Справа № 160/30741/25
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2025-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

21 листопада 2025 рокуСправа № 160/30741/25

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

24.10.2025 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить визнати протиправним і скасувати наказ Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 08 січня 2025 року № 237-к «Про встановлення надбавок за вислугу років на державній службі державним службовцям Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)» в частині встановленого ОСОБА_1 розміру надбавки за вислугу років державної служби на 2025 рік, а саме у період з 01 січня 2025 року на рівні 30 % місячного посадового окладу; зобов`язати Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 надбавки за вислугу років державної служби з 1 січня 2025 року відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про державну службу», а саме на рівні 50 відсотків посадового окладу; стягнути з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 35 233,33 грн.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.10.2025 року позовну заяву було залишено без руху, встановлено позивачу строк десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків позовної заяви, шляхом надання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з доказами поважності причин його пропущення; надати суду докази сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн., за наступними реквізитами: отримувач коштів: УК у Чечел.р.м.Дніпра/Чечел.р/22030101; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37988155; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО): 899998; рахунок отримувача: UA4004632; класифікації доходів бюджету: 22030101; призначення платежу: *;101; РНОКПП; Судовий збір, за позовом (ПІБ), Дніпропетровський окружний адміністративний суд.

Позивачем було отримано копію зазначеної ухвали, та 14.11.2025 року на її виконання подано до суду заяву про усунення недоліків, в якій зазначено, що позивачем не пропущено строк звернення до суду, а предмет даного спору стосується, зокрема нарахування та виплати надбавки за вислугу років, а тому в даному випадку підлягають застосуванню приписи положень статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 1 статті 233 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вирішуючи питання щодо строків звернення до суду з даним позовом, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого вказаним Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За приписами частини 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Суд зауважує, що нормами Кодексу адміністративного судочинства України не розкрито зміст правових категорій "поважна причина пропуску процесуального строку", "дата, коли особа дізналась про порушення права", "дата, коли особа повинна була дізнатись про порушення права", але відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при застосуванні норми права суд враховує висновки, викладені у постановах Верховного Суду.

Так, висновки Верховного Суду з приводу застосування статей 118, 121-123 Кодексу адміністративного судочинства України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.07.2023 року по справі №990/154/22, у постановах Верховного Суду від 12.09.2019 року по справі №826/3318/17, від 28.03.2023 року по справі №826/3318/17, від 21.04.2021 року у справі №640/25046/19, від 06.04.2023 року у справі №320/7204/21, від 31.03.2021 року по справі №520/3047/2020, від 19.12.2022р. у справі №420/13281/20, від 10.01.2023 року у справі №640/3489/21, від 14.09.2023 року у справі №520/12477/22.

Зокрема, за правовою позицією постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.07.2023 року у справі №990/154/22: 1) порівняльний аналіз словоформ "дізналася" та "повинна була дізнатися" дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через неналежну реалізацію своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду; 2) інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов.

До кола поважних причин пропуску процесуального строку можуть бути віднесені реально існуючі обставини фактичної дійсності, які не залежать від внутрішньої волі заінтересованої особи, мали місце протягом перебігу пропущеного строку і створюють істотні та об`єктивно непереборні чи нездоланні перешкоди або труднощі у виконанні конкретної процесуальної дії у межах встановленого законом проміжку часу, у тому числі і дії з подання позову (постанова Верховного Суду від 21.04.2021 року у справі №640/25046/19, постанова Верховного Суду від 06.04.2023 року у справі №320/7204/21).

Суд вважає, що докази існування поважних причин пропуску строку звернення до суду відповідно до частини 1 статті 77, частини 2 статті 79, частини 1 статті 123, частини 2 статті 123, частини 4 статті 161, частини 6 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України повинні бути подані особою до суду разом із позовом, оскільки на етапі вирішення питання стосовно відкриття провадження у справі у суду відсутні повноваження витребовувати будь-які докази.

Такий висновок цілком корелюється із правовою позицією постанови Верховного Суду від 31.03.2021 року по справі №520/3047/2020 та постанови Верховного Суду від 19.12.2022 року у справі №420/13281/20, де указано, зокрема, що суд вивчає лише ті докази, що надійшли разом з позовною заявою.

Окрім того, за правовою позицією постанови Верховного Суду від 01.06.2023 року по справі №300/4156/22 суд не наділений повноваженнями щодо самостійного визначення чи пошуку обставин, що зумовили об`єктивну неможливість позивачем у визначений законодавством строк реалізувати своє право на подання позову. Такі обставини наводяться позивачем у відповідній заяві, підтверджуються доказами та оцінюються судом на предмет об`єктивної неможливості подати позов за правилами, визначеними нормами Кодексу адміністративного судочинства України.

У силу правового висновку пункту 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2024 року у справі №990/12/24 суд перевіряє обставини пропуску строку на підставі клопотання особи, в якому наведено поважність причин пропуску строку, та поданих нею доказів, яким буде надано відповідну правову оцінку.

Згідно правового висновку пункту 52 постанови Верховного суду від 22.05.2024 року у справі №520/8606/22 для поновлення строку звернення суд має встановити наявність об`єктивно непереборних обставин, що перешкоджали вчасному зверненню з адміністративним позовом, у зв`язку з чим позивач має довести суду їхню наявність та непереборність з доданням відповідних доказів, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавчо закріплених процесуальних строків, а також принцип res judicata.

Отже, саме на стадії вирішення питання про прийняття позову до розгляду суд повинен визначитись із достатністю підстав для визнання причин пропуску строку на звернення до суду поважними, для чого повинен дослідити та оцінити саме надані позивачем докази виключно у контексті подання позову із дотриманням вимог частини 2 статті 122, частини 1 статті 123, частини 6 статті 161, частини 1 статті 169, частини 2 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України.

В позовній заяві позивач не погоджується з прийнятим наказом Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 08 січня 2025 року № 237-к та в позовних вимогах просить визнати протиправним та скасувати наказ Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 08 січня 2025 року № 237-к «Про встановлення надбавок за вислугу років на державній службі державним службовцям Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)» в частині встановленого ОСОБА_1 розміру надбавки за вислугу років державної служби на 2025 рік, а саме у період з 01 січня 2025 року на рівні 30 % місячного посадового окладу.

В тексті позовної заяви та в заяві на виконання ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.10.2025 року позивачем зазначено, що зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 Кодексу законів про працю України в частині, що стосуються строку звернення до суду, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

З приводу доводів позивача із посиланням на положення статті 233 Кодексу законів про працю України суд зазначає, що дана норма права не підлягає поширенню на спірні правовідносини у зв`язку із тим, що належною спеціальною нормою права у даному конкретному випадку є положення частини 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як вбачається з тексту оскаржуваного наказу, позивач перебуває на посаді головного спеціаліста Центрального відділу з питань нотаріату Управління нотаріату Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Посада головного спеціаліста належить до посад державної служби, на яку поширюється дія Закону України «Про державну службу».

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про державну службу" державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Згідно з положенням статті 3 Кодексу законів про працю України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 4 Кодексу законів про працю України, законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

На противагу доводам позивача суд зазначає, що у розумінні пункту 17 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Таким чином, положення трудового законодавства, які містить Кодекс законів про працю України, є загальними для правовідносин, пов`язаних з проходженням публічної служби і, їх можна і потрібно застосовувати у тому випадку, коли спеціальні норми не регулюють певних аспектів правовідносин, які є об`єктом спеціального регулювання.

Суд також зазначає, що безперервність, регулярність та щоденність виконання громадянином України обов`язків за посадою державної служби чи посадою місцевого самоврядування (окрім випадків знаходження у стані тимчасової непрацездатності чи у стані відпочинку) зумовила формулювання законодавцем положень частини 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України як спеціальної норми процесуального закону у спосіб викладення тексту, який (на відміну від загального правила частини 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України) не містить посилання на необхідність обчислення строку звернення до суду саме з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд зазначає, що положення частини 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України не можуть бути невідомі заявнику, позаяк були офіційно оприлюднені, є чіткими, однозначними та зрозумілими, запровадження саме такого строку звернення до суду обумовлено публічним інтересом суспільства на безперервність виконання функцій Держави.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

У постанові від 05.02.2020 року у справі № 9901/425/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку, коли особа вважає, що її права при прийнятті, проходженні або звільненні з публічної служби були порушені, вона має право звернутися до суду у більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту у судовому порядку.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.

Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 10 листопада 2022 року у справі №500/1185/21, від 25 січня 2024 року у справі №120/4609/22, від 12 квітня 2024 року у справі №640/10147/22, від 13 червня 2024 у справі № 320/9124/22.

Також, в постанові від 07 вересня 2023 року по справі № 160/914/23 Верховний Суд дійшов висновку, що у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби визначений у частині п`ятій статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України і становить один місяць (з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів).

В даному випадку позивачем надано докази ознайомлення з оскаржуваним наказом саме 21.07.2025 року, що свідчить про не дотримання нею строку звернення до суду.

Також суд зазначає, що позивачем не виконано іншу вимогу ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.10.2025 року, а саме не надано доказів сплати судового збору.

Суд зазначає, що пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про визнання протиправним та скасування наказу під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Відповідно до постанови Верховного Суду в справі № 728/2955/18 від 10.01.2019 року, починаючи з 01.09.2015 позивачі в справах за позовними вимогами, що випливають із трудових відносин, не звільняються від сплати судового збору, за винятком позивачів у двох категоріях: про стягнення заробітної плати та про поновлення на роботі.

Тобто, Верховний Суд дійшов до висновку, що пунктом 1 частини першої статті 5 статті 5 Закону України "Про судовий збір" чітко визначено вимоги, які випливають з норм трудового законодавства, які не підлягають оплаті судовим збором при зверненні до суду.

В даному спорі при зверненні до суду позивач просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 08 січня 2025 року № 237-к «Про встановлення надбавок за вислугу років на державній службі державним службовцям Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)» в частині встановленого ОСОБА_1 розміру надбавки за вислугу років державної служби на 2025 рік, а саме у період з 01 січня 2025 року на рівні 30 % місячного посадового окладу, що не пов`язано із стягненням заробітної плати та поновленням на роботі.

Отже, судовий збір має бути сплачений позивачем на загальних підставах, оскільки до позову не надані документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Станом на 21.11.2025 року вказані вимоги ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.10.2025 року у повному обсязі позивачем не виконані, недоліки позовної заяви не усунуті у визначений судом строк.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

За таких обставин, суд вважає за необхідне повернути позовну заяву позивачу.

На підставі викладеного, керуючись статтями 169, 248 Кодексу адміністративного судочинства України суд-

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що згідно частини 8 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали про повернення позовної заяви, разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами, направити позивачу.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.І. Озерянська