткової складової ефективного захисту порушеного права у разі незаконного звільнення. Крім того, відповідач зазначив про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 235 Кодексу законів про працю України з урахуванням вимог пункту 1 частини третьої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» при стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь поновленого на посаді прокурора, чиї повноваження припинено у зв`язку з досягненням ним 65 років. На думку відповідача, позивач був позбавлений можливості виконувати роботу не тільки у силу оскаржуваного наказу, а й на підставі пункту 1 частини третьої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», оскільки станом на 29.11.2020р. останньому виповнилось 65 років. Тобто, проміжок часу з 29.11.2020р. не є вимушеним прогулом у розумінні частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України, а тому суди при попередньому розгляді справи помилково стягнули на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.11.2020р. (день настання позивачу 65 років) по 20.07.2021р. (дата ухвалення рішення суду першої інстанції).

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Як свідчать записи в трудовій книжці позивача, на підставі наказу виконуючого обов`язки Генерального прокурора України №1040ц від 05.06.2014р. ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України.

З 16.10.2014р. набрав чинності Закон України «Про очищення влади», в органах прокуратури розпочалася відповідна перевірка.

Відповідно до статті 4 Закону №1682-VII особи, які перебувають на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, подають керівнику, зазначеному у частині четвертій статті 5 цього Закону, власноручно написану заяву, у якій повідомляють про те, що до них застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону або повідомляють про те, що до них не застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, або повідомляють про те, що до них не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо них відповідно до цього Закону.

Заява подається не пізніше ніж на десятий день з початку проведення перевірки у відповідному органі.

Позивачем 22.10.2014р. подано на ім`я Генерального прокурора України заяву щодо відсутності підстав для застосування відносно нього заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» (заяву прийнято 22.10.2014р. за вх. №01/1-76вн-14).

Разом з тим, на підставі довідки від 17.10.2014р. про результати вивчення особової справи щодо застосування заборон, визначених Законом України «Про очищення влади» (а.с.186), наказом Генерального прокурора України №2496-ц від 23.10.2014р. позивача звільнено із займаної посади у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пункту 72 статті 36 Кодексу законів про працю України та у зв`язку з обійманням позивачем у період з 25.02.2010р. по 22.02.2014р. посад, що відповідають критеріям, визначеним в пункті 7 та 8 частини першої статті 3 Закону №1682-VII «Про очищення влади» (сукупно 3 роки 11 місяців), а саме:

- прокурора Одеської області (з 25.02.2010р. по 18.07.2010р.);

- прокурора Рівненської області (з 19.07.2010р. по 29.09.2013р.);

- заступника начальника Головного управління міжнародно-правового співробітництва та європейської інтеграції Генеральної прокуратури України (з 30.09.2013р. по 21.10.2013р.);

- заступника начальника Головного управління міжнародно-правових зв`язків та європейської інтеграції Генеральної прокуратури України (з 22.10.2013р. по 22.02.2014р.).

Рішенням ОАСК від 20.07.2021р., залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2021р., позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 23.10.2014р. №2496-ц про звільнення позивача з посади заступника начальника Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України. Зобов`язано Офіс Генерального прокурора поновити позивача на посаді заступника начальника Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України з 24.10.2014р. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2014р. по 20.07.2021р. у розмірі 2 155 343,40 грн. Зобов`язано Офіс Генерального прокурора надати до Міністерства юстиції України відомості про відсутність підстав для застосування до позивача заборон, визначених частиною третьою статті 1 Закону України Про очищення влади.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27.12.2022р. касаційну скаргу задоволено частково, тим самим рішення ОАСК та постанову ШААС в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано. Справу в цій частині направлено на новий розгляд до КОАС. В іншій частині рішення та постанову залишено без змін.

Верховним Судом у постанові наголошено на тому, що у цій справі період вимушеного прогулу міг тривати до 29.11.2020р. включно, тобто до наступного дня після досягнення позивачем шістдесяти п`яти років. Тому період вимушеного прогулу, за який може стягуватися середній заробіток, починається з 24.10.2014р. (наступний день після звільнення) й завершився 29.11.2020р. (день досягнення позивачем шістдесяти п`яти років). Оскільки вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, тому з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні) відсутня можливість перевірити правильність його висновків щодо остаточного розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відтак, саме наведену обставину має врахувати суд при новому розгляді даної справи.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, доводам сторін, суд зазначає наступне.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Право особи на працю захищається Конституцією України. Виплата заробітку за час вимушеного прогулу з вини роботодавця є гарантією можливості реалізації людиною права на працю та захищає працівника від управлінського свавілля.

Відповідно до частин першої, другої статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100), відповідно до пункту 2 розд. ІІ якого середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку (абзац 4 пункту 2 Порядку № 100).

Пунктом 8 розділу ІV вищезазначеного Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Абзацами 1, 2 пункту 10 розділу IV Порядку № 100 передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться.

Відповідач не погоджується з розрахунками середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2014р. по 20.07.2021р. Офіс Генерального прокурора вважає, що сума середньої заробітної плати, належної до виплати позивачеві за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2014р. по 28.11.2020р. становить 1 160 245,14 грн (759,82 грн х 1527 робочих днів). В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишені Верховним Судом без змін.

Так, задовольняючи позовні вимоги у цій частині суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходили з того, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» (з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури») відбулося підвищення розміру посадового окладу позивача з коефіцієнтом 1,31 з 01 грудня 2015 року.

Також відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури» внесені зміни, зокрема, до Додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Схеми посадових окладів працівників Генеральної прокуратури України», яка набрала чинності 06 вересня 2017 року. Згідно із Схемою підвищення посадового окладу за посадою позивача відбулося з коефіцієнтом 2,24.

Отже, суди дійшли висновку, що з урахуванням наведеного сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2014 року по 14 травня 2021 року складає по періодах наступним чином:

- з 24 жовтня 2014 року по 30 листопада 2015 року: 759,82 грн х 276 робочих днів = 209 710,32 грн;

- з 01 грудня 2015 року по 05 вересня 2017 року: 759,82 грн х 443 робочих днів х 1,31 коефіцієнт підвищення = 440 946,34 грн;

- з 06 вересня 2017 року по 11 грудня 2020 року: 759,82 грн х 818 робочих днів х 2,24 коефіцієнт підвищення = 1 392 233,38 грн.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій зауважили, що пункт 10 Постанови № 100 був чинним до 11 грудня 2020 року (надалі був скасований згідно постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100», набрала чинності 12 грудня 2020 року), тому застосовує даний пункт стосовно обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача з урахуванням коефіцієнту підвищення лише по дату 11 грудня 2020 року.

Залишок періоду вимушеного прогулу з 12 грудня 2020 року по 20 липня 2021 року розраховується за загальним правилом без коефіцієнту підвищення, а саме: 759,82 грн х 148 робочих днів = 112 453,36 грн.

Разом сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача становить: 209 710,32 грн + 440 946,34 грн + 1 392 233,38 грн + 112 453,36 грн = 2 155 343,40 грн.

Досліджуючи правильність висновків суду першої та апеляційної інстанцій у частині задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та розрахунку стягнення такого заробітку Верховний Суд звернув увагу на таке.

Відповідач вказував на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 30 червня 2021 року у справі № 826/17798/14 та від 04 листопада 2021 року у справі № 640/537/20, у відповідності до яких згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1213 із Порядку № 100 виключено пункт 10. При визначенні редакції Порядку № 100, яка підлягає застосуванню, слід враховувати дату постановлення рішення про поновлення незаконно звільненого працівника на роботі та наявності нормативних підстав для визначення коефіцієнта підвищення при розрахунку середнього заробітку. Також, не враховано частину другу статті 235 Кодексу законів про працю України щодо виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як похідної, додаткової складової ефективного захисту порушеного права у разі незаконного звільнення.

Проте, Верховний Суд звернув увагу на те, що правовідносини, які виникли у справі №640/537/20, та правовідносини у цій справі не є подібними, оскільки спірним питанням у справі №640/537/20 було правомірне/неправомірне застосування постанови Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів» з урахуванням положень пункту 9 частини першої статті 51 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» у зіставленні з підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» у контексті підстав (як юридичних, так і фактичних) для звільнення з посади прокурора та органів прокуратури за наслідками (неуспішного) проходження атестації.

Отже, посилання відповідача на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 04 листопада 2021 року у справі № 640/537/20, визнано безпідставними.

Що стосується посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 826/17798/14, Верховний Суд зазначив, що у згаданій постанові колегією суддів вказано: «…у межах заявлених підстав для касаційного оскарження і вимог заявника колегія суддів має передусім з`ясувати чи застосовними є до спірних правовідносин в частині розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення пункту 10 Порядку № 100 у редакції цього нормативно-правового акта, яка діяла до внесення змін згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1213. Відповідаючи на це запитання колегія суддів виходить з того, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд [першої інстанції], відповідно до статті 235 КЗпП України, вирішує одночасно із поновленням особи на посаді. На дату вирішення судом першої інстанції спору про поновлення позивача на посаді Порядку № 100 діяло у попередній редакції, зокрема чинними були положення пункту 10, текст якого написано вище. Звідси можемо виснувати, що суд першої інстанції, поновивши позивача на посаді, мав би враховувати ці норми при розрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, якщо для цього були фактичні підстави (підвищення посадових окладів)».

Водночас, Верховний Суд звернув увагу на те, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд (першої інстанції), відповідно до ст. 235 КЗпП України, вирішує одночасно із поновленням особи на посаді. Тобто, поновивши позивача на посаді, суд першої інстанції повинен враховувати ці норми при розрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, якщо для цього були фактичні підстави (підвищення посадових окладів).

Отже, при визначені редакції Порядку № 100, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, слід враховувати період коли виникли такі правовідносини і чи діяв пункт 10 Порядку № 100 на їх момент.

При цьому, у своїх постановах Верховний Суд неодноразово висловив свою позицію щодо необхідності застосування пунктів 7, 8 та пункту 10 розділу IV Порядку № 100 у тому випадку, коли у розрахунковому періоді відбулося підвищення посадових окладів згідно з актами законодавства.

Указані правові висновки щодо застосування положень Порядку № 100 для цілей обрахунку розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу висловлено Верховним Судом у постановах від 22 травня 2019 року у справі № 572/2429/15-ц, від 06 серпня 2019 року у справі № 0640/4691/18, від15 квітня 2020 року у справі № 826/15725/17, від 15 жовтня 2020 року у справі № 826/17601/14, від 12 серпня 2020 року у справі № 2-а-3279/10/1970, від 11 лютого 2021 року у справі № 814/197/15.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент ухвалення рішення Окружним адміністративним судом міста Києва від 20 липня 2021 року про поновлення позивача на посаді, пункт 10 Порядку № 100 втратив чинність. Однак, така норма законодавства діяла у розрахунковому періоді, а тому Верховний Суд дійшов висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанції при розрахунку заробітку за час вимушеного прогулу правомірно було застосовано пункт 10 Порядку № 100, а саме обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача з урахуванням коефіцієнту підвищення лише по дату 11 грудня 2020 року (прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100», якою пункт 10 Постанови № 100 виключено).

Що стосується посилання відповідача на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 235 Кодексу законів про працю України з урахуванням вимог пункту 1 частини третьої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» при стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь поновленого на посаді прокурора, чиї повноваження припинено у зв`язку з досягненням ним 65 років, Верховний Суд зазначив, що позивач відповідно до паспорта громадянина України, народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , тож на дату ухвалення рішення суду першої інстанції в цій справі (20.07.2021р.) йому було більше 65 років.

Відповідно до частини третьої статті 16 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон «Про прокуратуру») прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 51 Закону № 1697-VII повноваження прокурора припиняються у зв`язку з досягненням шістдесяти п`яти років.

Пунктом 1 частини першої статті 61 Закону № 1697-VII установлено, що повноваження прокурора припиняються за віком з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п`яти років.

Наведені положення частини третьої статті 51 і пункту 1 частини першої статті 61 Закону № 1697-VII, які є імперативними, передбачають, що після досягнення шістдесяти п`яти років особа не може перебувати на посаді прокурора, відповідно й виконувати покладені на неї функції (за цією посадою).

Отже, зважаючи на зазначені норми законодавства, Верховний Суд дійшов висновку, що у цій справі період вимушеного прогулу міг тривати до 29 листопада 2020 року включно, тобто до наступного дня після досягнення позивачем шістдесяти п`яти років. Тому період вимушеного прогулу, за який може стягуватися середній заробіток, починається з 24 жовтня 2014 року (наступний день після звільнення) й завершився 29 листопада 2020 року (день досягнення позивачем шістдесяти п`яти років).

Відтак, з урахуванням наявних у справі матеріалів, висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 27.12.2022р. (справа № 826/18270/14), сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2014 року по 29 листопада 2020 року складає по періодах наступним чином:

- з 24 жовтня 2014 року по 30 листопада 2015 року: 759,82 грн х 276 робочих днів = 209 710,32 грн;

- з 01 грудня 2015 року по 05 вересня 2017 року: 759,82 грн х 443 робочих днів х 1,31 коефіцієнт підвищення = 440 946,34 грн;

- з 06 вересня 2017 року по 29 листопада 2020 року: 759,82 грн х 808 робочих днів х 2,24 коефіцієнт підвищення = 1 375 213,41 грн.

Разом сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача становить: 209 710,32 грн + 440 946,34 грн + 1 375 213,41 грн = 2 025 870,07 грн.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу саме до моменту фактичного поновлення на публічній службі, задоволенню не підлягають.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем надано належні та необхідні докази, які свідчать про часткову обґрунтованість заявлених позовних вимог, які під час вирішення справи знайшли своє підтвердження у більшій частині. Відповідачем суду протилежного не доведено, не надано достатніх та переконливих доказів у підтримку своєї позиції щодо предмету адміністративного позову.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу належить задовольнити частково.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує, що розгляд справ про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється без сплати судового збору, через що підстави для розподілу судових витрат у даній справі відсутні.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_1 ) до Офісу Генерального прокурора (місцезнаходження: 01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15; ) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.

2. Стягнути з Офісу Генерального прокурора (місцезнаходження: 01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15; ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2014р. по 20.07.2021р. у розмірі 2 025 870,07 грн (два мільйони двадцять п`ять тисяч вісімсот сімдесят гривень, сім копійок).

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Марич Є.В.