Справа № 600/3872/25-а
Суддя: Брезіна Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2025 р. м. Чернівці Справа № 600/3872/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брезіної Т.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

В поданому до суду адміністративному позові позивач просить суд винести рішення, яким:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення його з військової служби на підставі абзацу 7 підпункту Г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військову службу та військовий обов`язок як військовослужбовця який самостійно виховує дитину до 18 років;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі абзацу 7 підпункту Г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військову службу та військовий обов`язок як військовослужбовця який самостійно виховує дитину до 18 років з урахуванням викладених обставин.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що проходить військову службу та звернувся до відповідача із рапортом на звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а саме у зв`язку із самостійним вихованням дитини віком до 18 років. Позивач зазначає, що факт самостійного виховання та утримання дитини віком до 18 років підтверджується рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 07.01.2025 р. по справі №725/11238/24. Позивач вказує, що надав відповідачу достатні документи на підтвердження самостійного утримання дитини віком до 18 років, а тому у відповідача були відсутні підстави для відмови у задоволенні його рапорту. З вказаних підстав позивач просив суд задовольнити позов.

Відповідач заперечував проти позову та вказав, що позивачем порушено порядок подання рапорту про звільнення, а також те, що 19.08.2024 р. позивач вважається таким, що самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , чим вчинив кримінальне правопорушення будучи військовослужбовцем. Таким чином, відповідач вказує, що для можливості розгляду рапорту про звільнення позивач зобов`язаний з`явитись у військову частину та особисто подати рапорт на звільнення до командира військової частини. Також відповідач вказав, що звільнення позивача під час незаконної відсутності на військовій службі є неможливим та не передбачено законом.

Рух справи у суді

Судом відкрито провадження у справі, за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судового засідання та виклику учасників адміністративної справи.

Ухвалою суду від 02.09.2025 року задоволено заяву представника відповідача про продовження процесуального строку для подання відзиву.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та подав 20.05.2025 р. через Міністерство оборони України на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 рапорт на звільнення за сімейними обставинами, а саме у зв`язку із самостійним вихованням дитини віком до 18 років. До вказаного рапорту було додано нотаріально посвідчені копії паспорту, РНОКПП, свідоцтва про народження дитини, рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 07.01.2025 р. по справі №725/11238/24. (а.с. 9, 16-21).

На рапорт позивача Міністерство оборони України у листі від 27.05.2025 р. повідомило, що Міністерство не уповноважене розглядати поданий рапорт та запропоновано звернутись з рапортом за належністю відповідно до вимог законодавства України. (а.с. 22).

17.06.2025 р. позивач повторно подав на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 рапорт на звільнення за сімейними обставинами, а саме у зв`язку із самостійним вихованням дитини віком до 18 років. До вказаного рапорту було додано аналогічні копії документів, що й до рапорту від 20.05.2025 року. (а.с. 23-26).

12.07.2025 р. Військова частина НОМЕР_1 у листі №1510/вих3вг/51, наданому позивачу як відповідь на гарячу лінію Міністерства оборони України щодо отримання поштової адреси військової частини для подання рапорту на звільнення, повідомила позивачу про порядок подання рапорту. Також повідомлено, що позивач вважається таким, що самовільно залишив військову частину, увільнений від займаних посад і зарахований у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 . Вказано, що для звільнення з військової служби за сімейними обставинами потрібно спочатку повернутись до військової служби із самовільного залишення частини. (а.с. 27).

Матеріали справи також містять копії: журналу реєстрації вхідних документів (рапорти військовослужбовців) військової частини НОМЕР_1 розпочатого 08.05.2025 р. та закінченого 26.07.2025 р.; витягу з ЄРДР щодо кримінального провадження №0002570 відносно позивача за порушення ч.5 ст. 407 КК України.

Мотивувальна частина

Згідно положень ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд перевіряє дотримання вказаних критеріїв суб`єктом владних повноважень при прийняття оскаржуваного рішення, вчиненні дій чи допущенні бездіяльності.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу №2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон №2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до п. 6 ст. 2 Закону №2232-XII розрізняють наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Підстави звільнення з військової служби передбачені ст. 26 Закону №2232-XII.

Згідно з пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII, у редакції, яка діє з 18.05.2024 р., визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час дії воєнного стану, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно з ч. 12 ст. 26 Закону №2232-XII визначено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах, зокрема, під час дії воєнного стану: військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Відповідно до п. 1 розділу ІІ Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженого наказом Міністерства Оборони України від 06 серпня 2024 року № 531 (далі Порядок) рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації.

Згідно з п. 2 розділу І Порядку з питань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, а також особистих питань військовослужбовець звертається з рапортом до безпосереднього командира (начальника), а у разі якщо він не може вирішити порушені у рапорті питання,- до наступного прямого командира (начальника).

Так, відповідно до п. 4 розділу ІІІ Порядку у випадку, якщо для прийняття рішення по суті рапорту недостатньо наданих військовослужбовцем інформації або документів, безпосередній або прямий командир (начальник) військовослужбовця, уповноважений приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, може не погодити рапорт, зазначивши вичерпний перелік підстав та документів (копій документів), які необхідно додати до рапорту для вирішення його по суті.

Поряд із цим, відповідно до п.п.2 п.225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008(далі - Положення №1153/2008), звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зокрема: у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них; у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Пунктом 233 Положення №1153/2008 встановлено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Судом встановлено, що 08.11.2024 р. внесено до ЄДРДР відповідні відомості про вчинення позивачем кримінального правопорушення за ч.5 ст. 407 КК України (самовільне залишення 19.08.2024 р. місця служби та не повернення до тимчасового розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 ), що підтверджується витягом з ЄРДР щодо кримінального провадження №0002570.

Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону №2232-ХІІ (в редакції, чинній на момент внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.11.2024 р.) передбачено, що військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, підлягають звільненню з військової служби відповідно до пункту "г" частини другої, пункту "г" частини третьої, підпункту "д" пункту 1, підпункту "в" пункту 2 частини четвертої, підпунктів "е" пунктів 1 і 2, підпункту "в" пункту 3 частини п`ятої та підпункту "е" пункту 1, підпункту "д" пункту 2, підпункту "в" пункту 3 частини шостої статті 26 цього Закону, крім військовослужбовців, яким вироком суду визначено міру покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні.

Військовослужбовці, яким призначено кримінальне покарання у вигляді штрафу, яких звільнено від кримінальної відповідальності на підставах, передбачених статтями 47, 48, 49 Кримінального кодексу України, а також яких звільнено від відбування покарання на підставі амністії, підлягають звільненню з військової служби відповідно до підпункту "ґ" пункту 1 частини четвертої, підпунктів "д" пунктів 1 та 2 частини п`ятої та підпункту "д" пункту 1, підпункту "ґ" пункту 2 частини шостої статті 26 цього Закону.

Для військовослужбовців, стосовно яких судом винесено виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або стосовно яких закрито кримінальне провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба та дія контракту продовжується. У такому разі строк призупинення військової служби зараховується до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії, а також до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання, та поновлюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

За весь час необґрунтованого призупинення військової служби таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове та здійснюються недоотримане продовольче, речове та інші види забезпечення.

Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.

Аналогічні за своїм змістом положення закріплено також і в пунктах 144-1, 144-7 Положення №1153/2008.

Зокрема, п.144-2 Положення №1153/2008 передбачено, що військовослужбовці, військову службу яким призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Таким чином, військова служба призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України.

На підставі наданих суду доказів встановлено, що 19.08.2024 р. позивач вважається таким, що самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , що вказує на вчинення кримінальне правопорушення будучи військовослужбовцем. 12.07.2025 р. Військова частина НОМЕР_1 у листі №1510/вих3вг/51 повідомила, що позивач вважається таким, що самовільно залишив військову частину, увільнений від займаних посад і зарахований у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 . Згідно положень ч. 2 ст. 24 Закону №2232-ХІІ з 08.11.2024 р. - дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, військова служба для позивача призупинена.

Суддів зазначає, що рапорт - це вид службового документу Збройних Сил України, який є письмовим звернення військовослужбовця до вищого по посаді чи званню військовослужбовця з викладом питань службового або особистого характеру та відображає прагнення військовослужбовця реалізувати свої права.

Однак, оскільки позивач є особою, яка самовільно залишила військову частину та на дату подання ним рапортів на звільнення його військова служба у Збройних Силах України вважається призупиненою, він не входить до складу Збройних Сил України та стосовно нього не прийнятий виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або не закрито кримінальне провадження, наказ про продовження ним військової служби командиром військової частини не приймався, тому суд вважає, що у відповідача були відсутні правові підстави для ініціювання по суті порушеного у рапортах позивача питання щодо звільнення з військової служби на підставі абзацу 7 підпункту Г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військову службу та військовий обов`язок як військовослужбовця який самостійно виховує дитину до 18 років.

При цьому, суд також звертає увагу, що відповідач вказує на відсутність надходження від позивача відповідного рапорту на звільнення. Судом встановлено, що лист від 12.07.2025 р. №1510/вих3вг/51 наданий позивачу як відповідь на гарячу лінію Міністерства оборони України щодо отримання поштової адреси військової частини для подання рапорту на звільнення. Крім того, відповідач повідомив суду, що Військова частина НОМЕР_1 є структурним підрозділом Регіонального управління Сил територіальної оборони " ІНФОРМАЦІЯ_1 " ІНФОРМАЦІЯ_2 та з серпня 2024 р. вибула у Лиманську територіальну громаду Донецької області. При цьому, за доводами відповідача, позивачу були відомі вказані обставини щодо місцезнаходження військової частини. Таким чином, надані позивачем докази надіслання рапорту від 17.06.2025 р. за адресою у АДРЕСА_1 , за фактичного місцезнаходження військової частини у Донецькій області, суд оцінює критично та вважає, що вказані докази є недостатніми для підтвердження отримання відповідачем рапорту про звільнення. Крім того, відсутність інформації щодо реєстрації рапорту військовослужбовця у журналі реєстрації вхідних документів (рапорти військовослужбовців) військової частини НОМЕР_1 , який долучено до матеріалів справи, дають підстави вважати, що відповідний рапорт військова частина не отримувала.

Також суд вважає за необхідне звернути увагу й на те, що позивач звернувся із рапортами про звільнення від 20.05.2025 р. та від 17.06.2025 р. до командира Військової частини НОМЕР_1 . Доказів того, що перед поданням рапорту на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 позивач звертався з аналогічним рапортом до свого безпосереднього начальника і останній не зміг його вирішити, суду не надано.

Поряд із цим, згідно з ст. 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України чітко визначено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Статут є нормативним документом, перебуває у вільному доступі і позивач, як військовослужбовець Збройних Сил України зобов`язаний його знати та неухильно дотримуватись його приписів.

Отже, у спірних правовідносин позивач, звертаючись до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення, порушив вимоги ст.14 Статуту.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду від 29 липня 2020 року у справі №825/253/17.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача щодо порушення позивачем порядку подання рапорту, неможливості розглянути та прийняти рішення за рапортом позивача про звільнення його з військової служби у зв`язку із самовільним залишенням військової частини, до повернення позивача до військової частини та вирішення питання щодо продовження позивачем військової служби.

У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі №342/158/17 суд касаційної інстанції зазначив, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Щодо доводів позивача про неможливість прибуття у військову частину з огляду на встановлені обставини у рішенні Першотравневого районного суду міста Чернівці від 07.01.2025 р. по справі №725/11238/24, суд зазначає наступне.

Вказаним рішенням розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Неповнолітню ОСОБА_3 залишено проживати разом із батьком - ОСОБА_1 на його самостійному вихованні та утриманні. Встановлено факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , без участі матері.

Велика Палата Верховного Суду від 11.09.2024 р. по справі №201/5972/22 про встановлення факту самостійного виховання дитини сформувала наступні правові висновки.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

З урахуванням вказаних висновків Великої Палати Верховного Суду рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 07.01.2025 р. по справі №725/11238/24 не може створювати у спірних правовідносинах преюдиційний факт щодо одноосібного виховання позивачем неповнолітньої дитини, як і виправдовувати самовільне залишення військової частини та неможливість виконати вказівки військової частини, зазначені у листі від 12.07.2025 р. №1510/вих3вг/51. При цьому, позивач не надав ані відповідачу, ані суду жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_2 не виконує батьківські обв`язки з виховання та утримання неповнолітнього сина, а у справі №725/11238/24 вказані обставини не досліджувались та не встановлювались. Тобто, рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 07.01.2025 р. по справі №725/11238/24 не може бути беззаперечним доказом встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем неповнолітньої дитини, оскільки в зазначеному рішенні не встановлено жодних фактів щодо матері дитини (визнана судом безвісно відсутньою, оголошена судом померлою, або судовим рішенням позбавлена батьківських прав).

Суд звертає увагу, що Законом України Про охорону дитинства від 26.04.2001 № 2402-ІІІ визначено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з ч. 1 ст.12 Закону України Про охорону дитинства визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

В постанові від 13.06.2018 за результатами розгляду справи № 822/2446/17 Верховним Судом викладено позицію про те, що розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що передбачає обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини. Проаналізувавши норми Сімейного кодексу України, Верховний Суд дійшов висновку, що лише рішення суду щодо позбавлення особи батьківських прав є підтвердженням факту самостійного виховання дитини одним з батьків. Правовий статус поняття одинокого батька не врегульований законодавством, однак Верховний Суд вбачає можливим застосовування аналогії поняття одинокої матері, тлумачення якого є у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів.

Таким чином, для набуття статусу одинокий батько, необхідні дві умови: не перебування у шлюбі; виховання та утримання дитини самим батьком, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд вважає, що проживання батьків окремо та визначення місця проживання дітей з одним із батьків не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дітей, а також не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дітей.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

При цьому, згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти є підставою для позбавлення батьківських прав.

Тобто, факт відсутності участі батька або матері у вихованні дітей може бути підтверджений рішенням суду під час вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

На думку суду, законодавець, визначаючи підставою звільнення з військової служби під час воєнного стану - самостійне виховання дитини віком до 18 років, мав на увазі ситуацію, коли батько є єдиним опікуном у дитини.

Суд вважає, що проживання батьків окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей з одним із батьків не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дітей, а також не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дітей.

На підставі вказаного суд вважає, що самовільне залишення позивачем військової частини та військової служби унеможливлюють розгляд його рапорту про звільнення, а рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 07.01.2025 р. по справі №725/11238/24 не створює у спірних правовідносинах преюдиційних фактів, в тому числі й щодо виправдання самовільного залишення позивачем військової частини чи неможливості прибути у військову частину для вирішення по суті поданого рапорту на звільнення.

Суд наголошує, що розгляд рапорту по суті щодо звільнення позивача під час незаконної відсутності на військовій службі не передбачено нормами чинного законодавства, а тому доводи позивача, вказані у позові не знайшли свого доказового підтвердження.

Решта доводів учасників справи не спростовують висновків суду щодо не підтвердження протиправної бездіяльності військової частини у спірних правовідносинах.

Висновки за результатами розгляду справи

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач не довів правомірність рішення щодо відмови у задоволенні рапорту про звільнення.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах відсутня протиправна бездіяльність військової частини щодо розгляду рапорту позивача про звільнення його з військової служби, а відтак суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Судові витрати

Відповідно до ч.2 ст. 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Оскільки відповідач не поніс вказаних витрат, суд не вирішує питання про їх стягнення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 9, 14, 72, 73, 77, 90, 139, 241, 250, 257 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Повне найменування учасників процесу:

позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 );

відповідач: Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ).

Суддя Т.М. Брезіна