Справа № 420/7683/25
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2025-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/7683/25

Категорія:112010200 Головуючий в 1 інстанції: Бабенко Д.А.

Місце ухвалення: м. Одеса

Дата складання повного тексту:28.07.2025р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута за правилами п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду (далі ГУПФ) України в Херсонській області, ГУПФ України в Чернівецькій області про:

- визнання протиправним та скасування рішення ГУПФ України в Чернівецькій області №79 від 28 лютого 2025 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV (далі Закон №1058-ІV);

- зобов`язання ГУПФ України в Херсонській області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 період навчання в МПТУ №5 міста Херсона з 01 вересня 1975 року по 16 липня 1977 року, період роботи в ВКП "Ритм" з 16 серпня 1995 року по 29 грудня 2000 року та призначити пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону №1058-ІV з 20 лютого 2025 року.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що ГУПФ України в Чернівецькій області прийнято рішення №79 від 28 лютого 2025 року, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідних документів та страхового стажу. На переконання позивача рішення ГУПФ України в Чернівецькій області щодо відмови у призначені пенсії є протиправним, оскільки винесено в порушення правових норм Закону України "Про пенсійне забезпечення", Закону №1058-ІV.

Відповідач ГУПФ України в Чернівецькій області позов не визнав, вказуючи, що наявність страхового стажу, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії. Як зазначав представник відповідача, при опрацюванні наявних документів страховий стаж становить 16 років 06 місяців 15 днів, вік заявника 64 роки. До страхового стажу не зараховані періоди: період роботи з 01 вересня 1975 року по 16 липня 1977 року, оскільки прізвище заявника в атестаті не відповідає паспортним даним; період роботи з 16 серпня 1995 року по 29 грудня 2000 року, оскільки в даних РЗО відсутня інформація про сплату внесків по даній організації. В матеріалах ЕПС від 20 лютого 2025 року відсутня інформація про неотримання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації, в матеріалах ЕПС відсутній паспорт громадянина України та інформація про місце реєстрації та фактичне проживання на даний час.

Відповідач ГУПФ України в Херсонській області, позов не визнав, вказуючи, що атестат № НОМЕР_1 не відповідає п.8 Порядку №637, оскільки зазначені в ньому дані, а саме: прізвище " ОСОБА_2 " не відповідає даним паспорту " ОСОБА_3 ", відсутній рік видачі атестату. З огляду на це, підстави для зарахування до страхового стажу позивача періоду навчання з 01 вересня 1975 року по 20 липня 1977 року відсутні. Також, за записами трудової книжки НОМЕР_2 не зараховано до страхового стажу позивача період роботи з 16 серпня 1995 року по 29 грудня 2000 року, оскільки за зазначений період дані згідно індивідуальних відомостях про застраховану особу в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5, відсутні.

Крім того, на момент подання документів на призначення пенсії за віком, наявність українського громадянства позивача не підтверджено. У наданих позивачем документах наявний паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , номер НОМЕР_3 (дата видачі 03 березня 2017). Наданий позивачем паспорт громадянина України для виїзду за кордон дає право на виїзд з України, в`їзд в Україну та посвідчує особу громадянина України під час перебування за межами України. Даний документ не містить даних про реєстрацію на території України. Таким чином, поданий позивачем паспорт номер НОМЕР_3 , виданий 2FIN, не відповідає вимогам п.2.9 Порядку №22-1, та не може бути врахований при призначенні пенсії. Також, в матеріалах ЕПС від 20 лютого 2025 року відсутні інформація про неотримання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 липня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ГУПФ України в Чернівецькій області, ГУПФ України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУПФ України в Чернівецькій області №79 від 28 лютого 2025 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону №1058-ІV.

Зобов`язано ГУПФ України в Чернівецькій області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 період навчання в МПТУ №5 міста Херсона з 01 вересня 1975 до 16.07.1977, період роботи в ВКП "Ритм" з 16.08.1995 до 29.12.2000 та призначити пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV з 20 лютого 2025 року.

Стягнуто з ГУПФ України в Чернівецькій області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок.

В апеляційній скарзі ГУПФ України в Чернівецькій області ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що за принципом екстериторіальності заява про призначення пенсії ОСОБА_1 від 20 лютого 2025 року була передана на розгляд до ГУПФ України в Чернівецькій області. За результатами розгляду заяви від 20 лютого 2025 про призначення пенсії, 28 лютого 2025 року ГУПФ України в Чернівецькій області прийнято рішення за №79 про відмову у призначенні пенсії за віком у зв`язку із відсутністю необхідних документів та страхового стажу. Виходячи з положень ст. 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV (далі Закон №1058-IV) пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку. Право на пенсію визначається з урахуванням декількох факторів, а саме: - досягнення встановленого законодавством віку; - набуття необхідного страхового стажу.

Апелянт вказує, що за нормами ст. 26 Закону №1058-IV починаючи з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року зазначеного страхового стажу, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності, зокрема, страхового стажу від 20 до 30 років. У разі відсутності, починаючи з 01 січня 2019 року зазначеного страхового стажу, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 65 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, страхового стажу 15 років. Звертаємо увагу що наявність страхового стажу, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії. При опрацюванні наявних документів страховий стаж становить 16 років 06 місяців 15 днів. Вік заявника 64 роки. До страхового стажу не зараховані періоди: - період роботи з 01 вересня 1975 року по 16 липня 1977 року, оскільки прізвище заявника в атестаті не відповідає паспортним даним; - період роботи з 16 серпня 1995 року по 29 грудня 2000 року, оскільки в даних РЗО відсутня інформація про сплату внесків по даній організації. Відповідно до п: 14-7 розділу 15 прикінцевих положень Закону №1058-VI зі змінами внесеними Законом №3675 передбачено, що громадянам України, які проживають на тимчасово окупованих територіях України або під час тимчасової окупації територій виїхали на підконтрольну Україні територію, виплата пенсії згідно з цим законом проводиться за умови неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації, підтверджується повідомленням про це органу Пенсійного фонду України в заяві особи про призначення, поновлення та продовження виплати пенсії. В матеріалах ЕПС від 20 лютого 2025 відсутня інформація про неотримання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації.

Крім того, апелянт зазначає, що в матеріалах ЕПС відсутній паспорт громадянина України та інформація про місце реєстрації та фактичне проживання на даний час. На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує. Враховуючи вищенаведені факти та норми чинного законодавства вважаємо, що в діях органу Пенсійного фонду України не вбачається протиправних дій по відношенню до позивача, Головним управлінням проведено розрахунок стажу позивачу згідно вимог чинного законодавства, таким чином в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити, оскільки у Позивача відсутні необхідні документи та страховий стаж. Судом першої інстанції не враховано та не взято до уваги всі вищенаведені обставини та факти даної адміністративної справи, а також вимоги чинного законодавства України, що регулюють дане спірне питання, що в свою чергу призвело до постановлення рішення з порушенням застосування норм матеріального права, а також не повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи та безпідставного задоволення вимог позивача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ГУПФ України в Чернівецькій області, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.

20 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України від 09 липня 2003 року №1058 "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", яка за принципом екстериторіальності передана на розгляд до ГУПФ України в Чернівецькій області.

За результатами розгляду заяви від 20 лютого 2025 року про призначення пенсії, 28 лютого 2025 року ГУПФ України в Чернівецькій області прийнято рішення за №79 про відмову у призначенні пенсії за віком, у зв`язку із відсутністю необхідних документів та страхового стажу.

В оскаржуваному рішенні зазначено, що право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності, зокрема, страхового стажу з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року від 20 до 30 років.

Починаючи з 01 січня 2019 року, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу не менше 15 років.

За доданими документами до страхового стажу не зараховано:

період навчання з 01 вересня 1975 року по 16 липня 1977 року, оскільки прізвище заявника в атестаті не відповідає паспортним даним;

період роботи з 16 серпня 1995 року по 29 грудня 2000 року, оскільки в даних РЗО відсутня інформація про сплату внесків по даній організації.

Відповідно до п.14-4 розділу 15 прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зі змінами внесеними Законом №3674 передбачено, що громадянам України, які проживають на тимчасово окупованих територіях України або під час тимчасової окупації територій виїхали на підконтрольну Україні територію, виплата пенсії згідно з цим Законом проводиться за умови неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації, підтверджується повідомленням про це органу Пенсійного фонду України в заяві особи про призначення, поновлення та продовження виплати пенсії.

В матеріалах ЕПС від 20 лютого 2025 року відсутня інформація про неотримання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації.

В матеріалах ЕПС відсутній паспорт громадянина України та інформація про місце реєстрації та фактичне проживання на даний час.

Прийнято рішення у призначенні пенсії відмовити, в зв`язку із відсутністю необхідних документів та страхового стажу.

Суд встановив, що 03 березня 2017 року позивачу видано паспорт громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_4 , з терміном закінчення 03 березня 2027 року. На сторінці 5 паспорту проставлено відмітки про те, що позивач постійно проживає у Фінляндській республіці та з 01 червня 2007 року перебуває на консульському обліку в Посольстві України в Фінляндській республіці.

Копією довідки на військовозобов`язаного, що виїжджає за кордон від 01 серпня 2003 року підтверджується, що ОСОБА_1 здано військовий квиток у зв`язку з виїздом в Фінляндію.

Згідно з атестатом від 16 липня 1977 року №6364, з 01 вересня 1975 року до 20 липня 1977 року, позивач навчався в міському професійно-технічному училищі №5 м. Херсона Херсонської області за професією "складальник корпусів металевих суден". Рішенням екзаменаційної комісії від 16 липня 1977 року позивачу присвоєно кваліфікацію "складальника корпусів металевих суден другого розряду".

При цьому, судом встановлено, що у прізвищі вказано " ОСОБА_2 ", замість " ОСОБА_3 ".

Відповідно до записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 від 21.07.1977,

на другій сторінці трудової книжки внесено запис №1 про те, що ОСОБА_1 з 01 вересня 1975 року до 15 липня 1977 рік навчався в МПТУ №5 м.Херсон та відповідно до запису №2 трудової книжки з 21 липня 1977 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу складальником корпусів металевих суден другого розряду в цех №15 Херсонського суднобудівного заводу.

Згідно з архівною довідкою Херсонського професійного суднобудівного ліцею від 15 квітня 2025 року №16, ОСОБА_1 з 01 вересня 1975 року до 26 липня 1977 року дійсно навчався у МПТУ №5, форма навчання денна, присвоєна кваліфікація 2 розряд.

Відповідно до записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 від 21 липня 1977 року (сторінки 8-9, запис №12 та №13) позивач з 16 серпня 1995 року до 29 грудня 2000 року працював водієм першого класу у Виробничо- комерційному підприємстві "Ритм".

Згідно з формою РС-право, позивачу зараховано стаж у розмірі 16 роки 6 місяці та 15 днів.

Загальна кількість стажу, що не зарахована ГУПФ України в Чернівецькій області, становить:

- період навчання з 01 вересня 1975 року по 16 липня 1977 року 1 рік 10 місяців та 16 днів;

- період роботи з 16 серпня 1995 року по 29 грудня 2000 року 5 роки 4 місяці та 14 днів.

Вважаючи протиправним рішення ГУПФ України в Чернівецькій області №79 від 28 лютого 2025 року про відмову в призначенні пенсії, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені та з`ясовані судом обставини свідчать про протиправне відхилення відповідачем наданих позивачем документів на підтвердження свого страхового стажу, а також досягнення позивачем необхідного віку для призначення пенсії за віком (64 роки) при необхідному страховому стажу 20 років.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Постанови Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 "Про затвердження Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній".

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до положень ст. 24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться у системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло раніше.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховуються до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Щодо доводів апеляційної скарги про незарахування періоду навчання позивача до страхового стажу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно п."д" ч.3 ст. 56 Закону №1788-XII, який діяв до набрання чинності Законом №1058- IV, до стажу роботи, який дає право на пенсію, зараховується, зокрема, час навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах з підготовки кадрів, підвищення кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі та клінічній ординатурі.

Пунктом 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 "Про затвердження Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" (далі Порядок №637) встановлено, що період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

Відповідно п.2.15 Порядку №637 якої передбачав, що студентам, особам, які навчаються, аспірантам та клінічним ординаторам, що мають трудові книжки, учбовий заклад (науковий заклад) вносить запис про час навчання на денних відділеннях (в тому числі підготовчих) вищих і середніх спеціальних учбових закладах, в партійних школах і школах профруху. Підставою для таких записів є накази учбового закладу (науковий заклад) про зарахування або відрахування студента, особи, яка навчається, аспіранта, клінічного ординатора.

Як вбачається з атестату від 16 липня 1977 року №6364, з 01 вересня 1975 року до 20 липня 1977 року, позивач навчався в міському професійно-технічному училищі №5 м. Херсона Херсонської області за професією "складальник корпусів металевих суден". Рішенням екзаменаційної комісії від 16 липня 1977 року позивачу присвоєно кваліфікацію "складальника корпусів металевих суден другого розряду".

Разом з тим, у прізвищі вказано " ОСОБА_2 ", замість " ОСОБА_3 ".

Як вбачається з трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 від 21 липня 1977 року, ОСОБА_1 з 01 вересня 1975 року до 15 липня 1977 року навчався в МПТУ №5 м.Херсон та відповідно до запису №2 трудової книжки з 21 липня 1977 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу складальником корпусів металевих суден другого розряду в цех №15 Херсонського суднобудівного заводу.

Крім того, з архівної довідки Херсонського професійного суднобудівного ліцею від 15 квітня 2025 року №16 вбачається, що ОСОБА_1 з 01 вересня 1975 року до 26 липня 1977 дійсно навчався у МПТУ №5, форма навчання денна, присвоєна кваліфікація 2 розряд.

Колегія судді зазначає, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів Пенсійного фонду України для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові у постановах від 30 вересня 2019 року у справі №638/18467/15-а та від 25 квітня 2019 року у справі №593/283/17.

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів доходить висновку, що ГУПФ в протиправно не включено до страхового стажу позивача період навчання з 01 вересня 1975 року по 16 липня 1977 року.

Щодо доводів апеляційної скарги щодо незарахування до страхового стажу періоду робити позивача з 16 серпня 1995 по 29 грудня 2000 року, оскільки відсутні відомості про сплату внесків, колегія суддів зазначає наступне.

Стосовно посилання відповідачів на відсутність підстав для проведення перерахунку пенсії "зміна надбавки" у відповідності до норм ч. 2 ст. 24, ст. 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з тим, що за період проходження служби з квітня 2022 року по жовтень 2022 року в Реєстрі відсутні відомості, необхідні для обчислення страхового стажу та заробітної плати, суд зазначає таке.

Згідно із ст. 20 Закону №1058-IV, страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ст. 106 Закону №1058-IV виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів.

Страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За змістом вищезазначених норм, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Суд зазначає, що, фактично, внаслідок невиконання (можливого невиконання) роботодавцем обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного забезпечення за час роботи (служби) на підприємстві (в Збройних Силах України), що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 3 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V, яка набрала чинності з 1 лютого 2007 року, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (п. 23 ч. I). Ратифікувавши вказану Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у ч.I Хартії.

Право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Колегія суддів доходить висновку, що позивач не повинен відповідати за неналежне виконання (можливе неналежне виконання) страхувальником свого обов`язку щодо належного нарахування та сплати страхових внесків, а отже, не нарахування та несплата страхувальником страхових внесків за позивача у спірні періоди, не може бути підставою для неврахування при призначенні застрахованій особі пенсії, заробітної плати (грошового забезпечення), з якої не нараховані страхові внески.

Вказаний висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 20 березня 2019 року у справі №688/947/17, від 23 березня 2020 року у справі №535/1031/16-а, від 09 жовтня 2020 року у справі №341/460/17, від 02 серпня 2022 року у справі №560/4616/20 та інших.

Таким чином, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків.

За таких обставин, колегія суддів констатує протиправність незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 16 серпня 1995 року до 29 грудня 2000 року працював водієм першого класу у Виробничо- комерційному підприємстві "Ритм".

Щодо відсутності паспорту громадянина України та інформації про місце реєстрації та фактичне проживання позивача, суд зазначає таке.

За приписами положень ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Частиною 3 ст. 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно ч.2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Виходячи з наведених законодавчих норм позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Статтею 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про громадянство України" документами, що підтверджують громадянство України, є: 1) паспорт громадянина України; 3) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 4) тимчасове посвідчення громадянина України; 6) дипломатичний паспорт; 7) службовий паспорт; 8) посвідчення особи моряка; 9) посвідчення члена екіпажу; 10) посвідчення особи на повернення в Україну.

Згідно п.1 ч.1 та ч.4 ст. 8 Закону №1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 44 Закону №1058-IV встановлено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, відповідно до якої заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Заява про призначення пенсії за віком може бути подана застрахованою особою не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Особам, яким призначено пенсію, органи Пенсійного фонду видають пенсійні посвідчення.

Видача пенсійного посвідчення для пенсіонерів здійснюється безоплатно.

Порядок видачі, зразок та форма пенсійного посвідчення затверджуються правлінням Пенсійного фонду.

Відповідно ч.ч.2, 5 ст. 45 Закону №1058-IV пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону.

Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Відповідно до ст. 49 Закону №1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

У разі виявлення недостовірних даних у документах та відомостях, на підставі яких було встановлено та/або здійснюється виплата пенсії, рішенням територіального органу Пенсійного фонду України розмір та підстави для виплати пенсії переглядаються відповідно до цього Закону без урахування таких даних.

Тобто, виходячи із чинного пенсійного законодавства, особа має право на отримання заробленої та призначеної пенсії незалежно від місця її проживання.

Порядком виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року №1596, визначено механізм виплати пенсій та грошової допомоги їх одержувачам управліннями Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, об`єднаними управліннями (далі органи Пенсійного фонду), головними управліннями Пенсійного фонду України в областях, м. Києві та структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення), а також інших грошових виплат, що фінансуються органами соціального захисту населення за рахунок відповідних бюджетів (далі - пенсія та грошова допомога), шляхом зарахування на поточні рахунки одержувачів пенсії та грошової допомоги (далі - одержувачі) в уповноважених банках.

Згідно з п.6 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року №1596, одержувачі самостійно вибирають уповноважений банк для відкриття поточного рахунка.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у 2007 році виїхав на постійне місце проживання за кордон до Фінляндської Республіки, у зв`язку із чим паспорт громадянина України ним було здано до відповідних органів та отримано паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

03 березня 2017 року позивачу видано паспорт громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_4 , з терміном закінчення 03 березня 2027 року.

На сторінці 5 паспорту позивача для виїзду за кордон № НОМЕР_4 проставлено відмітки про те, що Позивач постійно проживає у Фінляндській республіці та з 01 червня 2007 року перебуває на консульському обліку в Посольстві України в Фінляндській республіці.

Копією довідки на військовозобов`язаного, що виїжджає за кордон від 01 серпня 2003 року підтверджується, що ОСОБА_1 здано військовий квиток у зв`язку з виїздом в Фінляндію.

Отже, оскільки позивачем, при виїзді на постійне місце проживання здано паспорт громадянина України, єдиним документом, що підтверджує громадянство України є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, який і надано позивачем до заяви про призначення пенсії разом з довідкою про отримання ідентифікаційного податкового номеру.

Проте, рішенням ГУПФ України в Чернівецькій області №79 від 28 лютого 2025 року відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком, зокрема, у зв`язку з відсутністю паспорта громадянина України та інформації про фактичне місце проживання, оскільки на думку відповідача, паспорт громадянина України для виїзду за кордон є неналежним документом для призначення пенсії.

Колегія суддів вважає за необхідне акцентувати увагу на тому, що у разі наявності у ГУПФ України в Чернівецькій області обґрунтованих сумнівів у тому, що позивач втратив громадянство України, відповідач мав звернутися до компетентних органів із відповідним запитом, і тільки після отримання достовірних доказів втрати позивачем громадянства України приймати рішення про припинення виплати пенсії. Компетенцією самостійно констатувати факт належності пенсіонера до громадянства України або втрати ним громадянства відповідач не наділений.

Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що виходячи з правової та соціальної природи пенсійного забезпечення, право громадянина на призначення йому пенсії не може залежати від умови постійного проживання в Україні.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 10 вересня 2021 року у справі №182/1283/17, від 01 жовтня 2019 року у справі №804/3646/18, від 14 липня 2020 року у справі №414/2108/16.

За таких обставин, колегія суддів вважає вірним висновок суд першої інстанції, що відмова у призначенні пенсії позивачу з підстав надання для призначення пенсії паспорта громадянина України для виїзду за кордон та відсутності інформації про постійне місце проживання в Україні на теперішній час є протиправною.

Щодо того, що до страхового стажу не зараховані періоди роботи з 15 вересня 1993 по 15 жовтня 1997 року, оскільки відсутня інформація неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення інших держав, колегія суддів зазначає наступне.

Порядок нарахування та виплати пенсії регламентовано Законом України від 09 липня 2003 року №1058-ІV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - Закон №1058-ІV) та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 24-1 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування передбачено, що періоди трудової діяльності за межами України зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, якщо це передбачено цим Законом або міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч.2 ст. 24-1 Закону №1058-IV встановлено, що періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди. Порядок підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат визначається Кабінетом Міністрів України.

У разі відсутності обміну інформацією між органами пенсійного забезпечення України та органами пенсійного забезпечення іншої держави і неможливості документального підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат за зазначені періоди особа повідомляє про це органи Пенсійного фонду в заяві про призначення, поновлення та продовження виплати пенсії.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженим постановою правління Пенсійного Фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1.

Відповідно п.1.1 Порядку № 22-1 заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію).

Відповідно до пункту 1.8 Порядку № 22-1 днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Згідно п.4.2 Порядку № 22-1 при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб: ідентифікує заявника (його представника); надає інформацію щодо умов та порядку призначення (перерахунку) пенсії; реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта; уточнює інформацію про факт роботи (навчання, служби, підприємницької діяльності) і про інші періоди діяльності до 01 січня 2004 року, що можуть бути зараховані до страхового стажу. У разі необхідності роз`яснює порядок підтвердження страхового стажу, повідомляє про право особи на здійснення доплати до мінімального страхового внеску відповідно до частини третьої статті 24 Закону, та/або на добровільну участь у системі загальнообов`язкового пенсійного страхування; повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів; надсилає запити про отримання необхідних відомостей з відповідних державних електронних інформаційних реєстрів, систем або баз даних згідно з пунктом 2.28 розділу II цього Порядку.

В оскаржуваному рішенні від 28 лютого 2025 року №79, відповідачем зазначено, що потрібно повідомити орган пенсійного фонду в заяві про призначення, про неодержання пенсійних виплат від органів пенсійного забезпечення інших держав.

Відповідно п.4.3 Порядку №22-1 створення та обробка документів здійснюється із накладенням кваліфікованого електронного підпису працівників, відповідальних за здійснення операцій.

Рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Цей строк може бути продовжено за рішенням керівника органу, що призначає пенсію, на строк проведення додаткової перевірки достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умов їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсію, але не більше ніж на 15 днів.

Так, в оскаржуваному рішенні відповідач зазначив про необхідність надати інформацію про неотримання пенсії в російській федерації.

У випадку виникнення сумнівів щодо наявності чи відсутності певних фактів, достовірності поданих особою документів відповідач наділений правом звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з метою отримання інформації, необхідної для здійснення їхньої діяльності.

Однак, відповідач таким правом не скористався, заходи щодо отримання інформації про не отримання позивачем пенсії в інших державах ГУПФ України в Чернівецькій області не вживалися, вказаний обов`язок не може перекладатися на особу.

Крім того, колегія суддів вказує, що копією довідки на військовозобов`язаного, що виїжджає за кордон від 01 серпня 2003 року підтверджується, що ОСОБА_1 здано військовий квиток у зв`язку з виїздом в Фінляндію.

Таким чином, оскільки позивачем, при виїзді на постійне місце проживання здано паспорт громадянина України, єдиним документом, що підтверджує громадянство України є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, який надано позивачем до заяви про призначення пенсії разом з довідкою про отримання ідентифікаційного податкового номеру.

Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість відмови ГУПФ України в Чернівецькій області в призначені пенсії.

За таких обставин, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків суду першої інстанції не спростовують, тоді як факти та мотивування яких повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об`єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні справи.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 20 листопада 2025 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.