Справа № 160/13934/25
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2025-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

25 листопада 2025 року м. Дніпросправа № 160/13934/25

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Головко О.В. (доповідач),

суддів: Ясенової Т.І., Суховарова А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 липня 2025 року (суддя Кучма Костянтин Сергійович ) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_2 щодо не нарахування, а ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати йому щомісячної додаткової винагороди 100 000 гривень, передбаченої постановою КМУ від 28.02.2022 № 168, пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні з приводу реабілітації та протезування правої нижньої кінцівки у період з 17.10.2024 по 12.02.2025; зобов`язати ВЧ НОМЕР_2 нарахувати, а ВЧ НОМЕР_1 виплатити йому щомісячну додаткову винагороду 100 000 гривень, передбачену постановою КМУ від 28.02.2022 № 168, з приводу реабілітації та протезування правої нижньої кінцівки у період з 17.10.2024 по 12.02.2025; зобов`язати ВЧ НОМЕР_2 здійснити перерахунок грошового забезпечення за період служби з 16.03.2022 по 31.01.2022 із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022 рік за Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», а ВЧ НОМЕР_1 здійснити його виплату з урахуванням раніше сплачених сум та з відрахуванням обов`язкових платежів; зобов`язати ВЧ НОМЕР_2 здійснити нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні за два повні роки служби, а ВЧ НОМЕР_1 здійснити її виплату з відрахуванням обов`язкових платежів.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 липня 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди у збільшеному до 100 000 грн розмірі, відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 р. № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні з приводу реабілітації та протезування з 17.10.2024 року по 05.02.2025 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду у збільшеному до 100 000 грн розмірі, відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 р. № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні після отриманого поранення з 17.10.2024 по 05.02.2025, з урахуванням раніше виплачених сум. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 з 16.03.2022 по 31.12.2022 грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 належне грошове забезпечення за період з 16.03.2022 по 31.12.2022, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року на відповідний тарифний коефіцієнт, відповідно до постанови КМУ від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням виплачених сум, та з відрахування обов`язкових платежів. У задоволенні решти позовної заяви відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині, у якій позов було задоволено, та прийняти нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії у справі № 160/13934/25 в частині вимог щодо перерахунку грошового забезпечення за період з 16.03.2022 по 19.07.2022, зобов`язання виплатити додаткову винагороду у розмірі 100 000 гривень за період з 17.10.2024 по 12.02.2025 та повернути позов позивачеві, в частині позовних вимог щодо перерахунку грошового забезпечення за період з 20.07.2022 по 19.05.2023, у зв`язку із пропуском строку звернення до суду. В іншій частині залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Зазначає, що станом на 30.05.2024 до військової частини НОМЕР_2 не надходила довідка військово-лікарської комісії про потребу продовження лікування, наказом командира військової частини від 04.06.2024 № 617-АГД позивачу було призупинено з 30.05.2024 виплату грошового забезпечення, в тому числі додаткової винагороди. В подальшому позивачем було надано до військової частини довідку ВЛК від 01.07.2024 про потребу позивача у лікувальній відпустці після тяжкого поранення. Однак, за відсутності довідки ВЛК про потребу у продовженні лікування, в командира військової частини НОМЕР_2 не було підстав для прийняття рішення (наказу) про продовження перебування позивача у лікарняних закладах, а отже не було й підстав для поновлення виплати позивачу грошового забезпечення. В подальшому позивачем також не було надано довідку про потребу у подальшому лікуванні, а було надано свідоцтво про хворобу від 29.08.2024 про непридатність позивача до військової служби, яка стала підставою для звільнення позивача з військової служби за станом здоров`я. Також вказує, що застосування 1762 гривні для розрахунку окладів та грошового забезпечення, в тому числі з 24.02.2022, є вірним, оскільки ця сума не є державною соціальною гарантією, не є сумою мінімального грошового забезпечення військовослужбовця. Ця сума є лише сталим розміром, з якого починається обчислення грошового забезпечення. Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно поновив позивачу строк звернення до суду щодо перерахунку грошового забезпечення за період з 19.07.2022 по 31.12.2022, вчинивши процесуальне порушення.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 16.03.2022 по 06.02.2025 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 .

Не є спірним у цій справі, що Військова частина НОМЕР_2 є відокремленим підрозділом, підпорядкованим Військовій частині НОМЕР_1 та перебуває на її фінансовому забезпеченні.

Згідно з довідкою від 03.02.2024 № 394 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), солдат ОСОБА_1 30 січня 2024 року одержав МВТ.ЗЧМТ.СГМ. Гіповолемічний шок І ст. Травматична ампутація правої стопи. Дотичний ВОСП нижньої 1/3 правої гомілки. ВОСП лівої гомілки, стегна, клубової ділянки. ВОСП бокової стінки, живота зліва, непроникаюче. ВОСП нижньої третини правого передпліччя. За обставин безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях, яке пов`язано із захистом Батьківщини, під час виконання бойового завдання у н.п. Старомайорське Донецької області, а саме - ведення аеророзвідки та коригування вогню у н.п. Завітне бажання Донецької обл. при переміщенні поблизу позиції операторів БпЛА « ІНФОРМАЦІЯ_1 » 0,5 км північно-східніше н.п. Старомайорське Донецької області приблизно о 19:25 30.01.2024 в наслідок підриву на ВНП (ПМН) отримав поранення. Військовослужбовець під час отримання поранення перебував у індивідуальних засобах бронезахисту (бронежилет, каска) не перебував в алкогольному чи наркотичному стані.

Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 220 ОСОБА_1 з 31.07.2024 по 12.02.2025 перебував на стаціонарному лікуванні. З вказаної виписки вбачається, що позивач поступив до стаціонару з приводу первинного протезування правої нижньої кінцівки, згідно з діагнозом: наслідки МВТ (30.01.2024). Ампутаційна кукса на рівні середньої третини правої гомілки.

Позивач вважає, що військові частини допустили протиправну бездіяльність щодо нарахування та виплати йому належних сум винагороди за період з 17.10.2024 по 12.02.2025та грошового забезпечення за період з 16.03.2022 по 31.01.2022, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до п. 1 постанови Кабінетом Міністрів України від 28.02.2022 № 168 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (отримання позивачем поранення), що на період воєнного стану особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, розмір такої додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 1-1, у тому числі такі, які:

у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

З аналізу наведених положень постанови уряду вбачається, що право на виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, мають військовослужбовці, які перебувають у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Наявні в матеріалах справи докази в повній мірі підтверджують право позивача на виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, оскільки у період з 17.10.2024 по 05.02.2025 перебував на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини.

Доводи апелянта про ненадання позивачем довідку ВЛК, у якій би позивачу було визначено потребу у продовженні стаціонарного лікування у спірний період, не спростовують сам факт перебування на стаціонарному лікуванні та, як наслідок, право позивача на виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень.

Стосовно доводів відповідача про пропуск строку звернення до суду з позовними вимогами в частині нарахування та виплати ОСОБА_1 з 16.03.2022 по 31.12.2022 грошового забезпечення, суд апеляційної інстанції зазначає, що звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 одночасно просив поновити строк звернення до суду, в обґрунтування клопотання вказав, що ним дійсно пропущений 3-місячний строк звернення до суду з моменту звільнення, натомість звернув увагу, що з позовною заявою вперше звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду 04 травня 2025 року. Ухвалою суду повернуто позовну заяву на тій підставі, що представником позивача видано загальний ордер, в якому не вказано суд, в якому надається правова допомога. Позивач повторно звернувся до суду з новою позовною заявою, врахувавши висновки суду та додаючи роздрукований (не електронний ) ордер та просить поновити строки звернення до суду, визнавши причину пропуску строку поважною.

Суд першої інстанції, відкриваючи провадження у справі, визнав поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду та поновив ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом.

В апеляційній скарзі відповідач звертає увагу про відсутність підстав для поновлення позивачу строк звернення до суду щодо перерахунку грошового забезпечення за період з 19.07.2022 по 31.12.2022.

Суд апеляційної інстанції зазначає, відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 2 статті 233 (у редакції, яка діяла до 19.07.2022), у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Разом з цим Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

З аналізу наведених норм права випливає, що позивач мав право на звернення до суду з позовом без обмеження будь-яким строком щодо судового захисту до 19.07.2022, після внесення змін до статті 233 КЗпП України внаслідок оптимізації трудових відносин, такий строк обмежився трьома місяцями.

Водночас суд враховує, що відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651, відмінений з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

У постанові Верховного Суду у складі cудової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23, вирішуючи питання щодо застосування статті 233 КЗпП України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати, судова палата дійшла таких висновків.

Якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).

У цій постанові Верховний суд також вказав, що з урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року.

Також Судова палата відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегій Касаційного адміністративного суду: від 29 січня 2025 року у справі № 500/6880/23, від 23 січня 2025 року у справі № 400/4829/24, від 12 вересня 2024 року у справі № 200/5637/23.

Враховуючи наведені висновків Верховного Суду, колегія суддів доходить висновку, що з урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, відлік строку звернення до суду з цим позовом (в частині позовних вимог з 19.07.2022 по 31.12.2022) розпочався 01 липня 2023 року та сплинув 30 вересня 2023 року, проте позовна заява подана 14.05.2025.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2025 року у справі № 990/376/24 зазначила, що поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, що унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду, та підтверджені належними і допустимими доказами. День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Якщо цей день встановити точно неможливо, то його строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому слово «повинна» необхідно тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що виплата грошового забезпечення є періодичним платежем, відтак ОСОБА_1 був достеменно обізнаний про розмір таких виплат.

Варто зауважити, що позивачем не доведено неможливість звернення до суду в строк, встановлений законом. Триваюча пасивна поведінка позивача не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Суд наголошує, що право звернення до суду не є безумовним, а підпорядковується визначеним процесуальним законом строкам, коли особа може реалізувати таке право.

Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються ті обставини, існування яких є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з позовом.

Натомість подане позивачем клопотання не містить поважних причин пропуску строку звернення до суду з позовними вимогами за період з 19.07.2022 по 31.12.2022.

Позивач також не скористався правом подати відзив на апеляційну скаргу, тим самим спростувавши доводи відповідача.

Частиною 3 статті 123 КАС України встановлено, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з залишенням позовної заяви без розгляду в частині позовних вимог за період з 19.07.2022 по 31.12.2022.

Натомість заявлені позивачем вимоги за період з 16.03.2022 по 18.07.2022, підлягають розгляду по суті.

Суд звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, схеми тарифних розрядів, тарифних коефіцієнтів, додаткові види грошового забезпечення, розміри надбавки за вислугу років, пунктом 2 якої установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пункт 4 названої урядової постанови в первинно прийнятій редакції встановлював, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 у первинній редакції внесені зміни, зокрема, до пункту 4 постанови КМУ № 704, який викладено в новій редакції та встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Разом з цим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103.

Отже, з 01.01.2020 положення пункту 4 постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно з якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів.

Таким чином, у позивача через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, виникло право на отримання грошового забезпечення з урахуванням оновлених даних про розмір посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, які визначаються шляхом застосування пункту 4 постанови № 704 із використанням для їх визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).

Доводи апеляційної скарги такий висновок не спростовують.

Рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню як таке, що в окремій частині ухвалене з неправильним застосуванням норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 317, 319, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 липня 2025 року в адміністративній справі № 160/13934/25 скасувати в частині задоволення позовних вимог за період 19.07.2022 по 31.12.2022.

Позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог за період з 19.07.2022 по 31.12.2022 залишити без розгляду.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з 25 листопада 2025 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 25 листопада 2025 року.

Головуючий - суддя О.В. Головко

суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров