Справа № 280/4135/25
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2025-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 листопада 2025 року м. Дніпросправа № 280/4135/25

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Дурасової Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23.07.2025 ( суддя Прудивус О.В.) в адміністративній справі №280/4135/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з військової служби,-

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якому позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 24.01.2022 по 08.05.2025 включно у розмірі 993 177,90 грн. з відрахування з цієї суми податків та зборів.

Підставою позову слугували обставини того, що він проходив військову службу у Військової частини НОМЕР_1 в період з 25.01.2019 по 24.01.2022. Згідно із витягом з наказу від 24.01.2022 № 14 позивач, звільнений наказом командира відповідача (по особовому складу) від 06.01.2022 № 2-РС з військової служби у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту), вважається таким, що справи та посаду здав 24.01.2022. Однак, в день звільнення з військової служби позивачу не виплачено належні йому суми грошового забезпечення.

08.05.2025 позивачу виплачено грошове забезпечення у розмірі 76 727,08 грн., які повинні були виплатити у день звільнення з військової служби.

Таким чином, якщо лише 08.05.2025 відповідачем виплачено належні позивачу суми грошового забезпечення при звільненні, яку відповідно до КЗпП України позивачу повинні були виплатити у день звільнення, а саме 24.01.2022 року, то відповідно до ст.ст. 116, 117 КЗпП України позивач має право на виплату середньомісячного заробітку за весь час затримки виплати, а саме з 24.01.2022 по 08.05.2025 року.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду позов задоволено частково: стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 25.01.2022 по 24.07.2022 включно у розмірі 209 516,55 грн. (двісті дев`ять тисяч п`ятсот шістнадцять гривень п`ятдесят п`ять копійок) з відрахуванням з цієї суми податків та зборів.

В решті позовних вимог відмовлено

З апеляційною скаргою звернувся відповідач, в якій зазначив, що не погоджується з розрахунком наведеним у позовній заяві та доводами позивача при обчислені середнього заробітку відповідно до Постанови №100.

Додатково апелянт на обґрунтування своєї позиції посилається на п. 2 Постанови Пленум Верховного Суду України від 22.12.1999 № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці в якому зазначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо). З огляду на викладені вище обставини у їх сукупності, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Колегією суддів з`ясовано, позивач проходив військову службу у відповідача в період з 25.01.2019 по 24.01.2022 (а.с.9) та є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 18.10.2017 (а.с.7).

Згідно із наявною у матеріалах справи копією витягу з наказу від 24.01.2022 № 14, позивач звільнений наказом командира відповідача (по особовому складу) від 06.01.2022 № 2-РС з військової служби у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) та вважається таким, що справи та посаду здав 24.01.2022 (а.с.11).

Лише 08.05.2025 позивачу було виплачено грошове забезпечення у розмірі 76 727,08 грн. (а.с.12).

Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду.

Приймаючи по суті заявлених вимог рішення, суд першої інстанції виходячи з обставин справи врахував, оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано правовідносини у сфері проходження військової служби, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, то застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані.

Таким чином, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст.ст. 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які існують під час звільнення з військової служби.

Враховуючи, що кількість робочих днів у листопаді 2021 року складала 30 днів, а грудні 2021 року 31 день, середньоденна заробітна плата позивача у вказаний період становила 1157,55 грн. (70610,67грн. (розмір нарахованого позивачу грошового забезпечення за останні 2 місяці, що передували його виключенню зі списків особового складу) / 61 (кількість робочих днів у листопаді та грудні 2021 року) = 1157,55 грн.).

Таким чином, сума компенсації за затримку при звільненні позивача за період з 25.01.2022 по 24.07.2022 складає 209 516,55 грн. (1157,55 грн. (розмір середньоденної заробітної плати позивача за листопад-грудень 2021 року) * 181 (6 місяців затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби) = 209 516,55 грн.).

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до правової позиції, сформованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Колегія суддів враховує, що Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012 розтлумачив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Також у цьому Рішенні Конституційний Суд України указав, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 04.04.2018 по справі №524/1714/16-а зазначив, що «право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.».

Відповідно до приписів ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд цілком правомірно врахував висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що з огляду на очевидну неспівмірність сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним виплати належних позивачу сум при звільненні у розмрі 209 516,55 грн.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.

Твердження апелянта, що стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 209 516,55 грн при звільненні є завищеним, колегія суддів оцінює критично, з підстав наведених вище. Крім того, про необґрунтованість такого твердження свідчить й те, що присуджена судом першої інстанції сума є меншою від максимально можливої, до того ж апелянт не наводить розрахунок який вважає вірним.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що оскаржувана постанова постановлена судом з порушенням норм процесуального права, що призвело до винесення незаконного рішення.

Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23.07.2025 в адміністративній справі №280/4135/25 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 11 листопада 2025 року та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 17 листопада 2025року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко

суддя Л.А. Божко

суддя Ю. В. Дурасова