Справа № 400/570/25
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2025-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/570/25

Перша інстанція: суддя Мельник О.М.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.

суддів Бойка А.В., Єщенка О.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 травня 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за відпустку як учаснику бойових дій за 2021-2022 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу, а саме 30.09.2022;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2021- 2022 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу, а саме 30.09.2022.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що під час виключення зi списків особового складу відповідач не в повному обсязі виплатив грошове забезпечення, зокрема, не виплатив компенсацію за відпустку, як учаснику бойових дій, за 2021-2022 роки. Позивач посилається на те, що така бездіяльність військової частини порушує його гарантоване право на виплату такої компенсації, яка передбачена положеннями пункту 12 частини 1 статті 12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон №3551-XIІ).

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 травня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про задоволення позову в повному обсязі.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги апелянт звертає увагу на те, що факт виключення його зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення прирівнюється до припинення надання відповідних пільг та компенсацій, як військовослужбовцю, звільненому з військової служби. Також апелянт посилається на пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 29.06.2010 №17-рп/2010, згідно якого одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення вказаних обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки. На переконання апелянта, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що відповідачем обмежене його право на виплату компенсації, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону №3551-XIІ, та вважає заявлений позов обґрунтованим.

Відповідач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України, зокрема, у Військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до Наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №259 від 30.09.2022 ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу частини з 30.09.2022 та вважається таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби АДРЕСА_1 ..

Відповідно до цього наказу ОСОБА_1 30.09.2022 призначений на посаду оператора групи спеціального призначення ВЧ НОМЕР_2 . Також в наказі зазначено, що додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік, відповідно до статті 77-2 КЗпП та статті 16-2 Закону України «Про відпустки», як учаснику бойових дій, з 2021 по 2022 роки не надавалась та грошова компенсація не виплачувалась.

У відповідь на адвокатський запит від 25.11.2024 про надання відомостей про виплачене грошове забезпечення ВЧ НОМЕР_1 направила відомості про виплату грошового забезпечення із зазначенням всіх складових грошового забезпечення та довідку про безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги позивача про протиправність бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2021-2022 роки є безпідставними з огляду на те, що позивач не звільнений з військової служби, а вибув до нового місця служби. Як указав суд, згідно положень статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-ХІІ) військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку. Суд зауважив, що дійсно положення Закону №2011-XII не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби, однак таке право військовослужбовця виникає у рік звільнення. Враховуючи зазначене, як указав суд, оскільки позивач не звільнений з військової служби, а лише переведений до іншої військові частини для проходження військової служби, право на виплату компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2021-2022 роки останній не набув.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частина друга статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі і вище - Закон №3551-XII).

Відповідно до статті 1 Закону №3551-XII цей Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров`я та активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я.

Згідно статті 4 Закону №3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Частина 5 статті 4 Закону №3551-XII визначає, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Пільги учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, передбачені статтею12 Закону №3551-XII.

Зокрема, пункт 12 частини 1 статті 12 Закону №3551-XII учасникам бойових дій надаються пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Так, частина 1 статті 4 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі Закон № 504/96-ВР) передбачає такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом №3551-XII, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статей 1, 2 Закон № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з абзацом 1 пункту 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки».

Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема додаткової соціальної відпуски.

Однак, Закон № 2011-XII не встановлює припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку особа набула у період проходження військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

При цьому, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-XII , пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.

Отже, військовослужбовцям можуть надаватися додаткові відпустки, та у разі невикористання ними додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки, зокрема за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.08.2019 у справі № 620/4218/18 та Верховним Судом у постанові від 22.12.2021 № 640/21771/20.

Окрім цього, колегія суддів враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18.11.2021 у справі №400/2208/20, де суд зауважив на тому, що згідно абзацу 3 пункту 1.9. Порядку № 260 військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно.

Як мовилося вище, право на додаткову відпустку, на яку позивач мав право як учасник бойових дій, виникло у позивача в особливий період, під час якого додаткові відпустки як учаснику бойових дій не надаються, а тому останній набув право на отримання грошової компенсації за спірний період.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не був звільнений, оскільки згідно витягу з наказу №259 останній вибув до нового місця служби до АДРЕСА_1 .

Однак, суд не врахував ту обставину, що у цьому ж наказі зазначено, що позивач з 30.09.2022 виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення, що не заперечується відповідачем. Наведене фактично прирівнюється до припинення надання йому відповідних пільг та компенсацій, як військовослужбовцю, звільненому з військової служби, враховуючи, що відповідно до абзацу 3 пункту 1.9 Порядку № 260, військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно.

При цьому, у вказаному наказі поміж інших виплат при звільненні, не зазначено про обов`язок роботодавця виплатити позивач грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці Про захист заробітної плати № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Стаття 12 цієї Конвенції встановлює, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведений відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 83 КЗпП у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

На підставі аналізу вищенаведених положень законодавства та враховуючи вищенаведені правові позиції Верховного Суду щодо застосування положень Закону №504/96-ВР, Закону №3551-ХІІ, Закону № 2011-ХІІ, Порядку №260, колегія суддів приходить до висновку, що на роботодавця покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Колегія суддів також враховує позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 08.08.2024 у справі №420/11093/20, де суд виснував, що при розбіжності між положеннями загального і спеціального нормативно-правового акта перевага надається спеціальному. При цьому можливе субсидіарне застосування загальних норм, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю. Можливість субсидіарного застосування загальних правових норм до відносин публічної служби, як правило, закріплена у спеціальному законі, що регулює такий вид публічної служби. Подібна законодавча техніка спрямована на усунення прогалин у правовому регулюванні.

Оскільки Законом № 3551-XII не врегульоване питання виплати компенсації у випадку виключення військовослужбовця з військової частини та переведення його до іншої військової частини, колегія суддів вважає, що під час вирішення цього питання слід керуватися приписами КЗпП України та Закону № 504/96-ВР.

Враховуючи положення частин 1, 3 статті 83 КЗпП України, частин 1, 3 статті 24 Закону №504/96-ВР, зважаючи на те, що позивач з 30.09.2022 виключений зі списків особового складу військової частини, всіх видів забезпечення та призначений на посаду оператора групи спеціального призначення ВЧ НОМЕР_2 , позивачу має бути виплачена компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, право на яку визначене пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-XII , пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.

За таких підстав, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач безпідставно не нарахував та не виплатив позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2021-2022 роки, а порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2021-2022 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду, а тому наявні підстави для скасування рішення суду та прийняття нового про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Так, приписи пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України визначають, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до вимог пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що суд неправильно розтлумачив законодавство, яке регулює спірні правовідносини, що призвело до помилкового вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 травня 2025 року скасувати.

Ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2021-2022 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків, 30.09.2022.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2021-2022 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків, 30.09.2022.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуюча суддя О. А. Шевчук

суддя А. В. Бойко

суддя О. В. Єщенко