Справа № 380/16171/24
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2025-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2025 рокуЛьвівСправа № 380/16171/24 пров. № А/857/3631/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючої судді: Матковської З.М.,

суддів: Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2024 року у справі №380/16171/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, (головуюча суддя першої інстанції Морська Г.М., час ухвалення не вказано, за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, місце ухвалення м. Львів, дата складання повного тексту 25 грудня 2024 року),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивачка) звернулась до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі по тексту відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі по тексту відповідач-2), у якій просила суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії та невиплаті підвищення пенсії ОСОБА_1 , як особі, що необгрунтовано зазнала політичних репресій, у розмірі передбаченому пунктом «г» ч.1 статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50% від мінімальної пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України Львівської області здійснити перерахунок підвищення пенсії, нарахування та виплату ОСОБА_1 , згідно із пунктом «г» ч.1 статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50% від мінімальної пенсії за віком, починаючи з 20.03.2024.

На обґрунтування позову позивачка зазначає, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію за віком. Позивачка має статус реабілітованої особи, передбачений Законом України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" від 17 квітня 1991 року № 962-ХІІ, що підтверджується посвідченням за № 56/23-П, виданим Львівською обласною радою 14 лютого 2012 року, а також довідкою про реабілітацію від 19 серпня 2009 року № 1/3-2188, виданою Головним управлінням внутрішніх справ по Красноярському краю, рішенням № 78 комісії з питань поновлення прав реабілітованих та соціального захисту жертв політичних репресій від 09 липня 2014 року та довідкою про реабілітацію від 14 липня 2014 року за № 01кр-вих-260, виданою Комісією з питань поновлення прав реабілітованих та соціального захисту жертв політичних репресій Львівської обласної ради.

Стверджує, що відповідно до пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" має право на підвищення пенсії як репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано із розрахунку 50 процентів від мінімальної пенсії за віком.

Однак, на звернення від 20 березня 2024 року про перерахунок пенсії та встановлення підвищення пенсії, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано - на 50% мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", Головне управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області, зокрема, листом від 09 квітня 2024 року за №10007-8844/Н-52/8-1300/24 відмовило і рекомендувало звернутись із заявою встановленого зразка.

На повторну заяву від 07 червня 2024 року надійшло рішення від 14 червня 2024 року № 80 про відмову в перерахунку пенсії винесене Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області, яке надіслало Головне управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області, листом від 17 червня 2024 року №1300-5220- 8/108425.

Вважає вказане рішення протиправним та просить суд задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 14.06.2024 № 80.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити перерахунок підвищення пенсії ОСОБА_1 у розмірі 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком, відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 07.06.2024.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач-2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржене рішення суду необхідно скасувати, як таке, що постановлене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Апелянт обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що суд помилково застосував норми законодавства щодо визначення розміру підвищення пенсії членам сімей репресованих осіб. Скаржник посилається на те, що розмір підвищень до пенсії реабілітованим громадянам та членам їх сімей визначався згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2002 №1, а згодом - постановою від 16.07.2008 № 654, якою з 01.09.2008 встановлено фіксовані розміри підвищення: 54,40 гривні для репресованих осіб та 43,52 гривні для членів їх сімей, яких було примусово переселено.

При цьому, апелянт наголошує, що бюджетні призначення на виплату підвищень у інших розмірах, ніж у вказаній постанові, не передбачені, а мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений статтею 28 Закону про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, що підтверджується ухвалою Конституційного Суду України від 19.05.2009 № 27-у/2009.

Окрім порушення норм матеріального права, апелянт вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, стверджуючи, що зобов`язання здійснити перерахунок підвищення пенсії у розмірі 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком є формою втручання в дискреційні повноваження відповідачів та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

На підставі викладеного апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення Львівського окружного адміністративного суду винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу позивачка не подала. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки відповідач-2 оскаржив рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову, то апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції в цій частині.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Суд встановив та з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію за віком.

21 листопада 1970 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , одружилась з ОСОБА_5 1948 року народження, про що свідчить свідоцтво про шлюб, видане в с. Демня (Димівка) Миколаївського району Львівської області від 01 грудня 1970 року, серія НОМЕР_1 , актовий запис за №22. У шлюбі змінила прізвище на ОСОБА_6 .

ОСОБА_1 має статус реабілітованої особи, передбачений Законом України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" від 17 квітня 1991 року №962-ХІІ, що підтверджується посвідченням за №56/23-П, виданим Львівською обласною радою 14 лютого 2012 року, а також довідкою про реабілітацію №1/3-2188 від 19 серпня 2009 року, виданою Головним управлінням внутрішніх справ по Красноярському краю, рішенням №78 комісії з питань поновлення прав реабілітованих та соціального захисту жертв політичних репресій від 09 липня 2014 року та довідкою про реабілітацію від 14.07.2014 за № 01кр-вих-260, виданою Комісією з питань поновлення прав реабілітованих та соціального захисту жертв політичних репресій Львівської обласної ради.

07 червня 2024 року позивачка звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про перерахунок пенсії та встановлення підвищення пенсії, як реабілітованій особі додавши до неї копію посвідчення реабілітованої особи за № 56/23-П, виданим Львівською обласною радою 14 лютого 2012 року; копію довідки про реабілітацію від 22 липня 2009 року № 4/4-653, видану Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області.

Із врахуванням принципу екстериторіальності Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 14.06.2024 № 80 позивачці в перерахунку пенсії відмовлено, оскільки у довідці від 22.07.2009 № 4/4-653 про реабілітацію відсутні відомості про факт застосування репресій до заявниці.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 17.06.2024 №1300-5220- 8/108425 позивачці надіслана відмова у перерахунку пенсії.

Не погодившись із цим рішенням, позивачка звернулася до суду із цим позовом.

Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив частково, виходячи з того, що позивачка належить до категорії членів сімей репресованих осіб, які були примусово переселені, та має право на підвищення пенсії відповідно до пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Суд першої інстанції встановив, що позивачка народилась в період, коли її батьки ще перебували на спецпоселенні та не були звільнені.

Так, суд першої інстанції дійшов висновку, що до членів сімей, яких було примусово переселено, належать також діти, які народилися на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю, що підтверджується положеннями статті 1-3 Закону №962-XII про потерпілих від репресій.

Встановивши, що позивачка народилася та перебувала на спецпоселенні, куди було виселено її матір та батька, і що її батьки є реабілітованими особами, суд визнав, що вона має статус члена сім`ї громадянина, який необґрунтовано зазнав політичних репресій та був реабілітований.

Відхиливши доводи відповідачів про те, що розмір підвищення пенсії членам сімей репресованих осіб визначається фіксованими сумами згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 03.01.2002 № 1 та від 16.07.2008 № 654, суд першої інстанції визнав, що позивачка має право на підвищення пенсії у розмірі 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", а тому рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 14.06.2024 про відмову у перерахунку пенсії є протиправним, через що зобов`язав здійснити перерахунок підвищення пенсії позивачці з дати її звернення - 07.06.2024.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Закон України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17.04.1991 №962-XII (далі - Закон №962-XII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає зміст нормативно-правових положень щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності через надання пільг і державної соціальної підтримки з метою ліквідувати наслідки беззаконня, допущені з політичних мотивів до громадян Української РСР, поновити їх права, встановити компенсації за незаконні репресії та пільги реабілітованим.

Згідно із статтею 1 Закону №962-XII, реабілітованими особами слід вважати осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25.12.1958, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.

Статтею 3 Закону № 962-XII встановлено, що реабілітації підлягають всі громадяни, заслані і вислані з постійного місця проживання та позбавлені майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями.

Так, вказане свідчить, що законодавець до реабілітованих осіб відносить як громадян, які необґрунтовано зазнали політичних репресій, так і примусово переселених осіб.

У статті 1-1 Закону №962-XII визначенні терміни, зокрема: вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР; депортація - примусове виселення народів, етнічних, етноконфесійних, соціальних або інших груп населення з місць їхнього постійного проживання з політичних, класових, соціальних, релігійних, національних мотивів; заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення; репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю були пов`язані спільним побутом.

Статтею 1-3 Закону № 962-XII визначено, що потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року №185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена.

Таким чином, положення вказаної вище норми визначають, що потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі: діти, які були переселені разом із батьками; діти, які народилися під час перебування репресованої особи на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю.

Отже, до членів сімей, яких було примусово переселено, належать й діти, які народилися на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю.

Як встановлено пунктом 6 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до пункту «г» статті 77 Закону №1788-XII, призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Стрілка Красноярського краю СРСР. ЇЇ батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2

Також, зі змісту довідки від 19 серпня 2009 №1/3-2188 встановлено, що позивачка народилася та проживала в с. Стрелка Єнисейського району Красноярського краю, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 , виданим 04.09.1952 Єнисейським ЗАГС Красноярського краю.

Згідно із довідкою від 28 травня 1992 року № 4/5-17517, виданою Управлінням внутрішніх справ Львівської області, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_7 (батько) 16 січня 1950 із села Демня (Димівка) Миколаївського району Львівської області за рішенням особливої наради при МДБ СРСР, від 10 лютого 1950 року виселені на спецпоселення в Красноярський край, з якого звільнені в 1956 році. На підставі ст. 3 Закону Української РСР від 17 квітня 1991 року «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» вищезгадані особи реабілітовані.

Отже, зважаючи на зміст вказаних вище доказів, апеляційний суд встановив, що позивачка, народилася та перебувала на спецпоселенні, куди було виселено її матір та батька.

Разом із цим, батьки позивачки згідно із згаданими довідками - реабілітовані, а вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період, коли її мати із спецпоселення ще не була звільнена.

Зважаючи на те, що позивачка належить до категорії членів сімей громадян, яких було висланих з постійного місця проживання, позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління, з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями, реабілітованої за статтею 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», апеляційний суд вважає суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачка, як член сім`ї громадянина, який необґрунтовано зазнав політичних репресій та був реабілітований має право на підвищення пенсії на 25 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту «г» статті 77 Закону №1788-XII .

Аналогічний висновок містить постанова Верховного Суду від 13.05.2024 № 500/5507/23.

Окрім цього, колегія суддів зауважує, що згідно висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 07.05.2024 у справі №460/38580/22 та 24.05.2024 №460/17257/23, дії зобов`язального характеру щодо вирішення питання про зарахування стажу має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про перерахунок пенсії, яким у цьому випадку є Головне управління ПФУ у Вінницькій області.

Зважаючи на викладене вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність визнання протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 14.06.2024 № 80, та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити перерахунок підвищення пенсії ОСОБА_1 у розмірі 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком, відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 07.06.2024.

Суд апеляційної інстанції враховує, що згідно із п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, ухваливши судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскільки підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2024 року у справі № 380/16171/24 без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуюча суддя З. М. Матковська
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін