Справа № 420/6650/25
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2025-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/6650/25

Перша інстанція: суддя Марин П.П.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,

суддів Бойка А.В., Єщенка О. В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі відповідач, ГУ ДМС в Одеській області), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у наданні дозволу на імміграцію в Україну №3219 від 12.09.2024;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 від 12.03.2024 про надання дозволу на імміграцію в Україну разом із доданими документами.

Також в позовній заяві ставилося питання про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Одеській області судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що перебуваючи у шлюбі з 2016 року із громадянкою України у березні 2024 року звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» № 2491-III від 07.06.2001 (далі Закон № 2491-III ), зокрема, у зв`язку з тим, що він понад два роки перебуває у шлюбі із громадянкою України. При цьому, до заяви були надані усі документи, передбачені статтею 9 Закону №2491-ІІІ, однак оскаржуваним рішенням відповідач відмовив у наданні такого дозволу на підставі пункту 4-1 частини 1 статті 10 Закону №2491-ІІІ. Позивач вважає рішення органу міграційної служби протиправним та безпідставним, оскільки тривалий час постійно проживає в Україні, що вказує на стійкі правові зв`язки між ним та дружиною, а також державою Україна, а відмова у надані дозволу на імміграцію призводить до погіршення його усталеного способу життя та життя його сім`ї.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року позов Кутайні Ахмеда - задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення №3219 від 12.09.2024 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 від 12.03.2024 про надання дозволу на імміграцію в Україну із доданими документами.

Стягнуто з ГУ ДМС в Одеській області, за рахунок його бюджетних асигнувань, на користь Кутайні Ахмеда сплачений судовий збір в розмір 968,96 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ГУ ДМС в Одеській області надало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення ГУ ДМС в Одеській області про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, прийняте на підставі Закону № 2491-III та Порядку проведення процедури перевірки обставин, за яких факт перебування у шлюбі з громадянином України або іммігрантом не визнається підставою для надання дозволу на імміграцію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі - Порядок №1983). Апелянт вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що позивач разом з дружиною, будучи запрошеними до ГУ ДМС в Одеській області, не повідомили про поважні причини неявки та не з`явилися для проведення співбесіди та тестування, відповідно до положень Закону № 2491-III. На переконання апелянта вказана обставина є цілком правомірною підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну, що свідчить про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення та задоволення позову.

Позивач, у відзиві на апеляційну скаргу посилаючись на доводи, які ідентичні доводам викладеним у позовній заяві, та які узгоджуються із висновками суду першої інстанції, зазначає про безпідставність поданої апеляційної скарги. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому в задоволенні скарги просить відмовити, рішення суду без змін.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм процесуального права, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 12.03.2024 громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт країни походження №016168950 від 09.01.2023, звернувся до ГУ ДПС в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону № 2491-III.

Разом із заявою надав, зокрема, копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , відповідно до якого 16.11.2016 громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та громадянка України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уклали шлюб, який зареєстрований Балтським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

За результатами розгляду заяви позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну, начальник ГУ ДМС України в Одеській області 12.09.2024 затвердив висновок про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Мотивуючи вказаний висновок відповідач зазначив, що у згоді іншого з подружжя заявника - ОСОБА_2 та у згоді особи, яка звернулася із заявою про надання дозволу на імміграцію - Сирії Кутайні Ахмеда зазначені контактні номери телефонів, адреси особистої електронної пошти підтверджена технічна можливість для проведення співбесіди або тестування режимі відеоконференцзв`язку (Viber/WhatsApp) та надана згода на проходження співбесіди, письмових тестів щодо наявності/відсутності обставин, за яких факт перебування у шлюбі з громадянином України або іммігрантом не визнається підставою для надання дозволу на імміграцію, а також проведення відео- або аудіозапису під час їх проходження, та підтверджене те, що про час та місце проведення співбесіди та тестування їх буде повідомлено за номером телефону та адресою електронної пошти за три робочі дні до запланованої дати проведення співбесіди та тестування. Тобто заявнику та його дружині було достеменно відомо про необхідність проведення вищезазначених співбесід та тестувань, на які подружжя надали згоди.

Листами від 06.08.2024 № 5100.19.1-8673/51.1-24 та від 29.08.2024 № 5100.19.1-9530/51.1-24 заявник разом з дружиною запрошувалися до ГУ ДМС в Одеській області для співбесіди та проходження тестування. Зазначені листи були направлені на електронну пошту, зазначену громадянином Сирії ОСОБА_1 у згоді особи, яка звернулась із заявою про надання дозволу на імміграцію на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону № 2491-III.

Проте, ані на призначені дати, ані станом на час прийняття рішення не з`явилися.

За інформацією, отриманою засобами інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан» встановлено, що громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його дружина громадянка України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , державний кордон України не перетинали і весь час перебувають на території України.

Тобто подружжя, будучи запрошеним до ГУ ДМС в Одеській області у встановленому порядку, не повідомивши про поважні причини, не з`явилися для проведення співбесіди та тестування, згідно частини 2 статті 41 Закону № 2491-III та Порядку №1983.

12.09.2024 ГУ ДМС в Одеській області прийняте рішення № 3219 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі пункту 4-1 частини 1 статті 10 Закону № 2491-III.

Супровідним листом №5100.19.1-10234/51.1-24 від 13.09.2024 ГУ ДМС в Одеській області повідомило позивача про прийняте рішення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до пункту 4 Порядку №1983 під час подання заяви про надання дозволу на імміграцію заявник та інший з подружжя повідомляються про час та місце проведення співбесіди та тестування за номером телефону та адресою електронної пошти за три робочих дні до запланованої дати проведення співбесіди. З матеріалів особової справи позивача суд встановив, що на виконання положень статті 4-1 Закону №2491-ІІІ відповідач дійсно направляв на адреси електронної пошти позивача та його дружини запрошення для проведення процедури перевірки обставин, за яких факт перебування у шлюбі з громадянином України не визнається підставою для надання дозволу на імміграцію в Україну. Водночас, суд звернув увагу на те, що згідно пункту 4 Порядку №1983 крім повідомлення на електронну пошту, аналогічне повідомлення також має бути здійснене за номером телефону. Оскільки такі докази відповідач не надав, суд дійшов висновку, відповідач не вжив всіх необхідних дій щодо належного сповіщення позивача та його дружини про проведення співбесіди, що свідчить про порушення органом міграційної служби Порядку №1983. З огляду на вказане, суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим вважав за доцільне задовольнити позов.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідаючи на доводи апеляційної скарги про правомірність оскаржуваного рішення, колегія суддів керується наступним.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття26 Конституції України визначає, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини 1 статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Частина 1 статті 26 Конституції України визначає, що іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011№3773-VI (далі Закон №3773-VI) визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Відповідно до статті 1 Закону №3773-VI іноземцями визнаються іноземні громадяни - особи, які належать до громадянства іноземних держав і не є громадянами України, та особи без громадянства - особи, які не належать до громадянства будь-якої держави.

Стаття 2 Закону №3773-VI визначає, що іноземці можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземець може отримати дозвіл на імміграцію та іммігрувати на постійне проживання, якщо він: - має в Україні законне джерело існування; - перебуває у близьких родинних відносинах (батько, мати, діти, брат, сестра, подружжя, дід, баба, онуки) з громадянами України; - перебуває на утриманні громадянина України; - має на своєму утриманні громадянина України; - в інших передбачених законами України випадках.

Іноземці, які іммігрували на постійне проживання або для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне або тимчасове проживання та вирішення інших питань, пов`язаних з імміграцією іноземців, визначається Законом України про імміграцію.

Зокрема, відповідно до частини 1 статті 4 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання

Так, Закон України «Про імміграцію» № 2491-III від 07.06.2001 (далі Закон № 2491-III ) визначає умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства.

Абзац 2 частини 1 статті 1 Закон № 2491-III унормовує, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

Згідно абзацу 5 частини 1 статті 1 Закону № 2491-III, дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Підстави для надання дозволу на імміграцію визначені статтею 4 Закону №2491-ІІІ.

Зокрема, відповідно до частини 1 цієї статті, дозвіл на імміграцію надається іммігрантам, категорії яких визначені в частинах другій і третій цієї статті. У разі масового прибуття іммігрантів в Україну для державного регулювання процесу імміграції за поданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Кабінетом Міністрів України встановлюється квота імміграції у визначеному ним порядку.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 4 Закону №2491-ІІІ, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Для отримання дозволу на імміграцію у порядку, встановленому статтею 9 Закону №2491-ІІІ, подається заява про надання дозволу на імміграцію.

Частина 2 статті 9 Закону №2491-ІІІ заяву про надання дозволу на імміграцію та документи, визначені цією статтею, заявник подає особисто або через законного представника до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або до дипломатичного представництва чи консульської установи України за кордоном (ч. 2 ст. 9 Закону України Про імміграцію).

Відповідно до частини 3 статті 9 Закону №2491-ІІІ, для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи:

1) три фотокартки;

2) оригінал (після пред`явлення повертається) та копія паспортного документа іноземця (паспортних документів - якщо іноземець має множинне громадянство) або документа, що посвідчує особу без громадянства;

3) документ про місце проживання особи;

4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі);

5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Крім зазначених документів подаються, для всіх категорій осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 цього Закону, оригінали (після пред`явлення повертаються) та копії документів, що засвідчують їхні сімейні (родинні) відносини з громадянином України, а також документів, що підтверджують факт перебування родичів іммігранта у громадянстві України; у разі імміграції одного з подружжя, якщо другий з подружжя є громадянином України, додатково подається письмова згода кожного з подружжя на проходження співбесіди та письмових тестів для перевірки обставин, визначених у статті 4-1 цього Закону, яка надається чоловіком або дружиною особи, яка подає заяву про надання дозволу на імміграцію, під час подання документів для отримання дозволу на імміграцію.

З матеріалів справи вбачається, що в матеріалах особової справи позивача наявна письмова згода ОСОБА_2 та Кутайні Ахмеда на проходження співбесіди, письмових тестів щодо наявності/відсутності обставин, за яких факт перебування у шлюбі з громадянином України або іммігрантом не визнається підставою для надання дозволу на імміграцію, а також проведення відео- або аудіозапису під час їх проходження. Також дружиною позивача у вказаній згоді зазначено, що їй відомо, що про час та місце проведення співбесіди та тестування їй буде повідомлено за номером телефону та адресою електронної пошти за три робочі дні до запланованої дати проведення співбесіди та тестування.

Відповідно частини 12 статті 9 Закону №2491-ІІІ строк розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати шість місяців з дня її подання до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або один рік з дня її подання до дипломатичного представництва чи консульської установи України за кордоном.

Приписи статті 10 Закону №2491-ІІІ визначають перелік підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, зокрема відповідно до пункту 4-1 дозвіл на імміграцію не надається особам, які уклали шлюб з громадянином України або іммігрантом, факт перебування в якому є підставою для надання дозволу на імміграцію, якщо такий шлюб за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності або якщо наявні обставини, визначені у статті 4-1 цього Закону

Так, згідно статті 4-1 Закону №2491-ІІІ факт перебування особи у шлюбі з громадянином України або іммігрантом не визнається підставою для надання дозволу на імміграцію за таких обставин:

1) один із подружжя отримав матеріальну компенсацію в обмін на надання вільної згоди на укладення шлюбу, якщо це не є обов`язковим при укладенні шлюбу за межами України відповідно до права іноземної держави;

2) подружжя не проживає спільно та не пов`язане спільним побутом;

3) подружжя не зустрічалося або не спілкувалося до укладення шлюбу;

4) подружжя не спілкується зрозумілою для обох мовою;

5) один із подружжя раніше вже перебував у шлюбі з громадянином України або іммігрантом, який не було визнано підставою для надання дозволу на імміграцію;

6) кожний із подружжя не володіє інформацією про дані іншого з подружжя особистого характеру (дата та місце народження, місце проживання, освіта, місце роботи, фах, віросповідання, наявність близьких родичів, особливості побуту та уподобань);

7) відмова особи від особистої присутності її чоловіка або дружини під час подання нею заяви про надання дозволу на імміграцію;

8) відмова кожного з подружжя від надання письмової згоди на проходження співбесіди та письмових тестів для перевірки обставин, визначених цією статтею.

Під час перевірки обставин, визначених цією статтею, проводяться співбесіди з іноземцем або особою без громадянства (у тому числі з використанням системи відеоконференцзв`язку для візуальної ідентифікації особи, яка подала заяву про надання дозволу на імміграцію до дипломатичного представництва чи консульської установи України за кордоном або після подання такої заяви на території України виїхала за її межі), іншим з подружжя, опитування інших осіб, якщо існує достатньо підстав вважати, що вони володіють відповідною необхідною інформацією, надсилаються запити до заінтересованих органів державної влади з метою отримання інформації про наявність/відсутність підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 затверджена Процедура провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, за поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенція центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначена Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим (далі - Процедура провадження).

Згідно з пунктом 12 Процедури провадження територіальні органи ДМС та територіальні підрозділи ДМС за місцем проживання, до яких подані заяви про надання дозволу на імміграцію: проводять перевірку законності перебування в Україні іммігранта з використанням інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система «Аркан»), або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 також затверджений Порядок проведення процедури перевірки обставин, за яких факт перебування у шлюбі з громадянином України або іммігрантом не визнається підставою для надання дозволу на імміграцію (далі - Порядок №1983).

Відповідно до пункту 1 Порядку №1983 цей Порядок визначає процедуру проведення заходів з метою встановлення наявності/відсутності обставин, визначених статтею 4-1 Закону №2491-ІІІ, за яких факт перебування у шлюбі з громадянином України або іммігрантом не визнається підставою для надання дозволу на імміграцію, а також компетенцію працівників територіального органу ДМС і територіального підрозділу ДМС щодо проведення такої процедури.

Для перевірки обставин, визначених статтею 4-1 Закону №2491-ІІІ, під час подання документів, перелік яких визначений статтею 9 Закону №2491-ІІІ, заявником та іншим з подружжя надаються письмові згоди на проходження співбесіди, письмових тестів (далі - тестування) та проведення відео- або аудіозапису під час їх проходження. У письмовій згоді кожен з подружжя зазначає контактні дані (прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), дату народження, громадянство), контактний номер телефону, адресу електронної пошти, адресу для листування, інформацію про місце перебування заявника та іншого з подружжя під час розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію (територія України чи за кордоном). У разі запланованого виїзду заявника чи іншого з подружжя за кордон ними зазначається країна перебування та наявність технічної можливості для проведення співбесіди або тестування в режимі відеоконференцзв`язку (п. 3 Порядку перевірки).

Відповідно до пункту 4 Порядку №1983 під час подання заяви про надання дозволу на імміграцію заявник та інший з подружжя повідомляються про те, що час та місце проведення співбесіди та тестування їм буде повідомлено за номером телефону та адресою електронної пошти за три робочих дні до запланованої дати проведення співбесіди та тестування.

Повертаючись до матеріалів справи, колегія суддів враховує, що з особової справи позивача вбачається, що орган міграційної служби дійсно направляв на адреси електронної пошти позивача та його дружини запрошення для проведення процедури перевірки.

Разом з цим, як правильно зауважив суд першої інстанції, згідно пункту 4 Порядку №1983 окрім повідомлення за адресою електронної пошти, аналогічне повідомлення має бути здійснене за номером телефону.

Водночас, такі докази в матеріалах особової справи відсутні, так само орган міграційної служби такі докази не надав ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не зважаючи на те, що суд першої інстанції зауважив на цьому. Жодних аргументів стосовно встановленого судом порушення орган міграційної служби в апеляційній скарзі також не зазначив.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що не повідомлення заявника про дату, час і місце проведення співбесіди та тестування свідчить про порушення суб`єктом владних повноважень процедури розгляду вказаного питання та є підставою для висновку про протиправність оскаржуваного рішення.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідачем не вжито всіх дій щодо належного сповіщення позивача та його дружини про проведення співбесіди, що свідчить про порушення відповідачем Порядку проведення процедури перевірки обставин, за яких факт перебування у шлюбі з громадянином України або іммігрантом не визнається підставою для надання дозволу на імміграцію.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про задоволення позову громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 та скасування рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну та обраним судом способом захисту порушеного права.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про правомірність рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, та спростовуються наведеним вище, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

За таких підстав, колегія суддів констатує, що висновок суду першої інстанції про задоволення позову є правильним, ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає неведеним вище нормам матеріального права.

Відповідно до вимог статті 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Оскільки суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, на думку колегії суддів, підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуюча суддя О. А. Шевчук

суддя А. В. Бойко

суддя О. В. Єщенко