Справа № 380/9853/24
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2025-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 рокуЛьвівСправа № 380/9853/24 пров. № А/857/29821/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Глушка І.В., Довгої О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року (суддя- Клименко О.М., ухвалене в м. Львів) у справі № 380/9853/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,-

ВСТАНОВИВ:

09 травня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (відповідач 2) про визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо незарахування до страхового стажу позивача періоду роботи у Донецькому пивзаводі з 07 липня 1986 року по 12 квітня 1996 року; рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 54 від 26 січня 2024 року про відмову в призначенні пенсії позивача скасувати; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити позивача пенсію за віком згідно зі статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 15 грудня 2023 року, зарахувавши до страхового стажу період роботи у Донецькому пивзаводі з 07 липня 1986 року по 12 квітня 1996 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 26 січня 2024 року № 54 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 07 липня 1986 року по 12 квітня 1996 року у Донецькому пивзаводі та призначити пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 15 грудня 2023 року. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області та Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області оскаржили його подавши апеляційні скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області вважає, що оскаржуване рішення винесене без належного з`ясування обставин справи і з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просять його скасувати і прийняти постанову, якою у задоволені позову відмовити.

Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області вважає, що оскаржуване рішення винесене без належного з`ясування обставин справи і з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просять його скасувати і прийняти нове, яким у задоволені позову відмовити.

Відзиви на апеляційні скарги рішення суду першої інстанції подані не були.

Оскільки апеляційні скарги подані на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що позивач, 22 січня 2024 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою та необхідними документами про призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 26 січня 2024 року № 54, прийнятим за принципом екстериторіальності, позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. У цьому рішенні зазначено, що вік заявника становить 60 років 01 місяць 08 днів; згідно з наданими документами страховий стаж становить 26 років 10 місяців 19 днів; за доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи з 07 липня 1986 року по 12 квітня 1996 року, оскільки запис про звільнення з роботи завірено печаткою іншого підприємства; необхідно надати підтвердження про реорганізацію підприємства.

Позивач не погоджуючись із таким рішенням відповідача 2 (Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області), звернувся з цим позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно частини першої, другої статті 5 Закону № 1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 9 Закону № 1058 відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком.

Частиною першою статті 26 Закону № 1058 передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Згідно статті 1 Закону № 1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Відповідно до частини першої - третьої статті 24 Закону № 1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно абзацу першого частини четвертої статті 24 Закону № 1058 періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

До набрання чинності Законом № 1058 (01 січня 2004 року) види трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, визначалися Законом України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788).

Відповідно до частини першої статті 56 Закону № 1788 до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно статті 62 Закону № 1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначеної норми закону постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок № 637, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Абзацами першим, другим пункту 1 Порядку № 637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до абзацу першого пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відтак, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що до заяви про призначення пенсії за віком від 22 січня 2024 року позивач додав трудову книжку серії НОМЕР_1 від 10 травня 1983 року. Відповідно до записів №№ 8 11 цієї трудової книжки позивач у період з 07 липня 1986 року по 12 квітня 1996 року працював у Донецькому пивзаводі.

Проте, оскаржуваним рішенням відповідач 2 відмовився зарахувати вказаний період роботи позивача до його страхового стажу через те, що запис про звільнення з роботи завірено печаткою іншого підприємства, тож рекомендував надати підтвердження про реорганізацію підприємства.

Згідно пункту 2.2 Інструкції № 58 (тут і надалі в редакції, чинній на час вчинення запису про звільнення позивача (12 квітня 1996 року)) заповнення трудової книжки вперше провадиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.

До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Стягнення до трудової книжки не заносяться.

Відповідно до пунктів 2.3, 2.4 Інструкції № 58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Згідно пункту 2.25 Інструкції № 58 записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Відповідно до абзацу першого пункту 4.1 Інструкції № 58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Колегія суддів погоджується з тим, що у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 10 травня 1983 року зроблено записи про його прийняття та звільнення з роботи за спірний період з посиланням на відповідні накази: про прийняття на роботу (наказ № 87-к від 07 липня 1986 року); про звільнення з роботи (наказ № 79 від 11 квітня 1996 року). Записи про роботу точні, чіткі, виправлень та закреслень не містять. Запис про звільнення засвідчений підписом уповноваженої особи та скріплений печаткою підприємства.

Суд першої інстанції вірно вказав, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах. Працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо заповнення такої.

Аналогічна правова позиція відображена Верховним Судом у постановах від постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 687/975/17, від 23 квітня 2019 року у справі № 593/1452/16-а, від 30 вересня 2021 року у справі № 300/860/17.

Також, Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а зазначив, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для не врахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу під час призначення пенсії.

Проте, відповідач 2, приймаючи оскаржуване рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії відзначив, що запис про звільнення з роботи завірено печаткою іншого підприємства, тож рекомендував надати підтвердження про реорганізацію підприємства.

Разом з тим, відповідач 2, покладаючи на позивача тягар надання доказів на підтвердження реорганізації підприємства, не послався на жодну норму чинного законодавства України, яка передбачала б обов`язок позивача такі докази надати.

Згідно частини третьої статті 44 Закону № 1058 органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Відтак, у випадку виникнення сумнівів щодо достовірності поданих заявником документів, пенсійний орган наділений правом самостійного звернення до підприємств, установ, організацій, окремих осіб з метою отримання інформації, необхідної для здійснення своєї діяльності.

Однак доказів вчинення таких дій відповідачами не надано.

Реалізовуючи обов`язок держави щодо забезпечення реалізації права особи на соціальний захист, територіальний пенсійний орган в межах наданих йому повноважень та відповідно до пенсійного законодавства повинен сприяти такій особі у реалізації права на призначення їй пенсії, зокрема, шляхом отримання відповідних документів від підприємств, організацій і окремих осіб, виданих ними для оформлення пенсії, перевірки змісту і належного оформлення наданих документів, а у випадку їх невідповідності вимогам законодавства, роз`яснювати такій особі її права, а також надавати строк для усунення недоліків.

Слід зазначити, що місцезнаходженням підприємства, в якому працював позивач у спірний період, є окупована російською федерацією територія, і у позивача відсутні будь-які можливості отримати підтверджувальні документи його реорганізації.

Позивач не може бути позбавлений свого права на належне пенсійне забезпечення через те, що територія, де розташоване підприємство, на якому він працював, є тимчасово окупованою.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач 2 протиправно не зарахував позивачу до його страхового стажу період роботи з 07 липня 1986 року по 12 квітня 1996 року у Донецькому пивзаводі, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про недостатність у позивача страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком, тому оскаржуване рішення належить визнати протиправним та скасувати, а позовну вимогу в цій частині задовольнити.

Оскільки відповідач 2 протиправно не зарахував позивачу до його страхового стажу період роботи з 07 липня 1986 року по 12 квітня 1996 року у Донецькому пивзаводі, то належить зобов`язати відповідача-2 вказаний період роботи позивача зарахувати до його страхового стажу, а позовну вимогу в цій частині також підставно задоволено.

Стосовно позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідача-2 щодо незарахування до страхового стажу позивача періоду роботи у Донецькому пивзаводі з 07 липня 1986 року по 12 квітня 1996 року, суд першої інстанції вірно зазначив, що оскільки судом встановлені обставини щодо необхідності скасування спірного рішення про відмову в призначенні пенсії, то підстави для визнання відповідних дій відповідача-2 протиправними відсутні, позаяк скасування оскаржуваного рішення є самостійним та достатнім способом для відновлення порушених прав позивача.

На момент звернення за призначенням пенсії позивач досяг необхідного віку 60 років.

Страховий стаж позивача з урахуванням періодів, які відповідач-2 не заперечує (26 років 10 місяців 19 днів), та з урахуванням того періоду, який суд зобов`язав відповідача-2 зарахувати до пільгового стажу позивача, становить (за простими математичними підрахунками суду) більше необхідних 30 років.

Відтак, у спірному випадку щодо позивача одночасно виконуються всі умови, необхідні для призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058, тому суд першої інстанції з метою належного та ефективного захисту порушеного права позивача підставно зобов`язав пенсійний орган призначити таку пенсію позивачу.

Строки призначення пенсії визначає стаття 45 Закону № 1058.

Згідно пункту першого частини першої статті 45 Закону № 1058 пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

У цій справі позивач досяг пенсійного віку 14 грудня 2023 року, а за призначенням пенсії звернувся 22 січня 2024 року, тобто не пізніше трьох місяців з дня досягнення пенсійного віку.

Відтак, право на отримання пенсії позивач має з 15 грудня 2023 року, тобто з дня, що настав за днем досягнення пенсійного віку.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстави для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити позивачу пенсію та зарахувати спірний період роботи до страхового стажу відсутні, оскільки рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії цей пенсійний орган не приймав та жодної правової оцінки згаданим обставинам не надавав. Рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії приймало Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, а відтак саме цей пенсійний орган належить зобов`язати вчинити відповідні дії, необхідні для відновлення порушеного права позивача.

Аналогічна правова позиція відображена Верховним Судом у постанові від 08 лютого 2024 року у справі № 500/1216/23.

З врахуванням наведеного колегія суддів вважає, що судом першої інстанції підставно частково задоволено позов.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

За правилами статті 139 КАС України, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року у справі № 380/9853/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді І. В. Глушко
О. І. Довга