Справа № 420/8632/25
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2025-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/8632/25

Перша інстанція: суддя Стефанов С.О.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.

суддів Бойка А.В., Єщенка О.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області, про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу та стягнення витрат,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління ДПС в Одеській області (далі відповідач, ГУ ДПС в Одеській області), в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просить:

- визнати протиправною та скасувати вимогу відповідача про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 37 788,74 грн;

- стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС в Одеській області витрати у розмірі 37 788,74 грн., шляхом списання коштів з рахунків ГУ ДПС в Одеській області, а в разі відсутності у ГУ ДПС в Одеській області відповідних призначень - здійснити стягнення за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Також в позовній заяві ставиться питання про стягнення з ГУ ДПС в Одеській області понесені судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що контролюючий орган не мав підстав для прийняття спірної вимоги, оскільки враховуючи положення пункту 4 та абзацу 2 пункту 8 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України 01.07.2010 №2390-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», його свідоцтво про державну реєстрацію від 10.12.2001 як фізичної особи-підприємця вважається недійсним з 04.03.2012 через припинення підприємницької діяльності з 01.01.2003. На думку позивача, про це свідчить також і відсутність запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про його реєстрацію, як фізичної особи-підприємця. Як вважає позивач, недійсність свідоцтва про реєстрацію фізичної особи-підприємця має наслідком протиправність спірної вимоги з єдиного соціального внеску, оскільки він не є платником цього внеску.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року позов ОСОБА_1 -задоволено.

Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС у Одеській області № Ф-38374-51 від 26.07.2023 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 37 788,74 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС в Одеській області на користь ОСОБА_1 витрати у розмірі 37 788,74 грн. шляхом списання коштів з рахунків ГУ ДПС в Одеській області, а в разі відсутності у ГУ ДПС в Одеській області відповідних призначень - здійснити стягнення за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС в Одеській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням ГУ ДПС в Одеській області надало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування своєї позиції апелянт наголошує на тому, що вимога відповідача про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, прийнята виключно в межах діючого законодавства та з дотриманням усіх необхідних критеріїв.

Апелянт зазначає, що згідно даних інформаційно-комунікаційної системи ДПС фізична особа підприємець ОСОБА_1 з 12.12.2001 по 15.05.2023 перебував на обліку у Малиновській ДПІ ГУ ДПС в Одеській області, як фізична особа підприємець на загальній системі оподаткування, здійснюючі діяльність згідно обраного основного виду діяльності: «Вантажний автомобільний транспорт», стан платника « 10» - припинено, але не знято з обліку.

Як пояснює апелянт, згідно пункту 2 частини 1 статті 7 та абзацу 3 частини 8 статті 9 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VI) фізична особа підприємець ОСОБА_1 зобов`язаний сплачувати щоквартально єдиний внесок,.

Згідно даних інформаційно-комунікаційної системи в інтегрованій картці платника (ІКП) фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 рахується заборгованість з єдиного внеску у сумі 37 788,74 грн., а тому, на переконання апелянта, підстави для скасування спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску та задоволення позову відсутні.

Позивач, ОСОБА_1 , у відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на доводи, які ідентичні доводам, викладеним у позовній заяві та які узгоджуються із висновками суду першої інстанції, зазначає, що не визнає вимоги скарги та зауважує на тому, що в апеляційній скарзі відсутні обґрунтування неправильного застосування норм права. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому в задоволенні скарги просить відмовити, рішення суду залишити без змін.

Відповідно до частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що згідно запису №0363 ОСОБА_1 10.12.2001 зареєстрований як фізична особа - підприємець та Іллічівською районною адміністрацією Одеського міськвиконкому видане свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи.

Свідоцтво було видано у 2001 році до початку функціонування та формування Єдиного державного реєстру, яке було розпочато з 01.07.2004 з набранням чинності Законом України від 15.05.2003 №755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (далі Закон № 755-IV ).

З 2003 року ОСОБА_1 припинив здійснення підприємницької діяльності та доходи від здійснення підприємницької діяльності із 2003 року не отримував.

До державного реєстратора з реєстраційною карткою про включення відомостей про нього до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відповідно до вимог Закону №755-IV ОСОБА_1 не звертався.

02.11.2021 ОСОБА_1 відновив підприємницьку діяльність та припинив діяльність як фізична особа-підприємець 15.05.2023, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, сформованого 24.03.2025 17:13:07за кодом доступу 9.

Згідно даних інформаційно-комунікаційної системи ДПС станом на 30.11.2024 в інтегрованій картці платника (ІКП) ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) рахується заборгованість з єдиного внеску у сумі 37 788,74 грн., y тому числі: за 2017 рік - 8448,00 грн.; за 2018 рік - 9828,72 грн.; за 2019 рік - 11016,72 грн.; 21.04.2020 рік 2078,12 грн. за 1 квартал (січень та лютий); 20.07.2020 рік 1039,06 грн. за 2 квартал (червень); 19.10.2020 рік 3178,12 грн. за 3 квартал (липень, серпень та вересень); 19.01.2021 рік 2200,00 грн. за 4 квартал (жовтень та листопад).

На підставі викладеного, 26.07.2023 ГУ ДПС в Одеській області була винесена вимога про сплату ОСОБА_1 заборгованості (недоїмки) № Ф-38374-51 зі сплати єдиного внеску в сумі 37 788,74 грн. (а. с. 47).

20.11.2023 відкрите виконавче провадження №73376157 за вимогою про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС в Одеській області № Ф-38374-51 від 26.07.2023 року, якою ОСОБА_1 виставлена вимога сплатити борг зі сплати єдиного внеску.

Позивач, не погоджуючись з оскаржуваною вимогою, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність офіційного підтвердження в особи статусу фізичної особи-підприємця шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом №755-IV, що виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Суд першої інстанції встановив, що позивач не мав можливості здійснювати підприємницьку діяльність, оскільки його свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності є недійсним, а з реєстраційною карткою для включення відомостей про неї як фізичної особи-підприємця до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтва про його державну реєстрацію на свідоцтво про державну реєстрацію єдиного зразка позивач не звертався, що спростовує факт наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця в розумінні Закону № 755-IV і, як наслідок, належність позивача до платників єдиного внеску.

На думку суду, недійсність свідоцтва про реєстрацію ФОП має наслідком протиправності спірної вимоги з єдиного соціального внеску, оскільки ОСОБА_1 не є платником цього внеску.

Відповідаючи на доводи ГУ ДПС в Одеській області стосовно правомірності, прийнятої вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, колегія суддів керується наступним.

Частина 2 статті 19 Конституції Україні визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України), який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Підпункт 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає, що податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно із підпунктом 14.1.153 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкова вимога - це письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Водночас, правовідносини в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку регулює Закон України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VI).

Відповідно до пунктів 2 і 6 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI 1 єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Пункт 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI визначає, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

01.01.2017 набрав чинності Закон України від 06.12.2016 №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон №1774-VIII), яким несені зміни, зокрема, до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI щодо нарахування єдиного внеску його платниками.

Так, відповідно до вказаної редакції абзаци 1 та 2 пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI визначають, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Отже, згідно вказаних змін до Закону №2464-VI щодо нарахування єдиного внеску його платниками, у фізичних осіб - підприємців з 01.01.2017 виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.

Відповідно до частин 2 - 4, 8, 12 статті 9 Закону № 2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Частиною 11 статті 9 Закону №2464-VI передбачено, що у разі несвоєчасної сплати або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції згідно вимог цього Закону.

З огляду на наведені вище норми, платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Отже, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети - збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, законодавством встановлений обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Наведене свідчить про те, що особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Таким чином, з урахуванням наведеного, суди при вирішенні спору повинні перевірити обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця або самозайнятої особи; здійснення нею підприємницької діяльності та отримання нею доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.

Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 у справі №440/2149/19 висловив правову позицію, згідно якої фізична особа-підприємець або самозайнята особа звільняється від сплати єдиного внеску у випадку встановлення судом, якщо нею підприємницька діяльність не здійснюється, дохід від такої діяльності не отримується та вказана особа перебуває у трудових відносинах та за неї єдиний внесок сплачує роботодавець.

Згідно частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як мовилося вище, 10.12.2001 ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа - підприємець згідно запису №0363 та отримав свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, яке було видане Іллічівською районною адміністрацією Одеського міськвиконкому.

Однак з 2003 року позивач припинив здійснення підприємницької діяльності Свідоцтво було видано у 2001 році до початку функціонування та формування Єдиного державного реєстру, розпочате з 01.07.2004 через набрання чинності Законом №755-IV.

Також згідно встановлених обставин справи ОСОБА_1 , не звертався до державного реєстратора про включення відомостей про нього до Єдиного державного реєстру відповідно до вимог Закону № 755-IV, діяльність припинив та не отримував доходи від здійснення підприємницької діяльності з 2003 року.

02.11.2021 ОСОБА_1 відновив підприємницьку діяльність та припинив діяльність як фізична особа-підприємець 15.05.2023, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, сформованого 24.03.2025.

01.07.2004 набув чинності Закон України від 15.05.2003 №755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» (далі і вище Закон № 755-IV ).

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону № 755-IV державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону № 755-IV Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців з Єдиного державного реєстру.

01.07.2010 прийнятий Закон України № 2390-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», (далі - Закон № 2390-VI), який набув чинності 03.03.2011.

Відповідно до підпунктів 2, 3 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення цього Закону процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 01.07.2004, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01.07.2004, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.

Пункт 3 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення № 2390-VI у зв`язку із набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення процедур припинення юридичних осіб та підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців за їх рішенням» від 19.05.2011 № 3384-VI (далі - Закон № 3384-VI) викладено в наступній редакції: «Усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 01.07.2004, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру. Державний реєстратор при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов`язаний, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, провести включення відомостей про діючі юридичні особи та фізичних осіб - підприємців і видати їм виписку з Єдиного державного реєстру.».

Відповідно до пунктів 7, 8 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону №2390-VI спеціально уповноважений орган з питань державної реєстрації протягом місяця з дати завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01.07.2004, передає відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, включених до Єдиного державного реєстру, органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування, які в межах своїх повноважень ведуть облік юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та/або проводять реєстрацію юридичних осіб будь-яких організаційно-правових форм та фізичних осіб-підприємців. Після закінчення передбаченого для включення відомостей до Єдиного державного реєстру строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до Єдиного державного реєстру.

Пунктом 4 та абзацом 2 пункту 8 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VI передбачено, що свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01.07.2004, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними; за результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 01.07.2004, включаються до Єдиного державного реєстру з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01.07.2004, вважаються недійсними.

Таким чином, враховуючи положення пункту 4 та абзацу 2 пункту 8 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VІ, свідоцтво про державну реєстрацію ОСОБА_1 від 10.12.2001 як фізичної особи-підприємця вважається недійсним з 04.03.2012, що підтверджується в тому числі відсутністю запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про реєстрацію останнього як фізичної особи-підприємця.

Варто також врахувати позицію Великої Палати Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 01.07.2020 у справі №260/81/19 стосовно того, що статус фізичної особи-підприємця є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01.07.2004 ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.

Водночас, зміни у процедуру адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб - підприємців, запроваджені законами №2390-VI та №1155-VII, не спростовують наведених висновків щодо природи визначення статусу фізичної особи-підприємця, а лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 01.07.2004, що підтверджується виконанням ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу фізичної особи-підприємця шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до Єдиному державному реєстрі про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 0.07.2004, вважаються недійсними. Таким чином, виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності, а відтак отримання доходу від такої діяльності.

Велика Палата Верховного Суду також підкреслила, що існування нечіткого, суперечливого нормативного регулювання на час виникнення спірних правовідносин порушує принцип правової визначеності.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відсутність офіційного підтвердження в особи статусу фізичної особи-підприємця шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом №755-IV, що виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Оскільки ОСОБА_1 не мав можливості здійснювати підприємницьку діяльність, оскільки його свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності є недійсним, а з реєстраційною карткою для включення відомостей як фізичної особи-підприємця до Єдиного державного реєстру він не звертався, це свідчить про відсутність статусу фізичної особи-підприємця, та як наслідок, належність останнього до платників єдиного внеску.

Окрім цього слід врахувати той факт, що відсутні докази отримання ОСОБА_1 у цей період доходів від провадження підприємницької діяльності, а факт перебування особи на обліку в органах податкової служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється податковим органом незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Таким чином, враховуючи наведені вище норми права, які регулюють спірні правовідносини та висновки Верховного Суду, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що оскільки позивач не зареєстрований, як фізична особа-підприємець та у нього відсутній обов`язок щодо сплати єдиного внеску, спірна вимога № Ф-38374-51 від 26.07.2023 має бути визнана протиправною та скасована.

Варто зазначити, що аналогічні позиції щодо спірних правовідносин, викладені у постанові Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №500/1762/19 та від 23.01.2020 у справі №480/4656/18.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції враховуючи, що постановою державного виконавця від 20.11.2023 накладений арешт на кошти боржника, у зв`язку з чим ОСОБА_1 з метою припинення чинності арешту майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання, самостійно сплатив суму боргу разом виконавчими витратами у розмірі 41 836,70 грн., що підтверджується квитанцією №54 від 02.04.2025, вважав необхідним стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС в Одеській області витрати у розмірі 37788,74 грн.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу ГУ ДПС в Одеській області від 26.07.2023 №Ф-38374-51, стягнення з ГУ ДПС в Одеській області витрати зі сплати суми боргу у сумі 37788,74 грн. шляхом списання коштів на користь позивача.

Резюмуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, а тому підстави для скасування правильного по суті рішення відсутні.

На думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять аргументів, яким би не була надана правова оцінка судом першої інстанції.

Будь-яких інших доводів, з боку апелянта, які б могли свідчити про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права, апеляційна скарга не містить. Колегія суддів вважає, що надала відповідь на поставлені в апеляційній скарзі питання. За таких підстав колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Оскільки суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, колегія суддів вважає, що підстави для скасування судового рішення та задоволення скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області, про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу та стягнення витрат залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуюча суддя О. А. Шевчук

суддя А. В. Бойко

суддя О. В. Єщенко