Справа № 460/8/25
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2025-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2025 рокуЛьвівСправа № 460/8/25 пров. № А/857/10366/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Пліша М.А,

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року, прийняте суддею Зозуля Д.П. в м. Рівне, в порядку письмового провадження, у справі № 460/8/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Північно-західного апеляційного господарського суду, судді Північно-західного апеляційного господарського суду Павлюк Ірини Юріївни про визнання подання протиправним, скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації та моральної шкоди,

встановив:

31.12.2024, ОСОБА_1 (далі ОСОБА_2 , позивач) поштовими засобами зв`язку звернувся в суд з позовом до Північно-західного апеляційного господарського суду (далі відповідач 1), Судді Північно-західного апеляційного господарського суду Павлюк Ірини Юріївни (далі відповідач 2) в якому просив визнати подання судді Павлюк І.Ю. від 04.12.2024 про звільнення з посади помічника судді безпідставним та необґрунтованим, наказ керівника апарату Північно- західного апеляційного господарського суду № 459-ос/к від 04.12.2024 про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника Північно-західного апеляційного господарського суду з 05.12.2024 відповідно до пункту 9 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України за поданням судді протиправним;

- скасувати наказ керівника апарату Північно-західного апеляційного господарського суду № 459-ос/к від 04.12.2024 про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника Північно-західного апеляційного господарського суду із займаної посади з 05.12.2024 відповідно до пункту 9 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України за поданням судді;

- поновити ОСОБА_1 на посаді помічника судді Північно-західного апеляційного господарського суду;

- стягнути з Північно-західного апеляційного господарського суду середній заробіток за вимушеного прогулу за увесь час після звільнення до фактичного поновлення на роботі;

- стягнути з Північно-західного апеляційного господарського суду компенсацію за невикористану щорічну відпустку за час вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням;

- стягнути з Північно-західного апеляційного господарського суду моральну шкоду в сумі 126 283,8 гривень

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 в задоволенні позову відмовлено.

Суд виходив з того, що норми ч. 3 ст. 157 Закону №1402-VIII та Положення № 21 дають підстави дійти висновку, що прийняття на посаду помічника судді і звільнення має свою специфіку, суддя самостійно здійснює добір помічника, який призначається на посаду та звільняється з посади керівником апарату суду за поданням судді. Такий порядок існує з метою якісного здійснення правосуддя, оскільки гарантує довіру судді до помічника, а тому суддя має право внести подання керівнику апарату відповідного суду про його звільнення. Зазначає, що ні Законом № 1402-VIII, ні Положенням № 21 не встановлено вичерпного переліку підстав для формування подання, вимог щодо змісту чи форми подання судді. Крім того, підстави для формування подання, що містяться у абзаці другому пункту 12 Положення №21 не є вичерпним, оскільки відокремлюються словами «у томі числі». Твердження позивача щодо можливості формування подання суддею лише у разі вчинення помічником судді дисциплінарного, адміністративного чи кримінального проступку, який повинен підривати довіру та авторитет судової влади, суду та/або конкретного суддів очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби в якості помічника судді є лише припущенням позивача.

Разом з тим, подання судді ОСОБА_3 від 04.12.2024 про звільнення позивача містило мотиви та підлягало застосуванню. Суд дійшов висновку, що відповідач 2, готуючи подання від 04.12.2024, та відповідач 1, приймаючи наказ від 04.12.2024 № 459-ос/к про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника судді Північно-західного апеляційного господарського суду за поданням судді на підставі пункту 9 частини 1 статті 36 КЗпП України в сукупності з вимогами ч.3 ст. 157 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Положення №21, діяли у відповідності до порядку, визначеного чинним законодавством, на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У своїй апеляційній скарзі зазначає, що підстави, які зазначені у поданні судді Павлюк І.Ю. № 04-15/1161/24 від 04.12.2024, відсутні і взагалі не могли мати місця, оскільки він за годину-дві часу як тільки вийшов на роботу навіть не мав можливості приступити до виконання своїх службових обов`язків в силу зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив обставин, а відповідно отримати будь-які доручення від судді та вчинити зазначені у поданні судді дії. Зазначає, що йому не забезпечено оформлення та видачу посвідчення помічника судді, не повідомлено про необхідність мати з собою 2 фотокартки для оформлення такого посвідчення, а саме посвідчення не виготовлялося та не видавалося. Як наслідок, не набув повноважень помічника судді, як це зазначено у п. 14 Положення. Також, фактично не допущено його до роботи в системі КП «Діловодство спеціалізованого суду» Північно-західного апеляційного господарського суду, оскільки не вжито заходів з оформлення КЦП (службового ключа) та надання відповідного сертифіката користувача зазначеної системи зі статусом «Помічники».

Судом залишено без уваги позовні вимоги та не надано оцінку діям відповідача в частині необхідності ознайомлення його з інструкціями, правилами внутрішнього трудового розпорядку, правилами безпеки та іншими розпорядчими і організаційними документами. Незважаючи на наявність наказу про поновлення на посаді помічника судді ОСОБА_3 фактично до виконання повноважень помічника судді та виконання безпосередніх обов`язків не допущено. І, як наслідок, поновлення на посаді помічника судді Північно-західного апеляційного господарського суду ОСОБА_3 було ілюзорним. Підставою для внесення суддею подання про звільнення з посади помічника судді може бути лише вчинення помічником судді дисциплінарного, адміністративного чи кримінального проступку, що підриває довіру та авторитет судової влади, суду та/або конкретного судді в очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби в якості помічника судді. Тобто, подання судді про звільнення з посади помічника судді повинно бути обґрунтованим і містити відомості про вчинення помічником судді відповідних дій, які тягнуть у свою чергу настання визначених законодавством наслідків.

Зокрема, Верховним Судом у рішенні від 08.02.2022 у справі № 460/4405/20, поряд з іншим, встановлено, що помічник судді може бути звільнений достроково за вмотивованим поданням судді, на строк повноважень якого його було призначено. Вважає, що зазначені у поданні відомості не відповідають дійсності, а підстави для звільнення його з посади надумані, оскільки, він не лише не встиг за кілька годин присутності на роботі отримати будь-які доручення, а й фактично не приступив до своїх службових обов`язків. Більш того, зазначена інформація негативно впливає на його репутацію, як професійну, так і особисту. Також, в даному випадку в сукупності з фактом незаконного звільнення його з посади помічника судді 20.07.2023, який встановлений судом у рішенні від 08.10.2024, слід говорити про те, що такі дії судді негативно впливають на авторитет даного суду та на правосуддя в цілому. Зазначає, що судом проігноровано позовну вимогу щодо стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку за час вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням. З урахуванням вимог ст. 82 КЗпП України та ст. 9 Закону України «Про відпустки», станом на 05.12.2024 набув право на щорічну оплачувану відпустку за період роботи з 21.07.2023 по 05.12.2024, а саме 1 рік 4 місяці та 14 днів.

Під час звільнення Північно-західним апеляційним господарським судом не виплачено компенсації за невикористану щорічну відпустку, а в наказі № 459-ос/к від 04.12.2024 такі відомості відсутні. Натомість, пунктом 2 наказу зазначено, що питання компенсації за відпустку за час вимушеного прогулу буде вирішено за результатами розгляду справи № 460/19815/23.

Просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким позов задоволити.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити без змін рішення суду.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 21.03.2011 працював в Рівненському апеляційному господарському суді, в тому числі з 06.08.2013 на посаді помічника судді.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 № 454/2017 було ліквідовано Рівненський апеляційний господарський суд та створено Північно-західний апеляційний господарський суд, юрисдикція якого включає Вінницьку, Волинську, Житомирську, Рівненську та Хмельницьку області.

Указом Президента України № 295/2018 від 28.09.2018 до Північно-західного апеляційного господарського суду були переведені судді Рівненського апеляційного господарського суду, що успішно пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою відповідність займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності, відповідно до Розділу XV Перехідні положення Конституції України.

04.10.2018 позивач призначений на посаду помічника судді ОСОБА_3 на час виконання повноважень судді на умовах строкового трудового договору.

20.07.2023 суддя ОСОБА_3 звернулася до керівника апарату суду з заявою про відкликання свого подання про призначення ОСОБА_1 її помічником.

Наказом керівника апарату Північно-західного апеляційного господарського суду №105-ос/к від 20.07.2023 позивача було звільнено з посади помічника судді Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до п.9 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) на підставі подання судді від 20.07.2023.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2024 у справі 460/19815/23 скасовано рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 09 січня 2024 по справі №460/19815/23 та прийнято нове, яким визнано протиправним та скасовано наказ №105-ос/к від 20.07.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді помічника судді Північно-західного апеляційного господарського суду. Стягнуто з Північно-західного апеляційного господарського суду на користь ОСОБА_1 391741,57 грн. 27 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21 липня 2023 по 08 жовтня 2024, з утриманням податків та інших обов`язкових платежів.

На виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2024 у справі №460/19815/23 ОСОБА_1 було поновлено на посаді помічника судді Північно-західного апеляційного господарського суду та допущено до роботи з 04.12.2024, відповідно до наказу Північно-західного апеляційного господарського суду №449-ос/к від 02.12.2024, з яким позивач ОСОБА_1 був ознайомлений 03.12.2024.

Також, 04.12.2024 ОСОБА_1 , був ознайомлений з наказом Північно-західного апеляційного господарського суду №46-аг/к від 03.12.2024, яким визначено надати помічнику судді ОСОБА_1 з 04.12.2024 права доступу користувачів до АСДС Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до групи доступу «Помічники».

Зі скріншотів з КП «ДСС» судом встановлено, що в картці працівника ОСОБА_1 вказано РНОКПП позивача НОМЕР_1 , а 04.12.2024 о 8:32 ОСОБА_1 такі права було надано.

Отже, з 04.12.2024 ОСОБА_1 мав право доступу до АСДС Північно-західного апеляційного господарського суду та міг працювати в системі, у тому числі в його електронному кабінеті в підсистемі «Електронний суд».

Разом з тим, 04.12.2024 до відділу служби управління персоналом надійшло подання судді Північно-західного апеляційного господарського суду Павлюк І.Ю., в якому остання просила звільнити ОСОБА_4 05.12.2024 з посади помічника судді Північно-західного апеляційного господарського суду ОСОБА_5 . У своєму поданні від 04.12.2024 суддя ОСОБА_3 звертає увагу керівника апарату суду, що суддя самостійно здійснює добір помічника, який призначається на посаду та звільняється з посади керівником апарату суду за поданням судді. Такий порядок існує з метою якісного здійснення правосуддя, оскільки гарантує довіру судді до помічника, а тому суддя має право внести подання керівнику апарату відповідного суду про його звільнення. ЇЇ незалежність як судді і авторитет суду залежить від злагодженої взаємодії між суддею і її помічником, передумовою якої є високі професійні і морально-етичні якості помічника. У зв`язку з тим, що ОСОБА_6 втратив її довіру та не відповідає її вимогам як судді, зокрема, не виконував її доручення, що стосувалися організації розгляду судових справ, не здійснював відповідний підбір актів законодавства та матеріалів судової практики, які необхідні для розгляду конкретної судової справи, не виконував інших доручень, що стосуються організації розгляду судових справ тощо, а тому є несумісний із подальшим проходженням служби у якості її помічника.

Наказом керівника апарату Північно-західного апеляційного господарського суду №459-ос/к від 04.12.2024 помічника судді Північно-західного апеляційного господарського суду ОСОБА_1 звільнено з займаної посади 05.12.2024, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за поданням судді від 04.12.2024. Пунктом 2 вказаного наказу визначено, що питання про компенсацію за відпустку за час вимушеного прогулу буде вирішено за результатом розгляду справи № 460/19815/23.

Не погоджуючись зі звільненням позивач звернувся до суду.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що предметом цього спору є правомірність підстав звільнення позивача з посади помічника судді.

Згідно з частиною другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Основні засади, особливості правового статусу та умови діяльності помічника судді у спірних правовідносинах визначені нормами Законів України від 02 червня 2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі як і раніше Закон № 1402-VIII); КЗпП України та Положенням про помічника судді, затвердженого рішенням Ради суддів України від 18 травня 2018 № 21 (далі як і раніше Положення № 21).

Частиною першою, третьою статті 157 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що кожний суддя має помічника (помічників), статус і умови діяльності якого (яких) визначаються цим Законом та Положенням про помічника судді, затвердженим Радою суддів України. Судді самостійно здійснюють добір помічників. Помічник судді призначається на посаду та звільняється з посади керівником апарату відповідного суду за поданням судді.

Частиною першою статті 92 Закону України «Про державну службу» посаду помічника судді віднесено до посад патронатної служби, на яких за приписами частини четвертої указаної норми, поширюється дія законодавства про працю, крім статей 39-1, 41-43-1, 49-2 та частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України.

Особливості патронатної служби в судах, органах та установах системи правосуддя визначаються законодавством про судоустрій і статус суддів (абзац 2 частини четвертої статті 92 Закону України «Про державну службу»).

На виконання вимог Законів України «Про судоустрій і статус суддів», «Про державну службу» було затверджено Положення № 21, що є основним підзаконним актом, який регулює особливості патронатної служби в системі правосуддя та визначає правовий статус особи, яка займає посаду помічника судді і встановлює єдині засади й умови його діяльності.

За визначенням, наведеним у пункті 2 розділу І Положення № 21 помічник судді це працівник патронатної служби у суді, який забезпечує виконання суддею повноважень щодо здійснення правосуддя.

Порядок призначення, перебування та звільнення з посади помічника судді установлені розділом ІІ Положення № 21 за умовами пункту 7 якого, судді самостійно здійснюють добір помічників. Помічник судді призначається на посаду та звільняється з посади керівником апарату відповідного суду за поданням судді. Аналогічний обов`язок щодо оформлення подання у разі звільнення з посади помічника за ініціативою судді установлені і абзацом 2 пункту 12 розділу ІІ Положення № 21.

Отже, право судді самостійно здійснювати добір помічників реалізується безпосередньо шляхом оформлення суддею відповідного подання і іншого документа чинними нормативно-правовими актами не передбачено. Надалі таке подання виконується через оформлення наказу керівником апарату відповідного суду і саме такі умови організації роботи судді забезпечують реалізацію принципу персональної довіри між суддею та його помічником, а також сприяють ефективній організації суддівської діяльності.

Помічник судді призначається на посаду на строк повноважень безпосереднього керівника та не довше ніж на період перебування безпосереднього керівника у штаті суду. . Призначення на посаду помічника судді здійснюється на підставі письмового подання судді без конкурсного відбору наказом керівника апарату відповідного суду. У поданні на призначення помічника судді зазначаються: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження, громадянство, володіння державною мовою, посада, яку займає особа на момент внесення подання, посада, на зайняття якої претендує особа (пункт 8 розділу ІІ Положення № 21).

Перелік підстав та умови, за яких керівник апарату відмовляє судді в задоволенні подання про призначення на посаду помічника судді визначені пунктом 9 розділу ІІ Положення № 21.

Абзацом 1 пункту 12 розділу ІІ Положення № 21 установлено, що трудові відносини з помічником (помічниками) судді припиняються в день припинення повноважень безпосереднього керівника та/ або в день відрахування безпосереднього керівника зі штату суду, або в день вибуття/прибуття судді у відрядження як тимчасового переведення судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації відповідно до статті 55 Закону 1402-VIII, або в день ухвалення з`їздом суддів України рішення про обрання Ради суддів України в новому складі. Наказ про звільнення помічника (помічників) судді видається керівником апарату відповідного суду на підставі подання безпосереднього керівника та/або на підставі наказу про відрахування безпосереднього керівника зі штату суду, вибуття судді у відрядження як тимчасове переведення судді.

Порядок та підстави звільнення помічника судді з посади, реалізується шляхом прийняття керівником апарату суду наказу в порядку, визначеному законодавством про працю, та на підставі або заяви про звільнення за власним бажанням, або за поданням судді, в тому числі в зв`язку з дискредитацією помічника судді (вчинення такого проступку помічником, що підриває довіру та авторитет судової влади, суду та/або конкретного судді в очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби в якості помічника судді), або у випадках, визначених пунктом 11 цього Положення чи в порядку врегулювання конфлікту інтересів згідно із законодавством (абзац 2 пункту 12 розділу ІІ Положення № 21).

Вимоги та форма подання судді про звільнення особи з посади помічника судді ні Законом № 1402-VIII, ні Положенням № 21, ні іншим нормативно-правовим актом не установлено.

Відповідно до п. 9 ч.1 ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є підстави, передбачені іншими законами.

Таким чином, законодавець окремо передбачив можливість припинення трудового договору за приписами спеціальних законів, що є окремою підставою для припинення трудового договору.

Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18 травня 2023 №380/4629/20, прийняття на посаду помічника судді і його звільнення має свою специфіку, суддя самостійно здійснює добір помічника, який призначається на посаду та звільняється з посади керівником апарату суду за поданням судді. Такий порядок існує з метою якісного здійснення правосуддя, оскільки гарантує довіру судді до помічника, а тому суддя має право внести подання керівнику апарату відповідного суду про його звільнення. Незалежність судді і авторитет суду залежить від злагодженої взаємодії між суддею і його помічником, передумовою якої є високі професійні і морально-етичні якості помічника. У трудових правовідносинах, які виникають при проходженні патронатної служби помічниками суддів, звільнення помічників суддів, з урахуванням приписів пункту 9 частини першої статті 36 КЗпП України та статті 157 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відбувається, зокрема, на підставі подання судді про звільнення помічника. При цьому, керівник апарату відповідного суду є лише виконавцем такого подання судді, якому надає матеріальну форму у вигляді наказу.

Верховний Суд у постанові від 30.04.2025 у справі № 460/19815/23 констатує, що саме подання про призначення/звільнення помічника судді, як кадровий документ, є інструментом реалізації суддею свого права на ініціювання виникнення/припинення трудових відносин з його помічником, що забезпечує ефективність та незалежність суддівської діяльності. Інших варіантів оформлення робочих зв`язків між суддею та помічником діючими нормативно-правовими актами не встановлено.

Разом з тим, указані нормативно-правові акти не містять вимог щодо оформлення суддею подання про звільнення помічника, зокрема, в частині обов`язку зазначити підстави звільнення у такому документі.

Подання як частина кадрової документації повинно містити однозначні та зрозумілі формулювання та відповідати встановленим законодавчим приписам задля уникнення неузгодженості наступних розпорядчих актів щодо прийняття на публічну службу та її припинення і дотримання принципу юридичної визначеності.

Так, законодавцем чітко визначено можливість припинення трудового договору за приписами спеціальних законів (п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України), що є самостійною і достатньою підставою для припинення трудового договору та ніяк не пов`язано зі звільненням в порядку розірвання трудового договору за ініціативою власника чи уповноваженого ним органу, визначеним статтями 40, 41 КЗпП України (п. 4 ч. 1ст. 36 КЗпП України).

Механізм звільнення помічника судді за приписами ст. 157 Закону №1402-VIII передбачає відсутність вираженої волі з боку керівника апарату суду та наявність волі відповідного судді, яка оформлена поданням про звільнення помічника. Керівник апарату відповідного суду у вказаному механізмі не виражає ініціативи у звільненні особи (помічника) з займаної посади, а є лише виконавцем подання - посадовою особою, що надає поданню судді матеріальної форми наказу, який має юридичну силу для апарату відповідного суду.

При цьому, ні Законом №1402-VIII, ні Положенням №21 не визначено правових підстав, за наявності яких керівник апарату міг би відмовити судді у реалізації його рішення про звільнення помічника. Окрім того, керівник апарату суду не має повноважень на ревізування таких рішень судді, адже це нівелювало б сам зміст патронатної служби

Суд першої інстанції підставно не прийняв до уваги твердження позивача щодо можливості формування подання суддею лише у разі вчинення помічником судді дисциплінарного, адміністративного чи кримінального проступку, який повинен підривати довіру та авторитет судової влади, суду та/або конкретного суддів очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби в якості помічника судді.

Разом з тим, як встановлено судом, подання судді Павлюк І.Ю. від 04.12.2024 про звільнення позивача містило мотиви та підлягало застосуванню.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи позивача, що ним не вчинялось жодних порушень, які лягли в основу подання судді Павлюк І.Ю. про звільнення, бо він не приступив до виконання обов`язків, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 з 04.10.2018 працює помічником судді Павлюк І.Ю., яка вдруге виявила бажання звільнити позивача.

З 04.12.2024, відповідно до наказу Північно-західного апеляційного господарського суду №449-ос/к від 02.12.2024, з яким позивач ОСОБА_1 був ознайомлений 03.12.2024, позивача поновлено на посаді помічника судді.

З наявних у матеріалах справи скріншотів з КП «ДСС», видно, що в картці працівника ОСОБА_1 вказано його РНОКПП (ІПН) НОМЕР_1 і що 04.12.2024 о 8:32 ОСОБА_1 було надано права та встановлено статус «Помічник». Таким чином, з 04.12.2024 ОСОБА_1 мав право доступу до АСДС Північно-західного апеляційного господарського суду та міг працювати в системі, зокрема, за своїм особистим електронним цифровим підписом, що спростовує доводи позивача про обмеження йому доступу до системи.

Колегія суддів також не приймає до уваги покликання позивача на те, що Північно-західним апеляційним господарським судом не було оформлено «спеціального цифрового підпису зі статусом Помічник», що не дало можливості працювати з ним та підписувати документи в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду», як помічник судді.

Так, згідно абзацу другого частини другої статті 17 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» Президент України, народні депутати України, члени Кабінету Міністрів України, керівники, заступники керівників, посадові особи державних органів, інших юридичних осіб публічного права, а також державні реєстратори, нотаріуси та інші суб`єкти, уповноважені державою на здійснення функцій державного реєстратора, для вчинення реєстраційних та інших дій, якщо зазначені особи використовують електронний підпис для реалізації повноважень, пов`язаних із набуттям, зміною чи припиненням прав та/або обов`язків фізичних і юридичних осіб відповідно до закону, використовують виключно кваліфіковані електронні підписи, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну службу» посадовими особами вважаються керівники та заступники керівників державних органів та їх апарату, інші державні службовці, на яких законами або іншими нормативними актами покладено здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій.

Таким чином, помічники суддів не відносяться до посадових осіб державного органу, а отже, не мають обов`язку використовувати кваліфіковані електронні підписи в своїй роботі

Щодо покликання позивача на те, що він не набув повноважень помічника судді, оскільки 04.12.2024 йому не було видано посвідчення помічника судді, то колегія суддів зазначає таке.

Згідно пункту 14 Положення №21, помічник судді має посвідчення, що підтверджує його особу та повноваження.

Згідно п. 1.2 Інструкції про порядок оформлення, обліку, використання та зберігання службових посвідчень працівників апаратів місцевих та апеляційних судів, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 11.10.2012 № 123, посвідчення працівників апаратів місцевих та апеляційних судів засвідчує займану посаду особи, якій його видано, пред`являється під час виконання службових обов`язків при вході в установленому порядку до приміщень органів державної влади, інших державних органів, їх структурних підрозділів.

Тобто, посвідчення помічника судді лише засвідчує займану посаду та підтверджує його особу та повноваження, а не надає йому ці повноваження.

Щодо покликання в апеляційній скарзі позивача на неналежне надіслання відзиву на позовну заяву суддею Північно-західного апеляційного господарського суду Павлюк І.Ю., то подібне не може складати підстав для скасування рішення суду. Позивач вправі навести аргументи в спростування відзиву в апеляційній скарзі, чим він і скористався.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказане подання судді містить мотиви та правові підстави його прийняття (ч. 3 ст. 157 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Положення про помічника судді, затвердженого рішенням Ради суддів України №21 від 18.05.2018), а відтак у відповідача-1 не було жодних інших можливих варіантів правової поведінки, окрім як прийняття спірного наказу на його підставі.

Таким чином, відповідач 2, готуючи подання від 04.12.2024, та відповідач-1, приймаючи наказ від 04.12.2024 № 459-ос/к про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника судді Північно-західного апеляційного господарського суду за поданням судді на підставі пункту 9 частини 1 статті 36 КЗпП України в сукупності з вимогами ч.3 ст. 157 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Положення №21, діяли у відповідності до порядку, визначеного чинним законодавством, на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки вимоги позивача про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористану щорічну відпустку за час вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням є похідними вимогами від вимоги про визнання протиправним та скасування подання судді про звільнення, наказу керівника апарату про звільнення, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у їх задоволенні також необхідно відмовити.

Щодо покликання позивача на не виплату компенсації за невикористану щорічну відпустку, то суд першої інстанції вказав, що у пункті 2 наказу № 459-ос/к від 04.12.2024 передбачено компенсацію за відпустку за час вимушеного прогулу за результатами розгляду справи № 460/19815/23.

Колегія суддів вважає передчасною вимогу позивача про компенсацію за невикористану щорічну відпустку, виходячи з наступного.

Так, частиною 1 ст. 9 Закону України «Про відпустки» визначено, що до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку зараховуються, зокрема, час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (у тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Ухвалою Касаційного адміністративного суду від 26.11.2024 зупинялось виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2024 у справі №460/19815/23 в частині стягнення з Північно-західного апеляційного господарського суду на користь ОСОБА_1 391741,57 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21 липня 2023 по 08 жовтня 2024 до закінчення касаційного розгляду справи.

Окрім того, ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 10.01.2025 у справі про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 09.10.2024 до 03.12.2024 у сумі 469121,20 грн. зупинено провадження у справі №460/15094/24 до набрання законної сили рішенням Верховного Суду у справі №460/19815/23.

Оскільки, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.07.2023 по 08.10.2024 у розмірі 391741,57 грн. та середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 09.10.2024 до 03.12.2024 у сумі 469121,20 грн. не оплачено, час у період з 21.07.2023 по 03.12.2024 до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, в силу приписів ч. 1 ст. 9 Закону України «Про відпустки», не зараховуються.

В частині доводів позивача про стягнення моральної шкоди, то суд першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині вказаних вимог.

Так, частиною першою статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Для відшкодування моральної шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 30.01.2018 по справі №804/2252/14, від 20.02.2018 по справі №818/1394/17.

У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про її відшкодування.

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Обґрунтовуючи наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, позивач зазначив, що звільнення його з роботи завдало йому душевні страждання, нервові зриви, безсоння, головні болі, після яких потрібно додаткові зусилля для організації його життя.

Суд першої інстанції вірно вказав, що позивач, визначаючи розмір моральної шкоди, мав би навести розрахунок такої шкоди, які повинні ґрунтуватися на відповідних доказах, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати.

Однак, на підтвердження обставин заподіяння моральних страждань та розміру такої моральної шкоди позивач привів розрахунок, який не обґрунтовано жодним доказом. Довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби членів сім`ї позивача не вказують на причинно-наслідковий зв`язок його звільнення із захворюваннями, які в них описано.

Згідно з ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Апеляційний суд при прийнятті даного рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №303-A, п. 29).

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року у справі № 460/8/25 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
М.А. Пліш