Справа № 320/10318/25
Суддя: Жукова Є.О.
Дата ухвалення: 2025-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2025 року м. Київ № 320/10318/25

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Жукової Є.О. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної митної служби України

про визнання бездіяльності протиправної, зобовязання вчинити

дії.,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної митної служби України (далі по тексту - відповідач, Держмитслужба) в якому просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Державної митної служби України () щодо нездійснення митного оформлення транспортного засобу автомобіля марки «KIA», модель «Sorento», ідентифікаційний номер (кузова) НОМЕР_1 ;

зобов`язати Державну митну службу України () здійснити митне оформлення транспортного засобу автомобіля марки «KIA», модель «Sorento», ідентифікаційний номер (кузова) НОМЕР_1 .

Аргументуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що є власником автомобіля марки «KIA», модель «Sorento», 2011 року виготовлення, ідентифікаційний номер (кузова) НОМЕР_1 , який був переміщений через митний кордон України в пункті пропуску «Морський порт «Південний - Порт» митного поста «Південний» Одеської митниці 23 лютого 2022р. у контейнері GESU4362580. На підставі Розпорядження Однеської обласної військової адміністрації № 48/А-2022 від 01.03.2022р та Наказу командира військової частини НОМЕР_2 «Оперативне командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 25.03.2022р. №238 зі спеціалізованого паромного комплексу ДП МТП «Чорноморськ» було примусово вилучено для потреб військової частини належне позивачу майно, а саме: транспортний засіб марки «KIA», модель «Sorento», ідентифікаційний номер (кузова) НОМЕР_1 , який на той час перебував у веденні експедитора ТОВ «ДП ВОРЛД ТІС ПІВДЕННИЙ», про що військовою частиною НОМЕР_3 складено Акт №102 від 01.03.2022р.

За результатами досудового врегулювання спору, Наказом командира військової частини НОМЕР_3 № 5 від 10.04.2024р. було визнано недійсним та скасовано Акт № 102 від 01.03.2022р., а також наказано підготувати Акт прийому - передачі майна у вигляді легкового автомобіля марки «KIA», модель «Sorento», ідентифікаційний номер (кузова) НОМЕР_1 , від військової частини до законного власника, в тому числі зняти легковий автомобіль з бухгалтерського обліку ФЕС військової частини НОМЕР_4 . Актом прийому передачі військового майна від 31.10.2024р. автомобіль марки «KIA», модель «Sorento», ідентифікаційний номер (кузова) НОМЕР_1 , повернуто за місцем проживання позивача (м.Київ).

20.06.2024р. та 21.06.2024р. позивачем направлено звернення до Одеської митниці Державної митної служби України, за результатами розгляду яких повідомлено, що митне оформлення транспортного засобу марки «KIA», модель «Sorento», ідентифікаційний номер (кузова) НОМЕР_1 планувалося здійснити в митному режимі «імпорт». Акт митного огляду транспортного засобу не складався, так як митне оформлення не здійснювалося.

11.11.2024р. позивач звернувся до Державної митної служби України із зверненням, за результатами якого, було повідомлено, що нормами Митного кодексу України та іншими нормативно - правовими актами з питань митної справи не передбачено митне оформлення товарів та транспортних засобів, які у встановленому порядку відчуженні на підставі Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного стану, окрім норм визначених статтею 12 вищезазначеного Закону. На думку позивача, Державною митною службою України не прийнято до уваги посилання на досудове врегулювання спору, а повідомлено, що для митного оформлення необхідно судове врегулювання процедури примусового вилучення майна для потреб військової частини.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.03.2025р. відкрито провадження у справі № 320/10318/25, суд ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Даною ухвалою суд витребував від відповідача всі матеріали, що були або мали бути взяті до уваги при прийнятті спірного рішення, вчинення бездіяльності/дій.

03.04.2025р. відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до тексту якого проти задоволення позову заперечує у повному обсязі з підстав того, законодавством України передбачено єдиний механізм повернення примусового відчуженого майна, підставою для чого є рішення суду, яке набрало законної сили. Дана норма є імперативною, а тому не передбачає інших підстав повернення примусово відчуженого майна, зокрема повернення такого майна в позасудовому порядку. Крім того, митне оформлення товарів розпочинається з моменту подання митному органу декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації, однак звернення не є митною декларацією ані за формою, ані за змістом, та не може підміняти собою митну декларацію. Також зазначено, що Державна митна служба України, відповідно до своїх повноважень, безпосередньо не здійснює митні формальності, а тому не може провести митне оформлення транспортного засобу марки «KIA», модель «Sorento», ідентифікаційний номер (кузова) НОМЕР_1

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.04.2025р., заяву представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін залишено без задоволення.

23.04.2025р. позивачем подано до суду відповідь на відзив, відповідно до якого позовні вимоги підтримує у повному обсязі, та просить задовольнити їх.

11.09.2025р. до позивачем подано клопотання про прискорення розгляду справи.

З метою додержання розумного строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, суд визнав за можливе розгляд справи здійснювати за наявними матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , є громадянкою України та власником транспортного засобу марки «KIA», модель «Sorento», 2011 року виготовлення, ідентифікаційний номер (кузова) НОМЕР_1 , який був переміщений через митний кордон України в пункті пропуску «Морський порт «Південний - Порт» митного поста «Південний» Одеської митниці 23 лютого 2022р. у контейнері GESU4362580.

На підставі Розпорядження Однеської обласної військової адміністрації № 48/А-2022 від 01.03.2022р та Наказу командира військової частини НОМЕР_2 «Оперативне компадування «Південь» від 25.03.2022р. №238 зі спеціалізованого паромного комплексу ДП МТП «Чорноморськ» було примусово вилучено для потреб військової частини належне позивачу майно, а саме: транспортний засіб марки «KIA», модель «Sorento», ідентифікаційний номер (кузова) НОМЕР_1 , який на той час перебував у веденні експедитора ТОВ «ДП ВОРЛД ТІС ПІВДЕННИЙ», про що військовою частиною НОМЕР_3 складено Акт №102 від 01.03.2022р.

За результатами досудового врегулювання спору, Наказом командира військової частини НОМЕР_3 № 5 від 10.04.2024р. було визнано недійсним та скасовано Акт № 102 від 01.03.2022р., а також наказано підготувати Акт прийому - передачі майна у вигляді легкового автомобіля марки «KIA», модель «Sorento», ідентифікаційний номер (кузова) НОМЕР_1 , від військової частини до законного власника, в тому числі зняти легковий автомобіль з бухгалтерського обліку ФЕС військової частини НОМЕР_4 . Актом прийому - передачі військового майна від 31.10.2024р. автомобіль марки «KIA», модель «Sorento», ідентифікаційний номер (кузова) НОМЕР_1 , повернуто за місцем проживання позивача (м.Київ).

Листом від 17.12.2024р. Державна митна служба України за результатами розгляду звернення від 11.11.2024р., яке зареєстровано 12.12.2024р., повідомила позивача, що завдання, функції, повноваження митних органів визначені в Митному кодексі України, Положенні про Державну митну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019р. №227 та інших нормативно - правових актах.

Так, згідно з пунктом 2 Положення №227 Держмитслужба у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Механізм передачі, примусового відчуження або вилучення майна у юридичних та фізичних осіб для потреб держави в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану визначено Законом України від 17 травня 2012 року №4765-VI «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» (далі - Закон).

Частиною 1 статті 3 Закону встановлено, що примусове відчуження майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану може відбуватися з попереднім повним відшкодуванням його вартості.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 7 Закону, про примусове відчуження або вилучення майна складається акт та відповідно право державної власності на майно виникає з дати підписання такого акту.

Статтею 12 Закону, крім іншого встановлено, що повернення примусово відчуженого майна власника здійснюється виключно у судовому порядку і після скасування правового режиму воєнного стану.

Отже, враховуючи вищезазначене, повернення примусово відчуженого або вилученого в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану майна можливе виключно за рішенням суду.

Нормами Кодексу та іншими нормативно-правовими актами з питань митної справи на сьогодні не передбачено митне оформлення товарів та транспортних засобів, які у встановленому порядку відчуженні на підставі Закону.

Не погоджуючись із вказаною відповіддю, яку позивач вважає відмовою у митному оформлені, ОСОБА_1 звернулася до суду.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до наступних висновків.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відносини з приводу митного контролю та митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, справлянням митних платежів регулюються положеннями Митного кодексу України №4495-VI від 13.03.2012р., (далі по тексту - МК України), який набув чинності з 01.06.2012 року.

Частиною 1 статті 7 МК України, встановлені порядок і умови переміщення товарів через митний кордон України, їх митний контроль та митне оформлення, застосування механізмів тарифного і нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, справляння митних платежів, ведення митної статистики, обмін митною інформацією, ведення Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, здійснення відповідно до закону державного контролю нехарчової продукції при її ввезенні на митну територію України, запобігання та протидія контрабанді, боротьба з порушеннями митних правил, організація і забезпечення діяльності митних органів та інші заходи, спрямовані на реалізацію державної політики у сфері державної митної справи, становлять державну митну справу.

Відповідно до частини 1 статті 246 МК України, метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Згідно з абзацом 1 частини 3 та частини 6 статті 247 МК України, митне оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення здійснюється у будь якому митному органі з предявленням їх цьому органу, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Місця здійснення митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України, громадянами, визначаються відповідно до розділу ХІІ цього кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 248 МК України, митне оформлення розпочинається з моменту подання митному органу декларантом митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання митним органом від декларанта електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Згідно з частиною 1 та абзацу 1 частини 6 статті 257 МК України, декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії або їх електронні (скановані) копії, на які накладено електронний підпис декларанта.

Умови та порядок декларування, перелік відомостей, необхідних для здійснення митного контролю та митного оформлення, визначаються цим Кодексом та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, Положення про митні декларації та форми цих декларацій затверджуються Кабінетом Міністрів України, а порядок заповнення таких декларацій та інших документів, що застосовуються під час митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, - центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Відповідно до частини 7 статті 365 МК України, митне оформлення товарів, що ввозяться на митну територію України громадянами (крім товарів, що переміщуються у несупроводжуваному багажі та у вантажних відправленнях, товарів за товарними позиціями 8701-8707, 8711, 8716 згідно з УКТ ЗЕД, які підлягають державній реєстрації, а також відповідно до положень частини третьої статті цього Кодексу), здійснюється у пунктах пропуску через державний кордон України.

При митному оформленні таких товарів подання попередньої митної декларації, доставка та пред`явлення цих товарів митному органу, яким оформлена така попередня митна декларація, є обов`язковими. При митному оформленні таких товарів у пункті пропуску через державний кордон України попередня митна декларація не подається.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.11.2024р. позивач звернулася до Державної митної служби України із зверненням в якому просила:

надати інформацію чи список потрібних декларацій або документів, які відповідно до законодавства її замінюють, та інших необхідних для митного оформлення документів, які потрібно надати митному органу, для ініціювання митного оформлення транспортного засобу марки «KIA», модель «Sorento», ідентифікаційний номер (кузова) НОМЕР_1 ;

враховуючи неможливість зворотного вивезення та дії обставин непереборної сили повідомити про наявність/відсутність у Державній митній службі України можливості провести митне оформлення транспортного засобу марки «KIA», модель «Sorento», ідентифікаційний номер (кузова) НОМЕР_1 з пред`явленням транспортного засобу Державній митній службі України, оскільки транспортний засіб на цей час перебуває у місці Києві;

надати інформацію, щодо оподаткування, ввізного мита, акцизного податку та інших зборів, щодо транспортного засобу KIA Sorento, ідентифікаційний номер (кузова) НОМЕР_1 .

Позивач зазначає, що звернення відбувається відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

З аналізу даного звернення судом встановлено, що воно не містить змісту зобов`язального характеру, який відповідає позовним вимогам, а стосується лише запиту про надання інформації стосовно списку декларацій/документів необхідних для митного оформлення транспортного засобу та наявності /відсутності можливості проведення митного оформлення.

Як вбачається з наданої відповіді, вона не містить відмови в митному оформленні транспортного засобу позивача, а лише носить інформативний характер на питання, з якими зверталася позивач.

На дане звернення, відповідачем надано відповідь, яка не оскаржується позивачем з посиланням на Закон України «Про звернення громадян».

Більше того, дане звернення не містить в додатках документів, які передбачені статтею 248 МК України, а тому воно не може бути підставою для проведення митного оформлення товару (транспортного засобу).

Позивач, звернувся до суду з вимогами про визнання протиправною бездіяльність Державної митної служби України (), щодо нездійснення митного оформлення транспортного засобу автомобіля марки «KIA», модель «Sorento», ідентифікаційний номер (кузова) НОМЕР_1 та зобов`язати Державну митну службу України () здійснити митне оформлення транспортного засобу автомобіля марки «KIA», модель «Sorento», ідентифікаційний номер (кузова) НОМЕР_1 .

Однак як встановлено судом, відмови в здійсненні митного оформлення транспортного засобу, з боку відповідача не було.

Поряд з цим суд зазначає, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом. Суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав і захист законних інтересів, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

За змістом частини 2 статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до висновку, що сформульований у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі N 800/301/16, який в подальшому було підтримано Верховним Судом, зокрема у постановах від 22.08.2019 у справі N 288/1557/16-а та від 29.11.2022 у справі N 420/2429/20, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Аналогічний висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі N 802/2474/17-а.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З цього видно, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Відсутність у заявника прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із адміністративним позовом.

Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи позивача з боку відповідача, який стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Як встановлено судом, відповідач не приймав рішення, щодо відмови позивачу у митному оформлені транспортного засобу автомобіля марки «KIA», модель «Sorento», ідентифікаційний номер (кузова) НОМЕР_1 .

При цьому суд, не надає оцінку твердженням, позивача стосовно того, що транспортний засіб повернуто Наказом командира військової частини, а тому в розумінні Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», це є достатньою підставою для його митного оформлення, оскільки як було встановлено судом, позивач не звертався з заявою про проведення митного оформлення та відмови не отримував.

Крім того, згідно з Рекомендацією №R(80)2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11.05.1980 на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 №1395/5, дискреційні повноваження це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція це елемент управлінської діяльності. вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

З урахуванням тієї обставини, що позивач не звертався із відповідною заявою, у розумінні положень КАС України, у взаємозв`язку з численною позицією касаційної інстанції, щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження, щодо вирішення питань, які законодавчо віднесені до компетенції цього органу державної владb (дискреційних повноважень), оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень.

Оскільки питання митного оформлення, відноситься до повноважень Державної митної служби, а відмови в такому оформлені не було, то позовні вимоги є передчасними.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому, в силу положень ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з статтею 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на відмову у задоволенні позову, розподіл судових витрат у відповідності до положень ст.139 КАС України, за наслідками розгляду даної справи, не здійснюється.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

2. Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Жукова Є.О.