Справа № 440/6383/24
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2025 р. Справа № 440/6383/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.06.2024, головуючий суддя І інстанції: С.О. Удовіченко, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 28.06.24 по справі № 440/6383/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 році ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі по тексту - ГУ ПФУ в Полтавській області, відповідач), у якій просив:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Полтавській області щодо відмови виплатити йому як брату померлого військового пенсіонера ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ) , відповідно до статті 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» №2262-XII від 9 квітня 1992 року (далі по тексту - Закон №2262-ХІІ), суми пенсії, що підлягали виплаті та залишилися недоодержаними у зв`язку із його смертю.

- зобов`язати ГУ ПФУ в Полтавській області виплатити йому як брату померлого військового пенсіонера ОСОБА_2 відповідно до статті 61 Закону №2262-XII, суми пенсії, що підлягали виплаті на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду по справі №440/10160/23 від 06.09.2023 та залишилися недоодержаними у зв`язку із його смертю.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними підстави, для відмови у виплаті недоодержаних сум пенсії у зв`язку із смертю пенсіонера з числа військовослужбовців, які викладені ГУ ПФУ в Полтавській області у листі від 13.05.2024 №10191-9125/К-02/8-1600/24

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.06.2024.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що судом першої інстанції грубо порушені вимоги, які ставляться до судового рішення, встановлені постановою Пленуму ВАС України 20.05.2013 «Про судове рішення в адміністративній справі».

Вказав, що суд першої інстанції проаналізував докази однобоко, здійснив суб`єктивний аналіз законодавства, яке слід застосувати до предмета спору в розрізі конкретної ситуації, що призвело до винесення передчасного рішення.

Звернув увагу суду на те, що судом першої інстанції не достатньо досліджені матеріали справи щодо підтвердження факту сумісного проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 на день його смерті, як члена сім`ї, в розумінні ст.61 Закону №2262-ХІІ та Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99.

Відповідач не скористався своїм правом та не надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 308 , п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

07.05.2024 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Полтавській області із заявою про виплату недоотриманої пенсії за померлого брата ОСОБА_2 на підставі рашення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.09.2023 по справі №440/10160/23.

13.05.2024 ГУ ПФУ в Полтавській області листом №10191-9125/К-02/8-1600/24 відмовлено у виплаті заборгованості по пенсійним виплатам ОСОБА_2 , оскільки позивач не є стороною виконавчого провадження. Повідомило, що відповідно до статті 379 КАС України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою заінтересованої особи суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником. При цьому, згідно статті 61 Закону №2262-ХІІ не передбачено включення заборгованості, яка нарахована на виконання рішення суду до складу недоотриманої пенсії. Дане право передбачено статтею 379 КАС України.

Не погодившись із зазначеним рішенням пенсійного органа, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку про протиправність підстав, для відмови у виплаті недоодержаних сум пенсії у зв`язку із смертю, які викладені ГУ ПФУ в Полтавській області у листі від 13.05.2024 №10191-9125/К-02/8-1600/24.

Відмовляючи в частині щодо позовної вимоги щодо зобов`язання ГУ ПФУ в Полтавській області виплатити позивачу, як брату померлого військового пенсіонера ОСОБА_2 , відповідно до статті 61 Закону №2262-XII, суми пенсії, що підлягали виплаті на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду по справі №440/10160/23 від 06.09.2023 та залишилися недоодержаними у зв`язку із його смертю суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не підтверджено факт проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_2 на день його смерті, як члена сім`ї, в розумінні ст. 61 Закону №2262-ХІІ та рішення Конституційного суду України від03.06.1999 №5-рп/99.

Надаючи оцінку встановленим обставинам справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до частин першою та другою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає, що:

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Статтею 52 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.

Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну.

У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі незвернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, та деяких інших осіб визначає Закон №2262-XII.

Відповідно до ч. 1 ст. 1-1 Закону №2262-ХІІ законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №2262-ХІІ особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Члени сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника (ч. 3 ст. 1 Закону №2262-ХІІ).

Згідно з частиною другою статті 55 Закону №2262-ХІІ нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Статтею 61 Закону №2262-ХІІ визначено, що суми пенсії, які підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника.

За приписами ч. 3 цієї статті зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.

Абзацом 3 п. 4 цього Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року №3-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 лютого 2007 року за №135/13402 (далі - Порядок № 3-1), передбачено, що заява про виплату недоодержаної пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера подається членом його сім`ї до органів, що призначають пенсію, за місцем перебування на обліку померлого пенсіонера.

Відповідно до абз. 1 п. 2.26 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 7 липня 2014 року № 13-1), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (далі - Порядок № 22-1), для виплати недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера до органу, що призначає пенсію, в якому перебував на обліку померлий пенсіонер, надається свідоцтво про смерть, документи, які підтверджують родинні стосунки, документ, що посвідчує особу заявника.

Члени сім`ї надають паспорт або інші документи, які підтверджують проживання з пенсіонером на день його смерті (абз. 3 п. 2.26 розділу II Порядку № 22-1).

Абзацом 1 ч. 2, частиною 4 ст. 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Члени сім`ї - особи, які перебувають у шлюбі, а також їхні діти, у тому числі повнолітні, батьки, особи, які перебувають під опікою і піклуванням, інші особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі (абз. 16 ч. 1 ст. 1 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1700-VII "Про запобігання корупції").

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

З аналізу статті 61 Закону №2262-ХІІ слідує, що до кола осіб, які мають право на одержання невиплачених сум незалежно від того чи такі особи забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника належать - батьки і дружина (чоловік) померлого, а також члени сім`ї, які проживали із пенсіонером на день його смерті.

При цьому, згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство.

Під час судового розгляду встановлено, що брат позивача - ОСОБА_2 був військовим пенсіонером, отримував пенсію у відповідності до вимог Закону №2262-ХІІ та перебував на обліку у ГУ ПФУ в Полтавській області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.09.2023 по справі №440/10160/23 позов ОСОБА_2 до ГУ ПФУ в Полтавській області задоволено повністю.

Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Полтавській області щодо зменшення розміру пенсії ОСОБА_2 за рахунок виплати з 05 березня 2019 року 75 відсотків суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01 березня 2018 року. Зобов`язано ГУ ПФУ в Полтавській області провести перерахунок та виплату пенсії (із врахуванням раніше виплачених сум) ОСОБА_2 з 05 березня 2019 року з урахуванням 100 відсотків суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01 березня 2018 року.

Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Полтавській області щодо відмови у проведенні перерахунку та виплаті пенсії ОСОБА_2 з 01.04.2019 відповідно до довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 від 12.06.2023 №ФП62576/5062 про грошове забезпечення для перерахунку пенсії.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Полтавській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_2 з 01 квітня 2019 року з урахуванням додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премій, визначених на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 від 12.06.2023 №ФП62576/5062 відповідно до вимог статей 43 та 63 Закону №2262-ХІІ, статті 9 Закону №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та з врахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" та з урахуванням 100 відсотків суми підвищення пенсії, враховуючи проведені виплати.

На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.09.2023 по справі №440/10160/23 ГУ ПФУ в Полтавській області нараховано ОСОБА_2 233 587,71 грн недоотриманої пенсії.

Як вбачається з матеріалів справи позивач на підтвердження факту віднесення до кола члена сім`ї, який проживав разом із ОСОБА_2 на день його смерті надав лист засвідчений печаткою КП ЖКХ Полтавської міської ради в якому зазначено: "Я, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з грудня місяця 2021 року постійно доглядав за своїм рідним братом ОСОБА_2 , який проживав за адресою АДРЕСА_1 . Брат тяжко хворів, самостійно не міг себе обслуговувати, не міг піднятися з ліжка, тому я постійно доглядав за ним до дня його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) і проживав з ним без реєстрації ...".

Однак, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що даний лист не підтверджує факт проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_2 на день його смерті, як члена сім`ї, в розумінні статті 61 Закону №2262-ХІІ та Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99.

Колегія суддів вважає передчасними висновки суду першої інстанції та зазначає наступне.

В листі наданому до суду, по суті акту про сумісне проживання та догляд надані показання свідків (сусідів) ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з зазначенням паспортних даних та адреси проживання, які підтверджують факт проживання брата ОСОБА_1 разом із ОСОБА_2 на день його смерті, та здійснено їм постійного догляду. Підписи сусідів, в їх присутності завірені начальником Комунального підприємства «ЖЕО-1» Полтавської міської ради, на балансі якого знаходиться будинок, в якому проживали ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 .

З листа вбачається, що позивач проживав без реєстрації, тобто паспорт позивача не містить відмітки про реєстрацію місця його проживання за адресою: АДРЕСА_1 , його місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , однак, відповідно до статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За змістом частини 10 статті 6 вказаного Закону, реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Таким чином, фактичне місце проживання особи може відрізнятися від зареєстрованого у встановленому законом порядку.

В силу положень пункту 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Відмовляючи у виплаті позивачу недоотриманої пенсії за померлого брата ОСОБА_2 відповідач не надав оцінки вище зазначеному акту.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Колегія суддів зауважує, що в силу ч.2 ст.2 КАС України будь-які рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, містити конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав їх прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів їх прийняття.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення (у формі листа) винесене відповідачем не обґрунтовано та не вмотивовано, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 07.05.2024 з урахуванням висновків суду.

Як наслідок, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для виплатити позивачу, як брату померлого військового пенсіонера ОСОБА_2 , відповідно до ст. 61 Закону №2262-XII, суми пенсії, що підлягали виплаті на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду по справі №440/10160/23 від 06.09.2023 та залишилися недоодержаними у зв`язку із смертю ОСОБА_2 є передчасними.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України"(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно із приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови позовних вимог з прийняттям постанови про зобов`язання ГУ ПФУ в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.05.2024 про виплату останньому, як брату померлого військового пенсіонера ОСОБА_2 відповідно до статті 61 Закону №2262-XII, суми пенсії, що підлягали виплаті на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду по справі №440/10160/23 від 06.09.2023 та залишилися недоодержаними у зв`язку із його смертю.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до вимог ст. 139 КАС України.

Апелянтом при подачі апеляційної скарги сплачено судовий збір в сумі 1816,80 грн.

Враховуючи наявність підстав для часткового задоволення вимог апеляційної скарги, сума стягненню судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача складає 908,40 грн.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року 28.06.2024 по справі № 440/6383/24 - скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог.

Ухвалити постанову, якою в скасованій частині позовні вимоги задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.05.2024 про виплату останньому, як брату померлого військового пенсіонера ОСОБА_2 відповідно до статті 61 Закону №2262-XII, суми пенсії, що підлягали виплаті на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду по справі №440/10160/23 від 06.09.2023 та залишилися недоодержаними у зв`язку із його смертю, з урахуванням висновків суду.

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28 яервня 2024 року по справі №440/6383/24 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк