Справа № 260/2617/25
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2025-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

26 листопада 2025 року м. Ужгород№ 260/2617/25
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Закарпатській області про скасування вимог, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДПС у Закарпатській області, в якому просить: 1) вимоги Головного управління ДПС у Закарпатській області №Ф-885-15 У, виданої 15.11.2019 року та № Ф-885-15 У, виданої 05.04.2021 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Головного управління ДПС у Закарпатській області недоїмки зі сплати єдиного внеску скасувати як незаконні; 2) кошти примусово стягнуті з пенсійного рахунку ОСОБА_1 в AT «Ощадбанку», на користь ГУ ДПС у Закарпатській області зобов`язати відповідача повернути ОСОБА_1 в повному обсязі, з урахуванням стягнутого виконавчого збору; 3) до вирішення справи по суті призупинити виконавчі дії у провадженнях ДВС у Великоберезнянському районі, що відкриті на підставі оскаржуваних вимог.

Заявлені позовні вимоги аргументує тим, що він є фізичною особою-підприємцем та перебуває на обліку у Великоберезнянському відділі ДПС України. Разом з тим, він є особою з інвалідністю, пенсіонером та, відповідно, звільнений від сплати єдиного соціального внеску. Незважаючи на це, відповідач протиправно виніс вимогу про сплату боргу з єдиного соціального внеску та звернувся до органів Державної виконавчої служби з приводу примусового виконання такої.

14 травня 2025 року відповідач надіслав до суду відзив на адміністративний позов, відповідно до змісту якого із заявленими позовними вимога не погоджується, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. В обгрунтування відзиву зазначає, що у період з 01.01.2017 по 31.12.2020 навіть у разі, якщо платником не отримано дохід у звітному періоді, такий платник був зобов`язаний самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. При цьому до 01.01.2021 фізичні особи підприємці, які отримували пенсію за вислугу років, сплачували єдиний внесок на загальних підставах. Зазначає, що право щодо визначення фізичних осіб-підприємців, які відповідають всім вимогам, встановленим законодавством для звільнення від сплати єдиного соціального внеску, належить виключно Пенсійному фонду України. Так, відповідно до отриманої інформації за ОСОБА_1 встановлена відмітка «пенсіонер за вислугу років» з 01.01.2021. Також, згідно з інформацією, отриманою від ГУ ПФУ в Закарпатській області, ОСОБА_1 з 01.10.2011 отримував пенсію за вислугу років, а з 26.04.2021 пенсію по інвалідності. Отже, до 26.04.2021 у позивача не було пільг щодо сплати єдиного соціального внеску. Згідно з інтегрованою карткою платника податку по єдиному внеску за позивачем станом на 01.04.2025 наявна заборгованість в сумі 35588,74 грн за період з 2017 2020 роки. Тому оскаржена вимога є правомірною та скасуванню не підлягає.

Ухвалою від 28.04.2025 Закарпатський окружний адміністративний суд зупинив стягнення на підставі виконавчих документів - вимог №Ф-885-15 У від 15.11.2019 року та №Ф-885-15 У від 05.04.2021 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості зі сплати єдиного внеску - до набрання законної сили судовим рішенням у справі.

20 травня 2025 року позивач подав до суду заперечення на відзив, в якому з доводами відповідача не погоджується. Так, зазначає, що з 01 жовтня 2011 року він був звільнений з органів внутрішніх справ за станом здоров`я та визнаний інвалідом війни 3 групи, що підтверджується відповідним посвідченням. При цьому з 01 жовтня 2011 року йому було призначено пенсію за вислугу років. В 2021 році при повторному проходженні МСЕК був визнаний інвалідом війни 2 групи.

29 травня 2025 року відповідач подав через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначає, що позивач не надав жодних підтверджень того, що він отримував державну соціальну допомогу, як особа з інвалідністю. Повторно наголошує на тому, що позивач за оскаржуваний період нарахування єдиного внеску (2017-2020 рр.) отримував пенсію тільки за вислугу років, пільга по якій набула чинності з 01.01.2021. Відтак, пільга по інвалідності, відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону України №2464-VI, на позивача не поширюється.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Закарпатській області та з 01 жовтня 2011 року отримував пенсію за вислугу років, що підтверджується протоколом за пенсійною справою № від 01.10.2011.

Окрім того, відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААА №085712, за результатами проведеного 30 вересня 2011 року огляду ОСОБА_1 встановлено 3 групу інвалідності від захворювання, пов`язаного із виконанням службових обов`язків, безстроково.

З 21 серпня 2012 року ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою-підприємцем та перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у Закарпатській області (далі ГУ ДПС у Закарпатській області).

Відповідно до відомостей інтегрованої картки платника податку, в ОСОБА_1 наявна заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

15 листопада 2019 року ГУ ДПС у Закарпатській області винесло вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-885-15 У, відповідно до якої заборгованість ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску станом на 28 грудня 2019 року становила 26539,26 грн.

У зв`язку зі зростанням суми заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування 05 квітня 2021 року ГУ ДПС у Закарпатській області винесло вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-885-15 У, відповідно до якої суми заборгованості становить 37788,74 грн.

Вказана податкова вимога була скерована на податкову адресу позивача рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення, однак повернулася до адресанта з відміткою органу поштового зв`язку: «не проживає».

24 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДПС у Закарпатській області із заявою, в якій просив повідомити про підстави нарахування єдиного соціального внеску за період з 2017 по 2020 роки.

За результатами розгляду такої заяви листом №5979/6/07-16-24-01-06 від 01.04.2025 ГУ ДПС у Закарпатській області повідомила заявника про те, що у зв`язку з перебування на обліку як суб`єкт господарювання протягом 2017 2020 рр. йому нараховано єдиний соціальний внесок у сумі 37788,74 грн. При цьому зазначено, що відповідно до отриманої з ПФУ інформації йому встановлена ознака «пенсіонер за вислугу років» з 01 січня 2021 року. З огляду на законодавчі норми до 01 січня 2021 року фізичні особи-підприємці, які отримували пенсію за вислугу років, сплачували єдиний соціальний внесок на загальних підставах.

Вважаючи вказані вимоги протиправними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску врегульовано Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. №2464-VІ (далі - Закон) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Судом встановлено та визнається сторонами, що ОСОБА_1 з 21 серпня 2012 року зареєстрований фізичною особою-підприємцем.

За приписами ч. 2 ст. 6 Закону платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

01 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 06.12.2016 №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон №1774-VIII), яким внесено зміни, зокрема, до статті 7 Закону щодо нарахування єдиного внеску його платниками.

Так згідно з пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 7 Закону (в редакції, чинній з 01.01.2017), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Системний аналіз наведених вище норм свідчить про те, що зареєстровані в установленому чинним законодавством порядку фізичні особи-підприємці є платниками єдиного внеску незалежно від того, на якій системі оподаткування перебувають.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 25 Закону, у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.

Разом з тим, позивача вважає, що звільнений від сплати єдиного соціального внеску з огляду на те, що з 2011 року він є особою з інвалідністю та отримує пенсію за вислугу років.

Оцінюючи правомірність оскаржених вимог про сплату боргу (недоїмки) з точки зору зазначених обставин, суд враховує наступне.

Так, ч. 4 ст. 4 Закону (в редакції, чинній за період нарахування позивачу єдиного соціального внеску) встановлено, що особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Вказана норма чітко окреслює коло осіб, які звільняються від сплати єдиного внеску, залежно від настання страхових ризиків, зумовлених досягненням пенсійного віку (загального, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», або спеціального, що зумовлює призначення пенсії за віком) та отриманням особою інвалідності, незалежно від виду призначеної та виплачуваної особі страхової виплати чи соціальної допомоги.

Право на пенсійне забезпечення, загальні умови призначення пенсій, порядок їх нарахування та розміри визначаються, зокрема, Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-ХІІ та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV (далі - Закон №1058).

Відповідно до статті 1 Закону №1058, пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Частиною 1 ст. 9 Закону №1058 передбачено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів ПФУ в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Крім того, згідно зі ст. 10 Закону №1058, особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

На відміну від пенсій за віком та по інвалідності, правила призначення пенсії за вислугу років регламентуються Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ (далі - Закон №2262).

Згідно зі ст. 1 Закону України № 2262, особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Умови призначення пенсій за вислугу років передбачені статтею 12 вказаного Закону №2262, відповідно до якої право на пенсію за вислугу років мають: а) особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають на день звільнення зі служби вислугу 20 років і більше; б) особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв`язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Так, статтею 7 Закону №2262 передбачено, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором.

Отже, положення ч. 4 ст. 4 Закону не поширюються на осіб, які хоча і є інвалідами, але отримують пенсію за вислугу років відповідно до Закону №2262.

Вказана правова позиція викладена також і в постановах Верховного Суду від 25 березня 2021 року у справі №807/921/16, від 10 квітня 2018 року у справі №826/28012/15 та від 11 квітня 2025 року у справі №820/4075/17.

Судом встановлено, що на момент винесення оскаржених вимог про сплату боргу (недоїмки) позивач не досяг пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону №1058. Згідно з матеріалами пенсійної справи, ОСОБА_1 з 01 жовтня 2011 року по 25 квітня 2021 року отримував пенсію за вислугу років на підставі Закону №2262. З огляду на зазначене, враховуючи положення ч. 4 ст. 4 Закону (в редакції, чинній в період виникнення спірних правовідносин), суд вважає, що позивач був зобов`язаний сплачувати єдиний соціальний внесок.

В подальшому Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо усунення дискримінації за колом платників» від 13.05.2020 №592-ІХ, який набрав чинності 01.01.2021, до статті 4 Закону були внесені зміни.

Так, відповідно до ст. 4 Закону (у редакції Закону України від 13.05.2020 №592-ІХ), особи, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або за вислугу років, або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Отже, з 01 січня 2021 року від сплати за себе єдиного внеску звільняються також фізичні особи-підприємці, які отримують пенсію за вислугу років, а тому з цієї дати ОСОБА_1 не мав обов`язку сплачувати такий.

Відповідно до відомостей оскаржених в цій адміністративній справі вимог про сплату боргу (недоїмки) від 15.11.2019 та від 05.04.2021, заборгованість позивача зі сплати єдиного соціального внеску станом на 28 грудня 2019 року становила 26539,26 грн, а станом на 31 січня 2021 року 37788,74 грн. Як вбачається з наявних в матеріалах справи відомостей інтегрованої картки платника податків, така заборгованість нарахована за період з січня 2017 року по грудень 2020 року. Тобто зазначена в оскаржених вимогах заборгованість стосується періоду, протягом якого ОСОБА_1 був зобов`язаний сплачувати єдиний соціальний внесок.

Частиною 2 ст. 25 Закону передбачено, що у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску (ч. 4 ст. 25 Закону).

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами, встановленими ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності.

Враховуючи вищенаведені обставини справи, суд вважає ГУ ДПС у Закарпатській області, приймаючи оскаржені вимоги про сплату боргу, діяло в порядку та у спосіб, передбачений законодавством, а тому такі скасуванню не підлягають.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати з відповідача не стягуються.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області 12.01.1998) до Головного управління ДПС у Закарпатській області (місцезнаходження: вул. Августина Волошина, буд. 52, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ) про скасування вимог, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяР.О. Ващилін