Справа № 400/2183/22
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2025-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/2183/22

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Осіпова Ю.В.,

Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Софіївської сільської ради на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Софіївської сільської ради про визнання протиправним та скасування рішення від 02.09.2021 року № 414, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Софіївської сільської ради, в якому позивач просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення 10 сесії восьмого скликання Софіївської сільської ради від 02.09.2021 року № 414 «Про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 »;

- зобов`язати Софіївську сільську раду прийняти рішення про затвердження документації із землеустрою «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 із земель сільськогосподарського призначення державної власності (код КВЦПЗ А 01.03) для ведення особистого селянського господарства в межах території Новомиколаївської сільської ради Новобузького району Миколаївської області» та надання ОСОБА_1 у власність земельної ділянки розміром 2 га, кадастровий номер :01:000:0216, розташованої в межах території Новомиколаївського старостинського округу Софіївської сільської ради Баштанського району Миколаївської області, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення 10 сесії восьмого скликання Софіївської сільської ради від 02.09.2021 року № 414 «Про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 ». Зобов`язано Софіївську сільську раду прийняти рішення про затвердження документації із землеустрою «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 із земель сільськогосподарського призначення державної власності (код КВЦПЗ А 01.03) для ведення особистого селянського господарства в межах території Новомиколаївської сільської ради Новобузького району Миколаївської області» та про надання ОСОБА_1 ОСОБА_1 у власність земельної ділянки розміром 2 га, кадастровий номер :01:000:0216, розташованої в межах території Новомиколаївського старостинського округу Софіївської сільської ради Баштанського району Миколаївської області, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Миколаївська обласна прокуратура звернулась до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою в інтересах держави в особі Софіївської сільської ради, в якій посилається на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, а також невідповідністю висновків обставинам справи, тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що незважаючи на встановлену законом чітку та однозначну заборону передачі земель комунальної власності у приватну власність, оскаржуваним судовим рішенням, ухваленим під час дії в Україні воєнного стану, фактично покладено на Софіївську сільську раду обов`язок прийняти рішення, ухвалення якого заборонено законодавством. Апелянт також зазначає, що фактично відмова сільської ради у затвердженні проекту землеустрою ґрунтується на неможливості передачі земельної ділянки у власність для сільськогосподарських потреб у зв`язку із невідповідністю її місце розташування вимогам законодавства, оскільки земельна ділянка накладається на територію, яка відноситься до ярів. Апелянт також звертає увагу, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0216 частково накладається на водні об`єкти - малі річки Вовча та Березнегувата і їх прибережні смуги, які встановлені водоохоронним законодавством шириною 25 м., що також свідчить про наявність підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 23.09.2019 року на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду у справі № 400/1871/19 був Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області видано наказ № 6995/0/14-19-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» ОСОБА_1 було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої в межах території Новомиколаївської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, орієнтованим розміром 2 га та з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Миколаївською регіональною філією Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» була виготовлена документація із землеустрою «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства в межах території Новомиколаївської сільської ради Новобузького району Миколаївської області».

18.03.2020 року Державним реєстратором було зареєстровано земельну ділянку в Державному земельному кадастрі за кадастровим номером :01:000:0216.

У 2020 році, відповідно до чинного законодавства, був ліквідований Новобузький район Миколаївської області, його територія увійшла до складу Баштанського району Миколаївської області. Також згідно чинного законодавства Новомиколаївська сільська рада була приєднана до Софіївської сільської ради, на території колишньої Новомиколаївської сільської ради утворено Новомиколаївський старостинський округ Софіївської сільської ради, діяльність Новомиколаївської сільської ради, як юридичної особи, припинена, правонаступником її прав та обов`язків є Софіївська сільська рада.

Земельна ділянка площею 2га кадастровий номер :01:000:0216. відведена ОСОБА_1 у власність для ведення особистого селянського господарства за вищевказаним проектом землеустрою, за наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 29.01.2021 року № 34-ОТГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» та за актом приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 29.01.2021 року була передана у комунальну власність територіальній громаді в особі Софіївської сільської ради. Згідно інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, 04.03.2021 року в державному реєстрі прав, за номером 40874670, зареєстровано право комунальної власності Софіївської сільської ради на дану земельну ділянку.

30.03.2021 року позивач подав заяву до Софіївської сільської ради про затвердження документації із землеустрою та надання йому у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, кадастровий номер :01:000:0216, розташованої в межах території Новомиколаївської сільської ради Новобузького району Миколаївської області. До заяви позивач додав проект землеустрою, який містив висновок про його погодження та витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Рішенням від 02.09.2021 року № 414 позивачу відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки відповідач вказав, що відведення земельної ділянки за складом угідь «яри» суперечить положення частини 2 ст. 22 Земельного кодексу України в частині визначення складу земель сільськогосподарського призначення («яри» у відповідності до Переліку угідь згідно з класифікацією видив земельних угідь (КВЗУ), затверджених постановою КМУ від 17.10.1012 року зв № 1051 віднесені до підгрупи «яри» групи 003 «Землі без рослинного покриву або з незначним рослинним покривом»).

Вважаючи рішення про відмову в затвердженні проекту землеустрою протиправним, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що єдиною підставою для відмови в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та наданні її у власність може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому ст. 186-1 ЗК України, тому оскільки позивачем подано погоджений проект землеустрою, причини відмови у затвердженні проекту не відповідають вимогам ЗК України.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Щодо наявності правових підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Софіївської сільської ради.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 53 КАС України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Таким чином, прокурор у визначених Законом випадках має право на представництво інтересів держави, якщо таке представництво належним чином обґрунтоване, проте не на представництво інтересів суспільства в цілому.

Тобто, підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює: 1) підтримання публічного обвинувачення в суді; 2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; 3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Законом, який, окрім іншого, визначає повноваження прокурора з виконання покладених на нього функцій, зокрема, стосовно представництва прокурором інтересів держави в суді, є Закон України «Про прокуратуру».

Згідно частин першої, третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор вправі представляти інтереси громадянина або держави в суді, представництво яких полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких повноважень обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Із наведених нормативних положень убачається, що прокурор як посадова особа державного правоохоронного органу з метою реалізації встановлених для цього органу конституційних функцій вправі звертатися до адміністративного суду із позовною заявою про захист прав, свобод та інтересів громадянина чи держави, але не на загальних підставах, право на звернення за судовим захистом яких гарантовано кожному (стаття 55 Конституції України), а тільки тоді, коли для цього були виняткові умови, і на підставі визначеного законом порядку такого звернення.

Для представництва у суді інтересів держави прокурор за законом має визначити й описати не просто передумови спору, який потребує судового вирішення, а виокремити ті ознаки, за якими його можна віднести до виняткового випадку, повинен зазначити, що відбулося порушення або існує загроза порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Аналогічні висновки викладено зокрема у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2021 року у справі № 260/1831/20

Крім того колегія суддів зазначає, що згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 13 лютого 2019 року (справа № 826/13768/16), за змістом частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

При цьому, звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Аналогічні висновки викладено зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі № 912/2385/18.

Колегія суддів зазначає, що у даному випадку Софіївська сільська рада, як власник земельної ділянки комунальної форми власності уповноважена на розпорядження землями територіальної громади, у тому числі шляхом прийняття рішень за результатами розгляду заяв про затвердження проекту землеустрою щодо передачі земель у власність.

Апеляційним судом встановлено, що з метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді обласною прокуратурою направлено до Софіївської сільської ради лист від 16.03.2023 року № 15/1-207вих-23, проте листом від 06.04.2023 року №255/02.01.04 позивача повідомлено, що Софіївська сільська рада не має наміру оскаржувати в апеляційному порядку рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2023 року, з огляду на відсутність кваліфікованого юриста, у зв`язку із чим просить обласну прокуратуру вжити заходи представницького характеру.

Таким чином, Софіївська сільська рада обізнана про необхідність захисту інтересів держави та має відповідні повноваження для їх захисту, проте таких заходів не вжила, що відповідно до вимог ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для звернення прокурора до суду з апеляційною скаргою в інтересах держави в особі зазначеного уповноваженого органу.

Вищенаведені обставини в своїй сукупності дають підстави дійти висновку, що у межах даної справи прокурором належним чином обґрунтовано наявність правових підстав для представництва інтересів держави в особі Софіївської сільської ради.

Щодо протиправності спірного рішення про відмову у затвердженні проекту землеустрою, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно положень статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтями 12, 42 Земельного кодексу України (далі ЗК України) передбачено, що розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян і юридичних осіб, відноситься до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст.

У ч.6 статті 118 ЗК України зазначено, що громадяни, які зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

За приписами ч.7 ст.118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Частиною 8 ст.118 ЗК України передбачено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст. 186 1 ЗК України.

Ст. 25 Закону України "Про землеустрій" від 22.05.2003 №858-IV (далі Закон №858-IV) встановлено, що документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації, в тому числі у вигляді проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Статтею 30 Закону №858-IV закріплено, що погодження і затвердження документації із землеустрою проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, цим Законом.

Відповідно до ст. 186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта (крім проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи), подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений,-до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розташованої на території земель історико-культурного призначення, пам`яток культурної спадщини місцевого значення, їх охоронних зон, в історичних ареалах населених місць та інших землях історико-культурного призначення, крім випадків, зазначених в абзаці третьому цієї частини, підлягає також погодженню з органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері охорони культурної спадщини, відповідним структурним підрозділом обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації у сфері охорони культурної спадщини. Органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи. Кожен орган здійснює розгляд та погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки самостійно та незалежно від погодження проекту іншими органами, зазначеними у частинах першій - третій цієї статті, у визначений законом строк.

За змістом ч.ч.9, 11 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом-після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Таким чином, єдиною підставою для відмови в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та наданні її у власність може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

В свою чергу, з матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0216 накладається на балки (яри) Вовча та Березнегуватська.

Згідно положень ч.2 ст. 22 ЗК України, до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі під об`єктами виробництва біометану, які є складовими комплексів з виробництва, переробки та зберігання сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

В свою чергу, «яри» у відповідності до Переліку угідь згідно з класифікацією видів земельних угідь (КВЗУ), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.1012 року зв № 1051 віднесені до підгрупи «яри» групи 003 «Землі без рослинного покриву або з незначним рослинним покривом»), тобто не належать до земель сільськогосподарського призначення.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено листом Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області №1023/10 від 24.05.2023 року, земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0216 площею 2 га, розташована в межах території Новомиколаївського старостинського округу Софіївської сільської ради Баштанського району Миколаївської області частково накладається на водні об`єкти - малі річки Вовча та Березнегувата і їх прибережні смуги, які встановлені водоохоронним законодавством шириною 25 м.

Статтями 88 ВК України та 60 ЗК України передбачено, що з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

Згідно зі ст. 61 ЗК України, ст. 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з обмеженим режимом господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), садівництво та городництво, зберігання та застосування пестицидів і добрив, влаштування літніх таборів для худоби. Т

Відповідно до ст. 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття земель водного фонду у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч. 4 ст. 59 ЗК України). До земель комунальної власності, які не можна передавати у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених ЗК України (п. «ґ» ч. 4 ст. 83 цього Кодексу).

Отже, спірна земельна ділянка, яка накладається на водні об`єкти та їх прибережні захисні смуги, не може перебувати у приватній власності, а встановлені ст. 61 ЗК України та ст. 88 ВК України обмеження виключають її використання в сільськогосподарський цілях.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із доводами апелянта, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0216 не відповідає вимогам ЗК України в частині вимог до ділянки сільськогосподарського призначення, яка може бути надана у власність, а тому оскаржуване рішення відповідача про відмову в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та наданні її у власність є правомірним.

При цьому, колегія суддів критично оцінює посилання суду першої інстанції на те, що єдиною підставою для відмови в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та наданні її у власність може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому ст. 186-1 ЗК України, а також висновки, викладені у рішенні Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 року у справі № 400/788/21, оскільки вказані висновки ґрунтуються на нормах ст. 186 ЗК України ЗК України у попередній редакції, яка втратила чинність з 27 травня 2021 року та на час виникнення спірних правовідносин не діяла.

Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас, Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Верховного Суду, аналізуючи питання дії нормативно-правових актів у часі, у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 803/1541/16 вказала, що у разі якщо під час розгляду заяви особи суб`єктом владних повноважень до прийняття остаточного рішення було змінено нормативно-правове регулювання, суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для прийняття рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.

Такий підхід у вирішенні питання щодо застосування принципу дії законів у часі неодноразово застосовувався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 09 вересня 2020 року у справі №826/10971/16, від 24 січня 2023 року у справах №640/14816/20 та №600/5806/21-а, від 08 жовтня 2021 року у справі № 240/19318/20, від 16 листопада 2021 року у справі № 360/1406/20, від 01 грудня 2022 року у справі № 640/7578/20, від 07 листопада 2023 року у справі № 520/9778/19 та від 10 січня 2024 року у справі № 380/13615/21.

Крім того, суд враховує, що зазначений висновок в повній мірі узгоджується із положеннями Закону України «Про адміністративну процедуру», відповідно положень статті 87 якого адміністративний акт є правомірним, якщо він прийнятий компетентним адміністративним органом відповідно до закону, що діяв на момент прийняття акта.

Таким чином, станом на час розгляду відповідачем заяви позивача та прийняття рішення по суті, чинне законодавство чітко передбачало, що підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації, а тому оскаржуване рішення є правомірним та скасуванню не підлягає.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та прийняття в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Софіївської сільської ради на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2023 року задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Софіївської сільської ради про визнання протиправним та скасування рішення від 02.09.2021 року № 414, зобов`язання вчинити певні дії скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: Ю.В. Осіпов

Суддя: В.О. Скрипченко