Справа № 380/14091/24
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2025-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2025 рокуЛьвівСправа № 380/14091/24 пров. № А/857/6450/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Шевчук С.М.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2024 року (суддя Карп`як О.О., час ухвалення не вказаний, місце ухвалення м. Львів, дата складання повного рішення не зазначено),

в адміністративній справі №380/14091/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області,

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У липні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідача ГУ ПФУ у Львівській області, в якому просила: 1) визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у проведенні розрахунку підвищення пенсії та невиплати їй підвищення пенсії у розмірі, передбаченому п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком та у проведенні перерахунку стажу роботи у відповідності до ст. 58 ЗУ «Про пенсійне забезпечення»; 2) зобов?язати відповідача здійснити позивачу, перерахунок підвищення пенсії в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком згідно п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» починаючи з 05.05.2018 року та перерахунок стажу роботи згідно ст.58 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» зі змінами, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій і згодом реабілітованій, починаючи з 05.05.2018 року.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому висловив свої заперечення проти її задоволення. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.11.2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови ОСОБА_1 в нарахуванні і виплаті підвищення до пенсії за пунктом "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 підвищення пенсії в розмірі 50% від мінімальної пенсії за віком згідно пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, починаючи з 15.04.2024. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови зарахувати час перебування в засланні ОСОБА_1 з 21.10.1947 до 25.08.1956, яка перебувала на спецпоселенні і згодом реабілітована, в потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити з 15.04.2024 перерахунок підвищення пенсії ОСОБА_1 згідно зі статтею 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", статтею 6 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 21.10.1947 до 25.08.1956. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнено за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 1211, 20 грн. сплаченого судового збору.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку, вважаючи, що таке постановлене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, винесене з порушенням вимог ст.242 КАС України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, а тому оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області у своїй діяльності керується Конституцією та чинним законодавством України. Зазначає, що ОСОБА_1 зверталася із заявою від 15.04.2024 щодо зарахування до страхового стажу періоду перебування на спецпоселенні у потрійному розмірі та із заявою від 21.05.2024 щодо встановлення до пенсії підвищення як реабілітованій особі, за результатами розгляду яких, відповідач повідомив у відсутності підстав для їх задоволення. Звертає у вагу апелянт на те, що ОСОБА_1 встановлено підвищення до пенсії як члену сім`ї репресованих, яких у подальшому було реабілітовано, в розмірі визначеному Постановою №654. Також зазначає апелянт, що Головним управлінням не приймалось рішення про відмову щодо зарахування до страхового стажу в потрійному розмірі періоду перебування на спецпоселенні як члена сім`ї репресованого та згодом реабілітованого згідно Порядку 22-1. Вказує на те, що відповідно до ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, та членам їх сімей яких було примусово переселено, з 01.09.2008 року підвищення виплачується у розмірі визначеному постановою КМ України від 16.07.2008 №654. Апелянт вважає, щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовуватись нормативно правові акти КМ України, прийняті на підставі та на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік. Крім цього, відповідно до довідки від 16.08.1991 № 4/5-6264, яка знаходиться в матеріалах пенсійної справи, позивача реабілітовано, як члена сім`ї репресованого на підставі ст.3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», а не за ст.1 цього Закону. Тобто позивач разом з членами своєї сім`ї перебували на спецпоселенні, що не можна вважати часом тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання або перебування на примусовому лікуванні. Тому оскільки позивач була виселена, а не засуджена, вимога про зарахування часу перебування у висланні у потрійному розмірі до стажу є безпідставною, а сам перерахунок по стажу, не передбачений чинним законодавством. З огляду на викладені правові норми та обставини справи, апелянт вважає, що дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області є правомірними, а позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 21.11.2024, прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Суд встановив такі фактичні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та одержує пенсію за віком, призначену на підставі Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (а.с. 4).

Згідно архівної довідки від 27.03.2024 №34, виданої Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, ОСОБА_2 , 1911 р.н., ОСОБА_3 ,1913 р.н., ОСОБА_4 , 1938 р.н., 21 жовтня 1947 року із села Гаї Дітковецькі, Бродівського району, Львівської області, за рішенням Особливої Наради при МДБ СРСР від 22 травня 1948 року, були виселені на спецпоселення з конфіскацією майна в Кемеровську область, по політичних мотивах, як члени сім`ї учасника ОУН, звідки звільненні 25 серпня 1956 року. Відповідно до ст.3 Закону України від 17.04.1991 «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» вищевказані особи були реабілітовані (згідно копії довідки про реабілітацію від 16 вересня 1991 року) (а.с. 6).

Після реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище « ОСОБА_5 » на прізвище « ОСОБА_6 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1 (а.с.5).

Згідно наявного в матеріалах справи посвідчення № НОМЕР_2 від 17.04.2024, виданого Виконавчим комітетом Чероноградської МР, позивач ОСОБА_1 має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» (а.с.7).

Також встановлено, що 15.04.2024 ОСОБА_1 звернулась із заявою до Головного управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області про перерахунок її пенсії відповідно до п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та перерахунок стажу відповідно до ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

За результатами розгляду цієї заяви, Головне управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області листом від 29.04.2024 №11807-11846/Г-52/8-1300/24 повідомив позивача про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу у потрійному розмірі періоду перебування на спецпоселенні як члена сім`ї репресованого, а згодом реабілітованого, оскільки відповідно до архівної довідки від 27.03.2024 №34, ОСОБА_1 була виселена, а не засуджена. Відповідно до ст. 1 Закону України від 17.04.1991 №962-XII Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991років (зі змінами), репресована особа - це особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених статтею 2 цього Закону. Однак, ОСОБА_1 було реабілітовано як член сім`ї репресованого на підставі ст.3 Закону України від 17.04.1991 «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні». Таким чином, з 01.09.2008 ОСОБА_1 до пенсії встановлено підвищення як члену сім`ї репресованих, яких в подальшому було реабілітовано, в розмірі визначеному Постановою КМ України від 16.07.2008 №654 Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» у розмірі 43,52 грн. Отже, пенсійна виплата обчислена вірно та відповідно до чинного законодавства (а.с. 8-9).

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лишена підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України визначено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" від 17.04.1991 №962-XII (далі - Закон №962-XII), дія якого поширюється на осіб, необґрунтовано засуджених судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру.

Так, статтею 1 Закону №962-XII (в редакції, чинній на час реабілітації позивача) встановлено, що реабілітованими є, зокрема, особи, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі "двійками", "трійками", особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.

Відповідно до статті 1-2 Закону №962-XII (в редакції Закону від 13.03.2018 №2325-VIII), реабілітованими визнаються особи: які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.

Статтею 1-1 Закону №962-XII визначені наступні терміни, зокрема: вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР; депортація - примусове виселення народів, етнічних, етноконфесійних, соціальних або інших груп населення з місць їхнього постійного проживання з політичних, класових, соціальних, релігійних, національних мотивів; заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення; репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю були пов`язані спільним побутом.

Відповідно до статті 1-3 Закону №962-XII, потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до 18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року N 185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена.

Статтями 3, 4 Закону №962-XII, у редакції до 05.05.2018, постановлено реабілітувати всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями. Поновити реабілітованих в усіх громадських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.

Згідно із частиною першою статті 6 Закону №962-XII, у вказаній редакції, реабілітованим громадянам відповідно до статті 1 цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

В подальшому, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" №2325-VIII від 13.03.2018 було внесено ряд суттєвих змін до Закону №962-ХІІ, а також викладено в новій редакції, зокрема, назву закону "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", преамбулу та статей 1, 3, 6 Закону №962-ХІІ.

Суд першої інстанції вірно врахував те, що зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги, передбачені Законом №962-ХІІ.

Так, із порівняльного аналізу редакцій статті 6 вказаного Закону слідує, що частина перша статті 6 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" із змінами внесеними Законом №2325-VIII передбачає надання пільг всім реабілітованим відповідно до цього Закону громадянам, без диференціації залежно від підстави, за якою особу було реабілітовано, як це було передбачено в редакції Закону, яка діяла до 05.05.2018.

Відповідно до статті 6 Закону №962-XII, реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими комітетами відповідних місцевих Рад народних депутатів.

Згідно з пунктом "г" частини 1 статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 01.11.1991 року №1788-XII, призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Пунктом 6 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV визначено, що до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом №1788-ХІІ. Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Крім цього, нормами підпункту 2 пункту 4 Постанови №654 установлено, що з 1 вересня 2008 року громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 гривні.

З цього приводу, судом першої інстанції вірно зазначено, що стаття 8 Конституції України гарантує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Тому, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону №1788-ХІІ, який має вищу юридичну силу, а не підпункту 2 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян" №654 від 16.07.2008, зважаючи на те, що остання звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.

З цього приводу, судом першої інстанції також вірно враховано аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 09.04.2020 у справі №446/1525/16-а, від 04.03.2020 у справі №446/1566/16-а, від 16.01.2020 у справі №446/1535/16-а, від 24.10.2019 у справі №446/1526/16-а, від 02.10.2019 у справі №446/1542/16-а.

Отже, підвищення пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, має бути здійснено у розмірі, передбаченому Законом №1788-ХІІ, а не Постановою №654, як вказує апелянт.

Судом першої інстанції вірно встановлено та враховано те, що матеріалами розглядуваної справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 має право на пільги і компенсації, встановлені Законом №962-XII.

Так, Виконавчим комітетом Чероноградської МР позивачці видано посвідчення № НОМЕР_2 від 17.04.2024, згідно якого вона має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» (а.с.7).

Таким чином, позивач є репресованою особою, яку реабілітовано, що надає їй право на підвищення призначеної пенсії відповідно до вимог пункту «г» частини 1 статті 77 Закону №1788-XII.

Щодо доводів відповідача про те, що позивач є членом сім`ї репресованого, яку було примусово переселено, а не репресованою особою, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 1-1 Закону №962-XII репресована особа особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом.

Згідно з положеннями ст. 1-2 Закону №962-XII реабілітованими визнаються особи, зокрема, стосовно яких до 24.08.1991 були здійснені репресії у формах, визначених ст. 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів.

Згідно ст. 2 Закону № 962-XII формою репресії визнано заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

У розглядуваній справі суд вірно встановив, що згідно архівної довідки архівної довідки від 27.03.2024 №34, виданої Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, ОСОБА_2 , 1911 р.н., ОСОБА_3 ,1913 р.н., ОСОБА_4 , 1938 р.н., 21 жовтня 1947 року із села Гаї Дітковецькі, Бродівського району, Львівської області, за рішенням Особливої Наради при МДБ СРСР від 22 травня 1948 року, були виселені на спецпоселення з конфіскацією майна в Кемеровську область, по політичних мотивах, як члени сім`ї учасника ОУН, звідки звільненні 25 серпня 1956 року. Відповідно до ст.3 Закону України від 17.04.1991 «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» вищевказані особи були реабілітовані (згідно копії довідки про реабілітацію від 16 вересня 1991 року) (а.с. 6).

При цьому суд зауважує, що позивачку було визнано саме репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано, а не визнано членом сім`ї реабілітованої особи.

За вказаних обставин колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність у позивача права на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом "г" статті 77 Закону №1788-XII із розрахунку 50% мінімальної пенсії за віком, як репресована особа, яку в подальшому було реабілітовано.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у проведенні перерахунку підвищення пенсії в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, згідно п. г ст.77 Закону України Про пенсійне забезпечення є протиправними, а тому право позивачки на перерахунок підвищення пенсії в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком підлягає відновленню шляхом зобов`язання відповідача здійснити відповідний перерахунок пенсії позивача.

Відносно позовних вимог в частині зарахування часу перебування позивача, яка перебувала на спецпоселенні і згодом реабілітована в потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до визначення, яке міститься у статті 1 Закону №962-XII, заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

Згідно із ч.1 ст.6 Закону №962-XII, в редакції з 05.05.2018, реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Також статтею 58 Закону №1788-XII в редакції з 05.05.2018 передбачено, що громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком першої інстанції про те, що законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі.

При цьому, вказані вище нормативні акти не диференціюють осіб, які перебували в засланні, в залежності від їх віку та того чи вони працювали чи ні.

Матеріалами справи підтверджується та не спростовується доводами відповідача те, що позивач в період з 21.10.1947 до 25.08.1956 перебувала на спецпоселенні в Кемеровській області на підставі рішення Осбливої Наради при МДБ СРСР.

Передбачена ст. 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» пільга є не спеціальним способом обрахування вже набутого особою трудового стажу (як це відбувається при призначенні пенсії на пільгових умовах), а сатисфакцією, яка згідно з метою Закону, зазначеній у ст.1, визнана державою справедливою за завдану таким особам внаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 шкоду.

На підставі встановленого, період перебування позивача на спецпоселенні з 21.10.1947 до 25.08.1956 підлягає зарахуванню до стажу її роботи у потрійному розмірі.

Відтак відповідач протиправно відмовив позивачу у проведенні відповідного перерахунку стажу її роботи як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що належним способом захисту прав позивача є визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку стажу роботи позивачки як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання), у відповідності до статті 58 Закону №1788-XII та зобов`язання відповідача здійснити позивачу перерахунок стажу роботи згідно статті 58 Закону №1788-XII із застосуванням пільги по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час відбування покарання у засланні з 21.10.1947 по 25.05.1956 на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років" від 17.04.1991 №962-XII.

При цьому, доводи апелянта (відповідача) не спростовують рішення суду першої інстанції, з урахуванням вищенаведеного.

Щодо строку з якого слід здійснити перерахунок пенсії позивачці, то суд апеляційної інстанції враховує, що в цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні решта позовних вимог не оскаржене позивачем в апеляційному порядку.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2024 року в адміністративній справі №380/14091/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
С. М. Шевчук