Справа № 240/1338/25
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у прийнятті звіту про виконання судового рішення та накладення штрафу

25 листопада 2025 року м. Житомир справа № 240/1338/25 категорія 113080000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Окис Т.О.,

за участю секретаря судового засідання Коляди В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні звіт ІНФОРМАЦІЯ_1 про виконання судового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправною бездіяльністю та зобов`язання вчинити певні дії,,

установив:

У січні 2025 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом про визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ) щодо відмови у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та зобов`язання надати довідку про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року у справі №240/1338/25 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15 листопада 2024 року про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та прийняти рішення про надання або відмову у наданні відстрочки на підставі пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII з урахуванням висновків суду, викладених у цьому судовому рішенні.

Позивач подав до суду заяву про встановлення судового контролю за виконанням рішення у справі. Обґрунтовуючи заяву, позивач зазначає, що рішення суду не виконується та його заяву повторно не розглянуто.

Ухвалою суду від 01 вересня 2025 року зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 подати до суду звіт про виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року у справі №240/1338/25. Встановлено ІНФОРМАЦІЯ_1 строк для подання звіту про виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року у справі №240/1338/25 протягом 30 днів з дня отримання копії цієї ухвали суду. Попереджено начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , що відповідно до частини 10 статті 382-3 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі неподання звіту у строк, встановлений судом, або у разі подання звіту з порушенням такого строку та за відсутності поважних причин, які унеможливили його вчасне подання, суд встановлює новий строк для подання звіту відповідно до частини 3 статті 382-1 Кодексу адміністративного судочинства України, а також накладає штраф на керівника такого суб`єкта владних повноважень.

13 листопада 2025 року до суду надійшов звіт ІНФОРМАЦІЯ_1 про виконання рішення суду у справі. Зазначає, що ОСОБА_1 04 липня 2025 року повторно надав заяву на відстрочку від призову на підставі пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацією» з підтвердними до неї документами. Комісією ІНФОРМАЦІЯ_1 було розглянуто заяву та підтвердні документи щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацією». За результатами розгляду повідомлено, що протоколом № 61 від 14 липня 2025 року з вих. № 61/5227 комісія ухвалила рішення про відмову у наданні розстрочки. Також зазначає, що комісією ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно розглянуто заяву та підтвердні документи щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацією» у встановлені строки та з урахуванням зауважень, викладених у рішенні суду. За результатами розгляду повідомлено, що протоколом № 62 від 21 липня 2025 року з вих. № 62/5240 комісія ухвалила рішення про відмову у наданні розстрочки.

Ухвалою суду від 13 листопада 2025 року призначено звіт щодо виконання рішення суду у справі №240/1338/25 до розгляду у судовому засіданні з викликом осіб, які беруть участь у справі на 25 листопада 2025 року. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 до 21 листопада 2025 року надати суду належним чином засвідчені копії протоколів Комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 № 61 від 14 липня 2025 року та № 62 від 21 липня 2025 року про відмову у наданні відстрочки. Установлено ОСОБА_1 у разі заперечення проти прийняття звіту строк до 21 листопада 2025 року для надання суду заперечення на звіт та докази, на підставі яких вони ґрунтуються.

У судовому засіданні представник позивача наполягав на не виконанні відповідачем судового рішення, а представник відповідача підтвердила таке не виконання.

Розглянувши подані документи і матеріали, суд зауважує на таке.

Статтею 129-1 Конституції України проголошено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до частини 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Згідно зі статтею 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

В абзаці 3 пункту 2.1 мотивувальної частини рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Також у рішенні від 26 червня 2013 року Конституційний Суд України врахував практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, зазначив, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбачений статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

В пункті 2.1 мотивувальної частини рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019, на підставі аналізу статей 3, 8, частин 1 та 2 статті 55, частин 1 та 2 статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку, Конституційний Суд України вказав на те, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив на тому, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.

Тому обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безмовному виконанню стороною, на яку покладено відповідний обов`язок.

Це означає, що учасник справи, якому належить виконати судовий акт, повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

За приписами частин 1, 2 статті 381-1 Кодексу адміністративного судочинства України, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому статтями 287, 382-3 і 383 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Відповідно до частин 2, 3 статті 382-1 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Частиною 1 статті 382-2 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що суд розглядає звіт суб`єкта владних повноважень про виконання судового рішення протягом десяти днів з дня його надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням сторін у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду питання, не перешкоджає судовому розгляду.

Відповідно до частин 1 4, 7 статті 382-3 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень суд постановляє ухвалу про прийняття або відмову у прийнятті звіту, яку може бути оскаржено в апеляційному порядку за правилами частини 5 статті 382-1 цього Кодексу. Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Суд відмовляє у прийнятті звіту, якщо суб`єктом владних повноважень не наведено обґрунтовані обставини, які ускладнюють виконання судового рішення, або заходи, які вживаються ним для виконання судового рішення, на переконання суду, є недостатніми для своєчасного та повного виконання судового рішення.

Суд також відмовляє у прийнятті звіту, якщо звіт подано без додержання вимог частин 2 та/або 3 статті 382-2 цього Кодексу.

У разі постановлення ухвали про відмову у прийнятті звіту суд накладає на керівника суб`єкта владних повноважень штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також додатково може встановити новий строк подання звіту відповідно до частини 3 статті 382-1 цього Кодексу або за власною ініціативою розглянути питання про зміну способу і порядку виконання судового рішення.

Половина суми штрафу стягується на користь заявника, інша половина до Державного бюджету України.

Ухвалу суду про накладення штрафу може бути оскаржено в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції за правилами статті 149 цього Кодексу.

З наступного дня після набрання ухвалою законної сили на суму штрафу без додаткового судового рішення нараховується пеня у розмірі три відсотки річних з урахуванням індексу інфляції.

Разом із цим, відповідно до частини 10 статті 382-3 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неподання звіту у строк, встановлений судом, або у разі подання звіту з порушенням такого строку та за відсутності поважних причин, які унеможливили його вчасне подання, суд встановлює новий строк для подання звіту відповідно до частини 3 статті 382-1 цього Кодексу, а також накладає штраф на керівника такого суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, наведеною нормою імперативно встановлено, що, зокрема, у разі подання звіту з порушенням строку встановленого судом та за відсутності поважних причин, які унеможливили його вчасне подання, суд установлює новий строк для подання звіту відповідно до частини 3 статті 382-1 цього Кодексу, а також накладає штраф на керівника такого суб`єкта владних повноважень.

Суд зазначає, що відповідачем доказів виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року у справі №240/1338/25 не надано.

При цьому, суд наголошує, що посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 04 липня 2025 року повторно надав заяву на відстрочку від призову на підставі пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацією» з підтвердними до неї документами та Комісією ІНФОРМАЦІЯ_1 прийнято рішення про відмову в наданні відстрочки, суд до уваги не приймає, оскільки вже виникли нові правовідносини, яким оцінку при прийнятті рішення судом надано не було.

Згідно наданого суду повідомлення про повторний розгляд заяви ОСОБА_1 та прийняття ІНФОРМАЦІЯ_4 рішення про відмову в наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацією», оформленого протоколом № 62 від 21 липня 2025 року, вбачається, що підставою для відмови визначено ненадання акта про встановлення факту здійснення особою постійного догляду (додаток 8).

Однак, у мотивувальній частині рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року зазначено, що військовозобов`язаний, який зайнятий постійним доглядом, зокрема, за хворою матір`ю зобов`язаний подати виключно свідоцтво про народження. Тільки військовозобов`язані, які здійснюють постійний догляд за батьком чи матір`ю дружини (чоловіка) мають подати, серед іншого, також акт про встановлення факту здійснення особою постійного догляду за формною, затвердженою у додатку 8 Порядку №560.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що рішення, прийняте комісією 21 липня 2025 року не враховує висновки суду, викладені у мотивуваній частині рішення.

Додатково суд акцентує увагу відповідача на те, що ним рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року у справі №240/1338/25 не оскаржувалося, а тому його посилання на ухвалення рішення з порушенням принципу об`єктивності та всебічності дослідження доказів не заслуговують на увагу.

З наведених вище обставин вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 не надано доказів виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року у справі №240/1338/25, оскільки за результатами заяви ОСОБА_1 від 15 листопада 2024 року про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та прийняти рішення про надання або відмову у наданні відстрочки на підставі пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII не прийнято ні рішення про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, ні мотивованої відмови в її наданні з урахуванням висновків суду, зроблених у судовому рішенні.

Таким чином, відповідно до частини 10 статті 382-3 Кодексу адміністративного судочинства України, суд уважає за необхідне встановити відповідачу новий строк для подання звіту та накласти штраф на керівника відповідача ОСОБА_2 , відповідального за подання до суду звіту про виконання рішення у справі № 240/1338/25 у розмірі двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19 листопада 2024 року №4059-IX установлено, що у 2025 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2025 року становить 3028,00 гривень.

Суд зазначає, що сума штрафу, накладеного на керівника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 становить 60560,00 грн (20 х 3028,00 грн), половину якого в сумі 30280 грн слід стягнути на користь позивача, а іншу половину у розмірі 30280 грн до Державного бюджету України.

Керуючись статтями 243, 248, 381-1, 382-1, 382-2, 382-3 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

У прийнятті звіту ІНФОРМАЦІЯ_1 про виконання судового рішення в адміністративній справі № 240/1338/25 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправною бездіяльністю та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Установити ІНФОРМАЦІЯ_1 новий строк для подання звіту про виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року у справі №240/1338/25 протягом 30 днів з дня отримання копії цієї ухвали суду.

Накласти на керівника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) штраф у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на день постановлення ухвали становить 60560,00 грн.

Стягнути половину суми штрафу у розмірі 30280,00 грн на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) , іншу половину у розмірі 30280,00 грн до Державного бюджету України.

На користь Державного бюджету України стягувачем є Державна судова адміністрація України (; адреса: 01021, м. Київ, вул. Липська, 18/5);

Стагувач ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ).

З наступного дня після набрання ухвалою законної сили на суму штрафу без додаткового судового рішення нараховується пеня у розмірі три відсотки річних з урахуванням індексу інфляції.

Сплата штрафу не звільняє від обов`язку виконати рішення суду і подати звіт про його виконання.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її підписання та може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Суддя Т.О. Окис