Справа № 334/5644/25
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2025-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

25 листопада 2025 року м. Дніпросправа № 334/5644/25

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Добродняк І.Ю., Суховарова А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду міста Запоріжжя від 15 вересня 2025 року (суддя Турбіна Т. Ф.) у справі № 334/5644/25 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції України, у якому просила постанову серії ЕНА №5157893 від 06.07.2025 про притягнення позивачки до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 340 грн., за вчинення правопорушення передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, винесену інспектором 1 взводу 1 роти 4 батальйону Управління патрульної поліції в Запорізькій області старшим лейтенантом поліції Пуздрачем Олександром Івановичем скасувати і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка притягнення до адміністративної відповідальності вважає необґрунтованим та недоведеним, а спірну постанову ЕНА №5157893 безпідставною та незаконною.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Запоріжжя від 15 вересня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Судом першої інстанції зазначено, що є необґрунтованими доводи позову, що тримання в руках лазерного вимірювача TruCam LTI 20/20 призвело до неправильного встановлення швидкості руху транспортного засобу позивачки.

Надані відповідачем докази, підтверджують факт перевищення швидкості руху більш як на двадцять кілометрів на годину (зафіксована швидкість руху 78 км/год, при дозволеній швидкості в межах населеного пункту 50 км/год).

Суд вказав, що наданими відповідачем доказами підтверджується наявність знаку 5.76 «Автоматична відеофіксація порушень Правил дорожнього руху» щодо ділянки дороги, на якій було вчинено адміністративне правопорушення.

Тому суд не піддав сумніву зазначені в оскаржуваній постанові обставини порушення позивачкою вимог п. 12.4 ПДР України та вчинення нею правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Також судом не встановлено, що був порушений порядок розгляду справи, що призвело до прийняття незаконної постанови.

З урахуванням встановлених судом обставин справи, суд дійшов до висновку, що відповідачем доведено правомірність свого рішення, а тому оскаржувану постанову слід

залишити без змін, відмовивши у задоволенні позову.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення адміністративного позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, скаржник вказує, що позивачка була позбавлена можливості реалізувати свої права, що передбачені ст.268 КУпАП. Зауважує, що суд першої інстанції помилково проігнорував необхідність встановлення дорожнього знаку 5.76 в місцях використання приладу TruCam. Звертає увагу, що такий прилад при проведенні фіксації швидкості транспортного засобу не може триматися в руках поліцейського. Зазначає, що спірна постанова не містить фактичну швидкість, з якою рухався транспортний засіб.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що згідно з постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 06.07.2025 серія ЕНА № 5157893, 06 липня 2025 року о 16 год. 05 хв. в м. Запоріжжі по вул. шосе Сонячне, 2 позивачка, керуючи транспортним засобом Volkswagen Touareg, номерний знак НОМЕР_1 , перевищила встановлені обмеження руху більше як на 20 км/год, (швидкість вимірювалась TruСаm ТС 008387, БК474996), чим порушила п.12.4 ПДР порушення швидкісного режиму в населених пунктах та скоїла адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП. Прийняте по справі рішення штраф 340,00 грн.

Вважаючи, що постанова від 06.07.2025 серія ЕНА № 5157893 підлягає скасуванню, позивачка звернулась до суду за захистом своїх прав.

Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить із такого.

Частиною 1 статті 122 КУпАП передбачено відповідальність, зокрема за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, за що передбачена відповідальність у виді накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год (пункт 12.4 ПДР України).

Згідно статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Відповідно до ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення, яка доводиться шляхом надання доказів.

Так, скаржник наполягає, що в спірному випадку при вимірюванні швидкості руху транспортного засобу не дотримано положень ст. 40 Закону України Про Національну поліцію.

За змістом частини 1 наведеної статті Поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення:

1) фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень;

2) технічні прилади та технічні засоби з виявлення радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз;

3) безпілотні повітряні судна та спеціальні технічні засоби протидії їх застосуванню;

4) спеціальні технічні засоби перевірки на наявність стану алкогольного сп`яніння;

5) спеціалізоване програмне забезпечення для здійснення аналітичної обробки фото- і відеоінформації, у тому числі для встановлення осіб та номерних знаків транспортних засобів.

Технічні прилади та технічні засоби, передбачені пунктами 1 і 2 цієї частини, поліція може закріплювати на однострої, у/на безпілотних повітряних суднах, службових транспортних засобах, суднах чи інших плавучих засобах, у тому числі тих, що не мають кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, які свідчать про належність до поліції, а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель.

При цьому, інформація про змонтовані/розміщені технічні прилади, технічні засоби повинна бути розміщена на видному місці (ч.2 ст.40 Закону).

Отже, даною нормою закону закріплений порядок застосування, зокрема, технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки та засобів фото- і кінозйомки, відеозапису. Зокрема, технічний засіб з виявлення та/або фіксації правопорушень має бути монтований/розміщений по зовнішньому периметру доріг і будівель.

Інших способів використання технічних засобів, ніж ті, які визначені в ст.40 Закону України «Про Національну поліцію», не передбачено.

З наявного в матеріалах справи відеозапису з приладу TruCam, що у розумінні положень статті 40 Закону України Про Національну поліцію є технічним засобом з виявлення та/або фіксації правопорушень, судом встановлено, що даний прилад не був закріплений (розміщений) в порядку, передбаченому ст.40 Закону, а знаходився в руках поліцейського, яким і здійснювалося вимірювання швидкості.

Такий спосіб застосування приладу TruCam, на переконання суду апеляційної інстанції, неможливо визнати таким, що відповідає положенням статті 40 Закону України Про Національну поліцію.

Так, за змістом цієї статті технічний засіб може бути монтований/розміщений по зовнішньому периметру доріг і будівель.

Суд апеляційною інстанції вважає, що значення слів «монтований/розміщений», в контексті наведеної статті закону, слід розуміти так, що технічний засіб має бути або ж вмонтований, або ж розміщений стаціонарно (статично), що виключало б можливість його руху під час вимірювання швидкості. При цьому, обидва слова «монтований» та/або «розміщений» стосуються виключно технічного засобу, а не розміщення поліцейського з технічним засобом по зовнішньому периметру доріг і будівель.

Отже, в спірному випадку відповідачем застосовано прилад TruCam в інший спосіб, ніж те визначено статтею 40 Закону України Про Національну поліцію.

Враховуючи матеріали справи та аргументацію сторін, суд апеляційної інстанції погоджується із наявністю у відповідача повноважень на контроль за швидкістю руху певного транспортного засобу, однак наголошує, що працівники поліції повинні використовувати технічні засоби фіксації швидкості руху виключно у спосіб, визначений законом.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією позивача, що надані до матеріалів справи дані з приладу TruCam, не можуть бути визнані належними та допустимими доказами вчинення позивачем адміністративного правопорушення, обставини якого викладені в спірній постанові.

Інших доказів на підтвердження порушення позивачем ПДР України відповідачем не надано.

Таким чином, спірна постанова від 06.07.2025 серія ЕНА № 5157893 підлягає скасуванню.

З цих підстав суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позову.

Згідно приписів ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на задоволення позову на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позову 484,48 грн., за подання апеляційної скарги 726,72 грн., а всього 1211,20 грн.

Стосовно витрат позивачки на правничу допомогу у суді першої інстанції.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на правничу допомогу (ч.3 ст. 132 КАС України).

Частинами 1 та 2 ст.16 КАС України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Апеляційний суд враховує, що Верховний Суд неодноразово вказував (зокрема, але не виключно, постанови від 29 жовтня 2020 року у справі № 686/5064/20, від 29 жовтня 2020 року у справі №686/5064/20, від 05 березня 2021 року у справі № 200/10801/19-а, від 16 березня 2021 року у справі № 520/12065/19, від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/1), що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Зі змісту матеріалів справи вбачається, що на підтвердження витрат позивачки на правничу допомогу суду першої інстанції подано зокрема копії договору про надання правничої допомоги від 07.07.2025 року, додаткової угоди №1 до договору про надання правничої допомоги №бн від 07.07.2025 року, акт наданих послуг 07.07.2025 року.

Так, згідно вищевказаних документів вартість послуг правничої допомоги, що надана позивачці у суді першої інстанції, складає 5000 грн.

Суд апеляційної інстанції вважає, що заявлена позивачем до відшкодування сума витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 5000,00 грн. є не співмірною із складністю цієї справи та витраченим адвокатом часом на надання послуг правничої допомоги. Справи з аналогічним предметом спору неодноразово розглядалися судовими інстанціями та з приводу розгляду таких справи сформовано сталу правову позицію.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Так, принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Оцінивши складність справи, складність та обсяг наданих адвокатом послуг, з огляду на задоволення позовних вимог, подані документи, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, враховуючи критерії розумності та співмірності до заявленої суми понесених витрат, значенням справи для сторони, колегія суддів зазначає про наявність підстав для стягнення на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції у розмірі 1000 грн., адже саме такий розмір відповідає принципам співмірності та розумності.

Стосовно витрат на правничу допомогу позивачки у суді апеляційної інстанції.

Як вже було зазначено колегію суддів вище, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на правничу допомогу (ч.3 ст. 132 КАС України). Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Колегія суддів з`ясувала, що на підтвердження витрат позивачки на правничу допомогу суду апеляційної інстанції подано копії додаткової угоди від 30.09.2025 та акту наданих послуг 30.09.2025 року.

Так, згідно вищевказаних документів вартість послуг правничої допомоги, що надана позивачці у суді апеляційної інстанції, складає 5000 грн. (надання консультацій та складення апеляційної скарги).

Суд апеляційної інстанції вважає, що заявлена позивачем до відшкодування сума витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 5000,00 грн. є не співмірною із складністю цієї справи та витраченим адвокатом часом на надання послуг правничої допомоги. Справи з аналогічним предметом спору неодноразово розглядалися судовими інстанціями та з приводу розгляду таких справи сформовано відповідні правові позиції.

Оцінивши складність справи, складність та обсяг наданих адвокатом послуг, з огляду на задоволення позовних вимог, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, враховуючи критерії розумності та співмірності до заявленої суми понесених витрат, значенням справи для сторони, колегія суддів зазначає про наявність підстав для стягнення на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1000 грн., адже саме такий розмір відповідає принципам співмірності та розумності.

Керуючись ст. ст. 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2025 року у справі №334/5644/25 - скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позову.

Визнати неправомірною та скасувати постанову серії ЕНА №5157893 від 06.07.2025 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. згідно ч.1 ст. 122 КУпАП.

Провадження в адміністративній справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122 КУпАП закрити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1211,20 грн. та судові витрати на правничу допомогу у загальному розмірі 2000 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дати ухвалення та відповідно до ч.3 ст.272 Кодексу адміністративного судочинства України касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 25.11.2025

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя І.Ю. Добродняк

суддя А.В. Суховаров