Справа № 400/2067/25
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2025-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/2067/25

Категорія:112010200 Головуючий в 1 інстанції: Мельник О.М.

Місце ухвалення: м. Миколаїв

Дата складання повного тексту:18.07.2025р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута за правилами п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду (далі ГУПФ) України в Миколаївській області, ГУПФ України в Харківській області про:

- визнання протиправним рішення ГУПФ України в Харківській області №75 від 20 січня 2025 року про відмову в призначенні пенсії та скасування його;

- зобов`язання ГУПФ України в Миколаївській області зарахувати ОСОБА_1 період роботи з 06 травня 1992 року по 31 жовтня 1992 рік в радгоспі "Росія" (в подальшому реорганізований у ВАТ "Коблево", в подальшому реорганізоване у ПАТ "Коблево". в подальшому реорганізоване в AT "Коблево");

- зобов`язання ГУПФ України в Миколаївській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на підставі п.3 ч.1ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV (далі Закон №1058-IV) як матері інваліда з дитинства, з дати звернення з відповідною заявою, а саме з 13 січня 2025 року.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що не погоджується з рішенням про відмову у призначенні пенсії. Підставою для відмови стало те, що за доданими документами до загального страхового стажу не зараховано період роботи, згідно наданої довідки №753 від 24 квітня 2024 року, оскільки відсутні інформація щодо звільнення. А також, згідно наданого медичного висновку №6 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , неможливо вважати дитиною інвалідом, оскільки медичний висновок видано після досягнення нею шестирічного віку.

Відповідач ГУПФ України в Харківський області, позов не визнав, вказуючи, що позивачу відмовлено в призначені пенсії та не зараховано період роботи, згідно наданої довідки №753 від 24 квітня 2024 року, оскільки відсутня інформація щодо звільнення та оскільки медичний висновок видано після досягнення дитиною шестирічного віку така дитина не може вважатися інвалідом.

Відповідач ГУПФ України в Миколаївській області, позов не визнав, вказуючи, що 13 січня 2025 року позивачка звернулася до ГУПФ України в Миколаївській області із заявою про призначення дострокової пенсії за віком , як матері особі з інвалідністю з дитинства, відповідно до ст.115 Закону №1058-IV.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 липня 2025 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУПФ України в Харківській області №75 від 20 січня 2025 року про відмову в призначенні пенсії.

Зобов`язано ГУПФ України в Миколаївській області зарахувати ОСОБА_1 період роботи з 06 травня 1992 року по 31 жовтня 1992 року в радгоспі "Росія" (в подальшому реорганізований у ВАТ "Коблево", в подальшому реорганізоване у ПАТ "Коблево", в подальшому реорганізоване в AT "Коблево").

Зобов`язано ГУПФ України в Миколаївській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на підставі п.3 ч.1 ст. 115 Закону №1058-IV як матері інваліда з дитинства, з дати звернення з відповідною заявою, а саме з 13 січня 2025 року.

В апеляційній скарзі ГУПФ України в Миколаївській області ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги:

- актом перевірки ГУПФ України в Миколаївській області від 24 березня 2025 року №1400-0903-1/1631 підтверджено суми нарахування заробітної плати зазначених в Довідці №753/1, отже з урахуванням акту перевірки зазначений період можливо зарахувати до страхового стажу. Додаткова зазначаємо, що до заяви про призначення дострокової пенсії за віком позивачем додано, зокрема, посвідчення одержувача допомоги серії НОМЕР_1 від 17 лютого 2020 року про отримання соціальної пенсії на дитину інваліда, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- водночас апелянт вказує, що медичні висновки закладу охорони здоров`я на ОСОБА_2 , висновок ЛКК, передбачений Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі Порядок №22-1), про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку (висновок про час настання інвалідності) позивачем не надано;

- отже, згідно наданого медичного висновку №6, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , неможливо вважати дитиною інвалідом, оскільки медичний висновок видано після нею досягнення шестирічного віку. Таким чином, судом першої інстанції при винесені рішення не враховано, що право на призначення дострокової пенсії за віком відповідно до п.3 ч.1 ст. 115 Закону №1058-ІV позивачем не підтверджено, тому підстави для призначення зазначеного виду пенсії у позивача відсутні.

Відповідно до правил ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ГУПФ України в Миколаївській області, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.

13 січня 2025 року позивачка звернулася до територіальних органів ГУПФ України в Миколаївській області із відповідною заявою про призначення дострокової пенсії за віком, як матері особі з інвалідністю з дитинства, відповідно до ст. 115 Закону №1058-ІV.

20 січня 2025 року за результатами розгляду вказаної заяви, яка розглядалася за принципом екстериторіальності ГУПФ України в Харківський області від 20 січня 2025 року за №75 прийняло рішення про відмову у призначенні пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства.

У вказаному рішенні зазначено, що: "Страховий стаж становить 15 років 03 місяці 22 дні. До страхового стажу не зараховано період роботи згідно наданої довідки №753 від 24 квітня 2024 року, оскільки відсутня інформація щодо звільнення. Згідно наданого медичного висновку №6, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , неможливо вважати дитиною інвалідом, оскільки медичний висновок видано після досягнення нею шестирічного віку. Оскільки право на призначення дострокової пенсії за віком відповідно до п.3 ч.1 ст. 115 Закону №1058-ІV позивачем не підтверджено, тому підстави для призначення зазначеного виду пенсії у позивача відсутні.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно не врахував документи, які підтверджують, що донька позивачки ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , мала медичні показники для визнання її інвалідом з дитинства до 16-річного віку. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 115 Закону №1058-ІV право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років. Позивачем було надано висновок, яким підтверджується, що інвалідність її доньки настала до виповнення 16 років, та з урахуванням страхового стажу для призначення дострокової пенсії.

Суд першої інстанції на підставі оцінки доказів у справі, дійшов висновку, що відповідачами не доведено правомірність рішення та дій, тому необхідно задовольнити позовні вимоги.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні", Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Спір між сторонами виник з підстав правомірності та обґрунтованості відмови органу Пенсійного фонду України у призначенні позивачці пенсії на підставі п.3 ч.1 ст. 115 Закону №1058-IV.

Пунктом 3 ч.1 ст. 115 Закону №1058-IV визначено, що право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому, до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.

Отже, право на дострокову пенсію за віком мають матері, які виховали осіб з інвалідністю з дитинства до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу). За змістом наведеної норми однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини з інвалідністю.

Відповідно абз.7 пп.6 п.2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1, зі змінами) документи, які підтверджують право на призначення дострокової пенсії за віком: жінкам, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матерям осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку,- документи про народження дітей (дитини), виховання їх (її) до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю.

Пунктом 2.17 Порядку №22-1 встановлено, що при призначенні пенсій жінкам, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, матерям осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до шестирічного віку, а також, у разі відсутності матері або за її згодою, чоловікам, які здійснювали виховання п`ятьох або більше дітей чи дитини з інвалідністю, факт народження дитини встановлюється на підставі свідоцтва про народження, а її виховання до зазначеного віку - на підставі свідоцтва про народження чи паспорта дитини.

Згідно п.2.18 розділу ІІ Порядку №22-1 визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).

Загальний підхід до змістовного наповнення поняття "особа з інвалідністю" установлюється ст. 2 Закону України від 21 березня 1991 року №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" (далі Закон №875-ХІІ), а також статтею 1 Закону України від 06 жовтня 2005 року №2961-ІV "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" (далі Закон №2961-ІV). Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно абз.3 ст. 1 Закону №2961-ІV дитина з інвалідністю - особа до досягнення нею повноліття (віком до 18 років) зі стійким обмеженням життєдіяльності, якій у порядку, визначеному законодавством, встановлено інвалідність.

Згідно ч.12 ст. 7 Закону №2961-ІV положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року №917, передбачено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Такий висновок ЛКК дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону №1058-IV. Встановлення органами медико-соціальної експертної комісії інвалідності після досягнення такою дитиною шестирічного віку в певній мірі ставить під сумнів факт виховання матір`ю до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі №330/2181/16-а підтримала правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 27 травня 2014 року у справі №21-133а14 щодо дострокового призначення пенсії за віком, згідно з яким мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону №1058-IV, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку ЛКК, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Крім того Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 травня 2019 року у справі №330/2181/16-а наголосила на тому, що визначення терміну "інвалід з дитинства" не міститься ані в Законі №875-ХІІ, ані в Законі "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю". При цьому, за змістом абзацу другого пункту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1317, інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з пунктом 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до 18-річного віку.

За висновком Великої Палати Верховного Суду у наведеній постанові для призначення пенсії на підставі Закону №1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до шести років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Непрямим підтвердженням цього є встановлена частиною шостою статті 179 Кодексу законів про працю України можливість надання жінці в обов`язковому порядку відпустки без збереження заробітної плати у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку. Натомість за відсутності медичних показань до догляду за дитиною жінка не матиме можливості перебувати у такій відпустці і має прийняти рішення про вихід на роботу або припинення трудових відносин з роботодавцем.

Велика Палата Верховного Суду вказала на недоцільність висновку Касаційного адміністративного суду про тлумачення поняття "інвалід з дитинства" як статус дитини-інваліда, який ця дитина набуває по досягненню нею 18 років; при вирішенні питання про наявність права на призначення дострокової пенсії матері враховується не тлумачення поняття "інваліда з дитинства", а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності.

Верховний Суд від зазначеного висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах не відступав (наприклад, постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року у справі №336/2781/17-а).

Отже, виховання дитини до шестирічного віку з показаннями для визнання її особою з інвалідністю у віці до шести років є підставою для призначення матері особи з інвалідністю з дитинства дострокової пенсії за віком.

Відповідно до п. 2.18. Порядку №22-1, визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарської консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до Пенсійного фонду було надано всі документи, необхідні для призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства, а саме документи, які підтверджують, що інвалідність доньки настала до виповнення їй 16 років, зокрема свідоцтво про народження ОСОБА_2 ; медичний висновок №6 від 09 квітня 2010 року; довідку до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ №406181 від 09 січня 2020 року; посвідчення , серії НОМЕР_2 від 17 лютого 2020 року; довідка Коблівської сільської ради №1721 від 23 грудня 2024 року.

Тобто, вищенаведеними документами підтверджено, що інвалідність доньки ОСОБА_1 настала до виповнення 16 років, та з урахуванням страхового стажу для призначення дострокової пенсії.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач, є матір`ю особи з інвалідністю з дитинства, досягла 50 років та має необхідний страховий стаж, що є підставою для призначення їй дострокової пенсії за віком, як матері особи з інвалідністю з дитинства відповідно до п.3 ч.1 ст. 115 Закону №1058-ІV, тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню/

За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 20 листопада 2025 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.