Справа № 160/26384/25
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2025-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 (далі позивач) до Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України (далі відповідач), що надійшла в підсистемі «Електронний Суд», в якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії Центральної військово - лікарської комісії Збройних сил України щодо залишення скарги про перегляд постанови ВЛК, оформленої Довідкою ВЛК від 13.12.2024 № 2050-п щодо ОСОБА_1 без розгляду;
- зобов`язати Центральну військово - лікарську комісію Збройних сил України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 на постанову ВЛК, оформлену Довідкою ВЛК від 13.12.2024 № 2050-п, по суті зазначених в ній вимог, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність дій відповідача щодо не прийняття до провадження скарги позивача. Зазначає, що відповідач діяв необґрунтовано, не прийнявши до розгляду скаргу, оскільки раніше сам вказав, що таке прийняття можливе, при цьому ще раніше відповідач на одну зі скарг позивача взагалі не відреагував.
У відповідності до ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Згідно довідки ВЛК ВМКЦ «Головний військовий клінічний госпіталь» від 13.12.2024 року №2050-п (далі Довідка ВЛК) у позивача наявні захворювання, пов`язане з проходженням військової служби, а також травма (01.04.2023 року), пов`язана із захистом Батьківщини. Позивача визнано придатним у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони.
В подальшому відповідачу направлено аналогічну за змістом скаргу, датовану 25.02.2025 року.
Листом від 28.03.2025 року №598/9/7843 відповідач повідомив, що у скарзі відсутня оскаржувана постанова ВЛК від 13.12.2024 року. Отже, скарга не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення та підлягає поверненню.
23 квітня 2025 року відповідачу повторно направлено аналогічну скаргу.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне.
Статтею 40 Конституції України встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк
Відповідно до ст. 65 Конституції України Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 року №393/96-ВР (далі Закон №393/96-ВР) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Частиною 4 ст. 3 Закону №393/96-ВР встановлено, що скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
За ст. 4 Закону №393/96-ВР до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян).
Частиною 1 ст. 20 Закону №393/96-ВР встановлено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Наказом Міністерства Оборони України від 14.08.2008 року №402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі Положення №402).
Згідно п. 1.1., 1.2. розділу І Положення №402 Військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.
Військово-лікарська експертиза - це:
- медичний огляд призовників; військовослужбовців та членів їхніх сімей (крім членів сімей військовослужбовців строкової військової служби); військовозобов`язаних, офіцерів запасу, які призиваються на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, резервістів (кандидатів у резервісти); громадян, які приймаються на військову службу за контрактом; кандидатів на навчання у вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти та закладах фахової передвищої військової освіти (далі - ВВНЗ), ліцеїстів військових (військово-морських, військово-спортивних) ліцеїв (далі - ліцеїсти); осіб, звільнених з військової служби; працівників Збройних Сил України, які працюють у шкідливих та небезпечних умовах праці та залучаються до роботи з джерелами іонізуючого випромінювання (далі - ДІВ), компонентами ракетного палива (далі - КРП), джерелами електромагнітних полів (далі - ЕМП), лазерного випромінювання (далі - ЛВ), мікроорганізмами I-II груп патогенності, особливо небезпечними інфекційними хворобами; працівників допоміжного флоту Військово-морських Сил Збройних Сил України (далі - ВМС Збройних Сил України);
- визначення ступеня придатності до військової служби, навчання у ВВНЗ, роботи за фахом;
- установлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів.
Пунктом 1.3. розділу І Положення №402 передбачено, що основними завданнями військово-лікарської експертизи є:
- добір громадян України, придатних за станом здоров`я до військової служби, для укомплектування Збройних Сил України;
- аналіз результатів медичного огляду та розробка заходів щодо комплектування Збройних Сил України особовим складом, придатним до військової служби за станом здоров`я;
- контроль за організацією і станом лікувально-оздоровчої роботи серед призовників, аналіз результатів і розроблення пропозицій із удосконалення цієї роботи;
- контроль за організацією, проведенням і результатами лікувально-діагностичної роботи у закладах охорони здоров`я в системі Міністерства оборони України, закладах охорони здоров`я комунальної або державної форми власності (далі - заклади охорони здоров`я (установи) та медичних підрозділах військових частин, що стосується військово-лікарської експертизи;
- надання методичної та практичної допомоги з питань військово-лікарської експертизи військово-лікарським комісіям, закладам охорони здоров`я (установам);
- визначення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтва) у військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, які призвані на збори, у осіб, звільнених із військової служби, а також причинного зв`язку захворювань, поранень, які заподіяли військовослужбовцям смерть;
- розроблення спільно з головними медичними спеціалістами Міністерства охорони здоров`я України (далі - МОЗ України) і Міністерства оборони України вимог щодо стану здоров`я призовників, кандидатів на навчання у ВВНЗ, військовослужбовців, громадян, які приймаються на військову службу за контрактом, резервістів для найдоцільнішого використання їх на військовій службі;
- визначення ступеня придатності військовослужбовців до військової служби у зв`язку з їх звільненням;
- проведення наукової роботи з питань військово-лікарської експертизи;
- підготовка кадрів для військово-лікарських комісій.
Згідно п. 2.1. розділу І Положення №402 для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі). Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання штатної військово-лікарської комісії.
Відповідно до п. 2.2. Положення №402 штатні ВЛК є військово-медичними установами. Вони мають гербову печатку, кутовий штамп та утримуються за окремим штатом. До штатних ВЛК належать:
Центральна військово-лікарська комісія (далі - ЦВЛК);
Штатні ВЛК комплектуються лікарями із клінічною підготовкою за однією з лікарських спеціальностей (терапія, хірургія, неврологія, психіатрія, оториноларингологія, офтальмологія, організація охорони здоров`я тощо), з досвідом роботи у військових частинах та закладах охорони здоров`я (установах).
Залучати особовий склад штатних ВЛК для вирішення питань та завдань, не пов`язаних із військово-лікарською експертизою, забороняється.
Адміністративно-територіальні зони відповідальності штатних ВЛК за проведення військово-лікарської експертизи визначаються наказом Міністерства оборони України від 16 листопада 2016 року № 608 «Про затвердження адміністративно-територіальних зон відповідальності закладів охорони здоров`я Збройних Сил України за організацію медичного забезпечення».
За п. 2.3. розділу І Положення №402 ЦВЛК є органом військового управління, який здійснює керівництво ВЛК регіонів у Збройних Силах України та є керівним органом із військово-лікарської експертизи в Збройних Силах України.
Згідно п. 2.3.3. розділу І Положення №402 на ЦВЛК покладається організація військово-лікарської експертизи у Збройних Силах України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а також: розгляд заяв, пропозицій, скарг та прийом відвідувачів з питань військово-лікарської експертизи.
Відповідно до п. 2.3.4. розділу І Положення №402 ЦВЛК має право розглядати, переглядати, скасовувати, відміняти, затверджувати, не затверджувати, контролювати згідно з цим Положенням постанови будь-якої ВЛК (лікарсько-льотної комісії (далі - ЛЛК)) Збройних Сил України
За п. 2.4.10. розділу І Положення №402 постанова ВЛК регіонів може бути оскаржена у ЦВЛК або у судовому порядку.
Пунктом 3.3. Положення №402 встановлено, що Скарги на дії (бездіяльність) чи постанови позаштатних ВЛК подаються до штатних ВЛК згідно з адміністративно-територіальними зонами відповідальності, наведеними у додатку 2 до наказу Міністерства оборони України від 16 листопада 2016 року № 608 «Про затвердження адміністративно-територіальних зон відповідальності закладів охорони здоров`я Збройних Сил України за організацію медичного забезпечення».
Штатні ВЛК перевіряють відповідність прийнятих позаштатними ВЛК постанов встановленому діагнозу та вимогам цього Положення, на підставі доданих до звернення оригіналів медичних документів або належним чином завірених їх копій.
Скарги на дії (бездіяльність) чи постанови ВЛК районних (міських) ТЦК та СП подаються за підпорядкованістю до ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обласних ТЦК та СП, ТЦК та СП Автономної Республіки Крим. У разі незгоди громадянина з рішенням ВЛК при районному (міському) ТЦК та СП на підставі його заяви громадянин направляється для проходження ВЛК при обласному (Київському та Севастопольському міських) ТЦК та СП.
Дії (бездіяльність), рішення, постанови, прийняті ВЛК обласних (Київського міського, ІНФОРМАЦІЯ_2 , ТЦК та СП Автономної Республіки Крим, оскаржуються в штатних ВЛК або у судовому порядку.
Дії (бездіяльність), рішення, прийняті за результатами розгляду звернень ВЛК регіону, оскаржуються в ЦВЛК.
Згідно п. 3.4. розділу І Положення №402 у разі визнання штатною ВЛК заяви чи скарги щодо перегляду (відміни, скасування) постанови ВЛК обґрунтованою, ВЛК штатної ВЛК переглядає оскаржувану постанову ВЛК або приймає рішення про направлення на контрольне обстеження та медичний огляд ВЛК.
Таке рішення є обов`язковим до виконання та має бути реалізовано не пізніше ніж в місячний строк з дати прийняття.
У разі визнання штатною ВЛК звернення необґрунтованим, воно повертається заявнику (скаржнику) з відповідними роз`ясненнями, у строк, визначений Законом України «Про звернення громадян».
У разі прийняття рішення про направлення на контрольне обстеження та медичний огляд, військовослужбовці та інші особи, зазначені у пункті 1.2 глави 1 цього розділу, направляються для проходження медичного огляду до іншої ВЛК, ніж та, постанова якої оскаржується.
У разі якщо штатна ВЛК визнає постанову позаштатної ВЛК обґрунтованою або визначає відсутність підстав для направлення заявника на повторний (контрольний) медичний огляд ВЛК, штатна ВЛК надає заявнику відповідне роз`яснення, оформлене листом.
Відповідно до п. 1.2. розділу ІІ Положення №402 медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності до військової служби, навчання за військово-обліковими спеціальностями, вирішення інших питань, передбачених цим Положенням, з винесенням письмового висновку (постанови). Під придатністю до військової служби у цьому Положенні розуміється такий стан здоров`я і фізичного розвитку громадян, який дозволяє їм виконувати передбачені статутами, інструкціями службові обов`язки з конкретної військової спеціальності у виді Збройних Сил України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону (далі - інші військові формування), у мирний та воєнний час.
Медичний огляд проводиться ВЛК з метою визначення придатності:
до військової служби допризовників, призовників, військовозобов`язаних, резервістів (кандидатів у резервісти);
військовослужбовців до військової служби;
військовослужбовців до військової служби за військовою спеціальністю;
військовослужбовців до служби в високомобільних десантних військах, плаваючому складі, морській піхоті;
кандидатів на навчання у ВВНЗ, ліцеїстів;
кандидатів до військової служби за контрактом;
кандидатів до участі у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки (далі - МО) та у складі національного персоналу;
військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, працівників Збройних Сил України для роботи з ДІВ, КРП, джерелами ЕМП, ЛВ та мікроорганізмами I-II груп патогенності, особливо небезпечними інфекційними хворобами;
військовослужбовців та працівників Збройних Сил України до служби (роботи) у спеціальних спорудах, працівників допоміжного флоту ВМС Збройних Сил України;
а також з метою визначення:
можливості проходження військової служби військовослужбовцями та проживання членів їх сімей за кордоном;
необхідності в тривалому спеціалізованому лікуванні, медичному спостереженні або в навчанні (вихованні) у спеціалізованих навчальних закладах членів сімей військовослужбовців, транспортабельності їх за станом здоров`я;
потреби у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва);
потреби у тривалому лікуванні.
Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.
Особливістю даної справи є оскарження фактично організаційно-розпорядчої поведінки відповідача, яка мала місце за відсутності оцінювання стану здоров`я позивача (фактично, оскаржується поведінка, яка унеможливила таку оцінку). Позивач не згоден саме з тим, що відповідач не прийняв до розгляду його скаргу на довідку ВЛК.
З огляду на зазначені норми Положення висновок ВЛК є змістом (суттю) постанови ВЛК, яка може бути оформлена в формі свідоцтва, довідки або протоколу. Іншими словами, довідка ВЛК є формальним вираженням постанови ВЛК, яка по суті містить в собі висновок, сформований ВЛК за наслідком медичного огляду.
Узагальнено в даній справі мали місце:
1) скарга від 09.01.2025 року (відповідь на яку відсутня. Сторони називали цю скаргу «від 11.01.2025 року», однак 11 число є датою її направлення, а не датою документа (дата складання).
2) скарга від 25.02.2025 року (відповідь наявна від 28.03.2025 року);
3) скарги від 23.04.2025 року (відповідь наявна від 19.05.2025 року).
Суд надає оцінку доводам позивача згідно порядку їх викладу (сторінка 10 позовної заяви).
Щодо ігнорування скарги від 09.01.2025 року.
Відповідач визнав, що цю скаргу не розглядав, при цьому вказав, що він її навіть не отримав.
Передусім суд зауважує, що позивач не оскаржив цей акт поведінки (бездіяльність щодо розгляду скарги від 09.01.2025 року).
Окрім цього, позивач оскаржив змістовно інший акт поведінки: залишення скарги без розгляду, який втілений в листі від 19.05.2025 року на скаргу від 23.04.2025 року.
Відповідно, суд звертає увагу на те, що вищевикладена система нормативно-правового регулювання не встановлює юридичного зв`язку різних звернень громадян будь-якої форми. Іншими словами, порядок розгляду відповідачем скарги від 09.01.2025 року не впливає на порядок розгляду скарги позивача від 23.04.2025 року нова скарга не набуває будь-яких особливих властивостей в зв`язку з поданням попередньої скарги (пріоритетний порядок розгляду, відмінні строки розгляду, вплив на результат розгляду і тд). Відсутні відповідні обставини і фактично.
Як наслідок, в даній справі обставини, пов`язані зі скаргою позивача від 09.01.2025 року, могли б мати значення, якби, наприклад, в листі від 19.05.2025 року відповідач будь-яким чином пов`язав зміст прийнятого рішення (повернення скарги без розгляду) з обставинами скарги від 09.01.2025 року. Наприклад, вказав би, що він повертає скаргу від 23.04.2025 року через те, що позивач пропустив строк, що встановлено виходячи з факту подання скарги 09.01.2025 року (а не виходячи з факту подання скарги від 25.02.2025 року, як мало місце в цій справі).
Отже, фактичного впливу на поведінку відповідача щодо розгляду скарги від 23.04.2025 року обставини подання першої скарги позивача (від 09.01.2025 року) не мали. Як наслідок, відсутній вплив цієї поведінки і на права позивача, оскільки в спірних правовідносинах перша скарга позивача в цілому не створила ніяких наслідків, пов`язаних з її поданням. Ці обставини вплинули лише на позивача, адже саме ними він виправдовував подання другої скарги (від 25.02.2025 року) перша скарга залишена без уваги, тому подається друга.
Водночас, навіть за результатом розгляду другої скарги позивача (від 25.02.2025 року) відповідач в листі від 28.03.2025 року також не надав жодної значущості обставинам подання першої скарги позивача (від 09.01.2025 року). Навпаки, при розгляді другої скарги позивача пропуск строку оскарження відповідач не констатував, натомість послався на іншу підставу для нерозгляду скарги відсутня постанова, яка є предметом оскарження.
Тобто, в межах даної справи відповідач жодним чином не зважав на подання першої скарги, ці обставини не вплинули на поведінку, яка є предметом оскарження (фактично на рішення про повернення скарги без розгляду, датоване 19.05.2025 року). Також позивач не оскаржив поведінку відповідача щодо розгляду першої скарги позивача.
Отже, ці обставини перебувають за межами судового розгляду, адже жодним чином не впливали на поведінку відповідача, яка є предметом оскарження.
З цих підстав відповідні доводи підлягають відхиленню.
Більш того, згідно ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З наведених положень законодавства вбачається, що питання факту сторонами доводяться на засадах рівності, в той час як при вирішенні питання права в частині правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме останній доводить правомірність своїх дій.
Обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі №520/2261/19
В матеріалах справи наявні докази направлення ТОВ "Мережа права" відповідачу рекомендованого відправлення 11.01.2025 року. Водночас, жоден доказ не вказує на зміст такого листа, в т.ч. на те, що ньому містилася скарга позивача (опис вкладень відсутній).
Вказане має особливу значущість зважаючи на те, що відповідач не просто не відповів на цю нібито направлену йому скаргу, а навіть не надав їй значущості при розгляді другої скарги позивача, адже фактично міг вже при її розгляді заявити той же аргумент, що і за результатом розгляду третьої скарги позивача (про те, що факт попереднього оскарження свідчить про сплив строку цей аргумент наразі заявлено в листі від 19.05.2025 року щодо другої скарги, однак міг би бути заявлений і в листі від 28.03.2025 року щодо першої скарги).
Також обидві наступні скарги позивача розглянуті.
При цьому і позивач в другій скарзі не згадував про подання ним першої (хоча в третій скарзі згадував про подання другої скарги).
Як наслідок, позивач, з однієї сторони, не підтвердив, що він направив відповідачу скаргу, а з іншої сторони обставини справи явно вказують на те, що відповідач дійсно відповідну скаргу не отримував.
При цьому реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07.08.2025 року у справі №120/7857/23
Отже, усі доводи позивача щодо поведінки відповідача відносно його першої скарги суд відхиляє.
Щодо визнання відповідачем дотримання строку оскарження при розгляді другої скарги.
Як вже вказував суд, узагальнено в даній справі мали місце:
1) скарга від 09.01.2025 року (відповідь на яку відсутня);
2) скарга від 25.02.2025 року (відповідь наявна від 28.03.2025 року);
3) скарги від 23.04.2025 року (відповідь наявна від 19.05.2025 року).
Суд повторно зауважує, що позивач не оскаржив цей акт поведінки відповідача. Також позивач не заперечував, що він не долучив до другої скарги Довідку ВЛК, відсутні докази на спростування цієї обставини і в матеріалах справи. Посилання на лист від 28.03.2025 року позивач використовує лише як аргумент для виправдання подання ним третьої скарги і недопущення при цьому прострочення строку оскарження.
Дійсно, в листі від 28.03.2025 року відповідач вказав, що у разі надання належним чином оформленої скарги, вона буде розглянута.
Водночас, жодних оцінок щодо стану дотримання позивачем строку оскарження в цьому листі не вказано. Логіка позивача ґрунтується фактично на тому, що відповідач в цілому визнав можливість розгляду скарги, не висунувши зауваження щодо строку оскарження.
Передусім суд звертає увагу на те, що фактично цей аргумент позивача спростовує зміст його першого зауваження до поведінки відповідача (ігнорування скарги від 09.01.2025 року), про що вже йшлося раніше. Так, якими б не були обставини такого першого оскарження, в ході другого оскарження відповідач не надавав їм юридичного значення, в зв`язку з чим вони не вплинули на зміст його поведінки та, як наслідок, на права позивача.
Щодо самого доводу позивача суд зазначає, що висновок про відсутність пропуску оскарження під час подання скарги від 25.02.2025 року жодним чином не характеризує стан дотримання строку оскарження 23.04.2025 року.
Об`єктивно перша скарга може бути подана вчасно, що правомірно буде визнано суб`єктом владних повноважень, а друга скарга може бути подана з простроченням, що також правомірно може бути визнано суб`єктом владних повноважень.
Окрім цього, для звернень громадян не передбачено процедуру, аналогічну за змістом залишення позову без руху в суді. Відповідно, щодо кожної скарги розпочинається окреме провадження щодо її розгляду.
Як наслідок, суд критично оцінює доводи позивача про відсутність прострочення під час другого оскарження як аргумент на користь відсутності прострочення під час третього оскарження жодного зв`язку відповідних обставин не існує, а прострочення може об`єктивно бути відсутнім під час другого оскарження та мати місце вже під час третього оскарження, оскільки час продовжує свій перебіг.
Слід зауважити, що йдеться помилку передусім самого позивача, який подав скаргу в адміністративному порядку на Довідку ВЛК, не долучивши до скарги таку Довідку ВЛК.
Окремо суд повторно підкреслює: позивач не оскаржив цей акт поведінки відповідача (його лист від 28.03.2025 року) та навіть не заперечував існування відповідних обставин.
Отже, «факт власного визнання дотримання строку» не був проігнорований відповідачем в тому аспекті, в якому про це вказував позивач (нібито існує суперечність щодо однієї і тієї ж обставини в різних актах поведінки відповідача). Натомість існує скарга, яка подана своєчасно, та не розглянута через недолік оформлення, а також інша скарга, яка подана вже несвоєчасно, та не розглянута через таке прострочення.
При цьому, факт прострочення позивач не заперечував як такий, його доводи стосуються виправдання такого прострочення відповідними доводами.
З цих підстав ці доводи позивача судом також відхиляються.
Щодо «власних умов щодо продовження розгляду скарги».
Суд повторює, що дійсно в листі від 28.03.2025 року відповідач вказав, що у разі надання належним чином оформленої скарги, вона буде розглянута.
Передусім слід наголосити, що згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, умови продовження розгляду скарги відповідачем не можуть бути «його власними» апріорі. Більш того, процедура «продовження» розгляду скарги (за аналогією до залишення без руху позову судом) для звернень громадян відсутня. Позивач безпідставно інтерпретує твердження про можливість розгляду скарги при її належному оформленні як «продовження» розгляду цієї ж скарги. В дійсності йдеться про нове провадження з розгляду вже нової, виправленої скарги.
Більш того, в листі від 28.03.2025 року відповідач вказував «в разі надання належним чином оформленої скарги із належним чином оформленими додатками (оскаржувану постанову ВЛК …) … вашу скаргу буде розглянуто». Тобто, йдеться не про те, що треба «доподати» документи, а про необхідність нового звернення.
Також на користь безпідставності тлумачення позивача вищевказаного листа відповідача від 28.03.2025 року свідчить і те, що фактично позивач вказував: якщо скарга повернута не через прострочення строку оскарження, а через недолік оформлення, це свідчить на користь можливості нового звернення з усуненням недоліку оформлення незалежно від строку оскарження (наприклад, і через рік). Проте, строк оскарження є нормативно визначеним, як і наслідки його пропуску, відповідач не є суб`єктом встановлення такого строку.
Відповідно, правомірним є неприйняття другої скарги через недолік її оформлення (з поясненням щодо порядку його усунення), а третьої скарги через прострочення строку оскарження (зауваження щодо чого стосовно другої скарги обґрунтовано не заявлялося, оскільки не констатувалося прострочення).
При цьому, спеціально для подібних випадків законодавець у ч. 2 ст. 17 Закону №393/96-ВР передбачив, що пропущений з поважної причини термін може бути поновлений органом чи посадовою особою, що розглядає скаргу.
Водночас, відповідне прохання позивач не заявляв. В його листі від 23.04.2025 року лише згадано, що у відповідь на лист від 28.03.2025 року надсилається скарга. Позивач не вказує, наприклад, дату отримання листа відповідача від 28.03.2025 року та не надає підтверджуючих документів, не згадує обставин першого оскарження (скарги від 09.01.2025 року), не наводить взагалі будь-яких причин прострочення та не вказує на їх поважність. Натомість, позивач фактично повторює свою тезу, оцінену судом раніше (в листі від 28.03.2025 року відповідач зауваження щодо прострочення не вказав, значить його не може бути заявлено і до нової, третьої скарги).
Вищевказану поведінку відповідача суд визнає обґрунтованою та правомірною, оскільки порушень ані положень Закону №393/96-ВР, ані вимог ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України відповідач не допустив, розглянувши кожну з фактично поданих скарг згідно вимог законодавства. Натомість, позивач фактично намагаючись усунути власні помилки безпідставно стверджував про протиправність поведінки відповідача.
Слід зауважити, що усі скарги подані представником позивача адвокатом, тобто, особою, яка є фахівцем в галузі права, а тому обізнана про нормативно-правове регулювання спірних правовідносин та здатна повною мірою усвідомлювати наслідки відповідних помилок та порядок їх усунення. Порядок розпорядження правами довірителя в даній справі залежав від повіреного.
Отже, усі доводи позивача є нерелевантними та не свідчать про необґрунтованість повернення третьої скарги позивача.
При цьому суд повторює, що позивач оскаржив повернення скарги від 23.04.2025 року листом від 19.05.2025 року, інші дії позивача не оскаржені. Повернення здійснено через пропуск строку оскарження. Пропуск строку позивач не заперечив, разом з цим про його поновлення не просив, причини пропуску не викладав та не обґрунтовував, відповідних доказів не надавав.
Таким чином, відповідач згідно другого речення першого абзацу ст. 17 Закону №393/96-ВР не розглянув скаргу, подану з пропуском строку на оскарження, а позивач не заперечував, що такий строк пропущено.
Доводи на виправдання відповідних обставин судом оцінено та визнано їх необґрунтованими, при цьому вони відповідачу взагалі не заявлялися, не обґрунтовувалися та не доводились документально, прохання щодо строку оскарження позивач не заявляв.
Судом також встановлено, що такий строк пропущено. Отже, відповідач правомірно повернув подану позивачем скаргу.
Відповідач розсудливо вказав позивачу на можливий спосіб досягнення бажаного результату (нове направлення на ВЛК від командира військової частини), тобто позивач не позбавлений можливості дотриматися вже іншої, однак можливої юридичної процедури.
Враховуючи викладене, підстави для задоволення позовної заяви відсутні.
В зв`язку з відмовою у позові підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, передбачені статтями 295, 297 цього Кодексу.

Суддя Н.В. Боженко