Справа № 140/914/25
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2025 рокуЛьвівСправа № 140/914/25 пров. № А/857/17712/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Заверухи О.Б., Матковської З.М.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року (головуючий суддя: Мачульський В.В., місце ухвалення - м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 , 28.01.2025, звернулася з позовом до суду, який надійшов засобами поштового зв`язку, в якому просила:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії і зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 82 від 6 січня 2025 року;

- зобов?язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з дня виникнення права на призначення пенсії.

В обґрунтування позову позивачка зазначає, що вона звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII. Однак рішенням ГУ ПФУ в Одеській області від 06.01.2025 № 82 їй відмовлено у призначенні пенсії з підстав проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 менше трьох років, а саме - 2 роки 05 місяців 04 днів.

Вважає оскаржуване рішення про відмову в призначенні пільгової пенсії протиправним, оскільки наявний факт проживання позивачки в зоні радіоактивного забруднення та періоду проживання з реєстрацією та без реєстрації під час навчання та роботи у своїх батьків в с. Велика Яблунька Маневицького району Волинської обл. Дана обставина підтверджується поданими нею належними доказами.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, позивачка оскаржила його в апеляційному порядку, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт звертає увагу суду на те, що у відповідності до пункту 2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою КМ України від 11.07.2018 № 551 (далі Порядок № 551) посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на належне право користуватися пільгами та компенсаціями, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зазначає, що єдиним документом, який підтверджує статус потерпілого, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користуватися пільгами, встановленими Законом № 796-XII, зокрема, на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення Учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або Потерпілим від Чорнобильської катастрофи. Довідки про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи. Таким чином, оскільки позивачка надала таке посвідчення суду першої інстанції, то вважає доведеним своє право на отримання пенсії у відповідності до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що законодавець пов`язує виникнення права на зниження пенсійного віку для призначення пенсії за віком із фактом саме фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку із постійним (а не з періодичним) проживанням в такій місцевості з огляду на тривалий вплив радіації на організм людини. Постійне місце навчання чи роботи нерозривно пов`язане з постійним місцем проживанням особи.

Таким чином, на думку суду першої інстанції, за наявними у справі доказами, підтверджено фактичне постійне проживання (роботу) позивачки у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 - 02 роки 05 місяців 04 днів, що становить менше 3 років.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус особи, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 .

Позивачка, 02.01.2025 звернулась до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення їй пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

За принципом екстериторіальності заява та додані до неї документи передані до ГУ ПФУ в Одеській області для вирішення питання про призначення пенсії.

Так, 06.01.2025 ГУ ПФУ в Одеській області прийнято рішення № 82 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком, у зв`язку з тим, що станом на 01.01.1993 заявник проживала в зоні гарантованого добровільного відселення менше 3 років.

Вважаючи рішення про відмову в призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку протиправним, позивачка звернулась до суду з позовом.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII (далі - Закон № 796-XII).

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII (далі - Закон № 796-ХІІ) пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Згідно абз. 1 ч. 1 ст. 55 Закону № 796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Абзацом п`ятим пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІ передбачено, що особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у такому порядку: 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Абзацом шостим пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІ передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років мають право на зменшення пенсійного віку на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років, з приміткою, що початкова величина - 2 роки зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Системний аналіз наведених вище правових норм надає підстави для висновку, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Аналогічні висновки щодо застосування наведених вище правових норм викладено у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року справі № 556/1153/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 565/1829/17.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням ГУ ПФУ в Одеській області № 82 від 06.01.2025 позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з тих підстав, що станом на 01.01.1993 вона проживала в зоні гарантованого добровільного відселення менше трьох років, тому права на пенсію відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» немає.

Так, відповідно до частини третьої статті 55 Закону № 796-XII, призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Постановою Правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок № 22-1).

Абзацом 2 підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи:

для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення;

для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу (для підтвердження інформації про місце проживання особа може надавати відомості про місце проживання, що були внесені до документів, визначених Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».), та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування;

для осіб, які евакуйовані із зони відчуження у 1986 році, додаються документи, видані Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;

посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Таким чином, підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіаційного забруднення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 572/245/17, від 17 червня 2020 року у справі № 572/456/17, від 19 вересня 2024 року у справі № 460/23707/22, від 11 листопада 2024 року у справі № 460/19947/23.

Крім того, у постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 556/1172/17, від 11 березня 2024 року у справі № 500/2422/23, від 19 вересня 2024 року у справі № 460/23707/22, від 02 жовтня 2024 року у справі № 500/551/23 Верховний Суд також зазначив про те, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.

Враховуючи вищенаведене суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне. Ключовим питанням у цій справі є встановлення наявності у позивачки права на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-XII (далі Закон № 796-XII).

Згідно із зазначеною нормою, право на зниження пенсійного віку мають особи, які станом на 01 січня 1993 року постійно проживали або працювали у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років. Таким чином, для застосування пільги необхідним є встановлення факту фізичного перебування особи у межах відповідної зони внаслідок постійного проживання чи роботи, що підтверджується належними документами.

З наявних у матеріалах справи доказів убачається, що відповідно до довідки від 26.12.2024 № 1224, виданої виконавчим комітетом Маневицької селищної ради, ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживала у с. Велика Яблунька Маневицького району Волинської області в періоди з 29.10.1970 по 29.09.1987 та з 06.04.1988 по 05.04.1989.

Село Велика Яблунька включене до переліку населених пунктів, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, та віднесене до зони гарантованого добровільного відселення.

Водночас із довідки від 02.09.2024 № 220, виданої Волинським фаховим коледжем НУХТ, убачається, що позивачка з 01.09.1987 по 13.07.1988 навчалася на денній формі у м. Луцьку, а відповідно до архівної довідки від 19.08.2024 № 1803/1-11 з липня 1988 року по грудень 1993 року працювала у Волинському державному виробничо-торгівельному підприємстві «Волиньхліб», яке також розташоване у м. Луцьку, що не належить до зони радіоактивного забруднення.

Позивачка стверджує, що в періоди навчання та роботи фактично проживала у с. Велика Яблунька. Проте ці доводи не підтверджені належними і допустимими доказами.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що письмові свідчення осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не можуть вважатися належними доказами факту постійного проживання позивачки у зоні радіоактивного забруднення, оскільки вони не містять підтвердження обізнаності свідків щодо безпосередніх обставин проживання позивачки, а також не підтверджують факт їхнього перебування у с. Велика Яблунька в той період.

Крім того, у відповідності до підпункту 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1, свідчення свідків не віднесено до документів, що підтверджують факт проживання у зоні радіоактивного забруднення.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 11.11.2024 у справі № 460/19947/23, від 11.03.2024 у справі № 500/2422/23 та від 19.09.2024 у справі № 460/23707/22, для встановлення права на зниження пенсійного віку недостатньо лише наявності посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи обов`язковим є підтвердження фактичного постійного проживання або роботи у відповідній зоні протягом мінімально необхідного трирічного періоду станом на 01.01.1993.

З урахуванням наявних у справі доказів, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що станом на 01.01.1993 період фактичного проживання (роботи) позивачки у зоні гарантованого добровільного відселення становить 2 роки 5 місяців 4 дні, тобто менше трьох років, що виключає можливість застосування до неї пільги, передбаченої статтею 55 Закону № 796-XII.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про правомірність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 06.01.2025 № 82 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, а доводи апеляційної скарги не спростовують цього висновку.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року у справі № 140/914/25 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді О. Б. Заверуха
З. М. Матковська