Справа № 640/7060/19
Суддя: Шумей М.В.
Дата ухвалення: 2025-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" листопада 2025 р. справа № 640/7060/19
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Шумея М.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ФОП ОСОБА_1 до Головного управлінням ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу,
ВСТАНОВИВ:
ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДФС у м. Києві від 02.01.2019 року № Ф-173695-17 про зобов`язання позивача щодо сплати недоїмки в сумі 7371,54 грн.
Позовні вимоги мотивовані винесенням протиправної вимоги про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДФС у м. Києві від 02.01.2019 року № Ф-173695-17.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.04.2019 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/7060/19 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу.
Вказаною ухвалою визначено, що справа розглядатиметься у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
На виконання Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ» та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 №399, судову справу №640/7060/19 передано Івано-Франківському окружному адміністративному суду.
В Івано-Франківському окружному адміністративному суді справа №640/7060/19 зареєстрована 31.03.2025.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.03.2025, справу №640/7060/19 передано судді Шумею М.В.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.04.2025 року, прийнято до провадження адміністративну справу №640/7060/19 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу. Розгляд справи розпочато з початку та здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.05.2025 року замінено відповідача Головне управління ДФС у м. Києві належним відповідачем Головним управлінням ДПС у м. Києві, у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення її учасників (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази, зазначає наступне.
Відповідно позивача 14.12.2016 року було взято на облік до ДПІ у Солом`янському
районі міста Києва як платника єдиного внеску.
Відповідно до пункту 4 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до п. 4 зазначеної статті, фізичні особи-підприємці звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.
Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.
Позивач отримує пенсію за вислугу строків служби з 01.12.1999 року, про що йому було оформлене відповідне пенсійне посвідчення.
Позивач жодних договорів про участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування не укладав та відповідно до норм українського законодавства жодних щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за себе не має, оскільки сам є пенсіонером та отримує відповідну пенсію.
Позивач стверджує, що за час підприємницької діяльності починаючи з 2016 року відповідач жодних претензій щодо несплати єдиного внеску до позивача не мав.
Позивачем отримано Вимоги про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДФС у м. Києві від 02.01.2019 року №Ф -173695-17 про зобов`язання ФОП ОСОБА_1 щодо сплати недоїмки в сумі 7371,54 грн.
Враховуючи вищенаведене позивач вважаючи такі дії відповідача протиправними звернувся до суду з адміністративним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.
Суд, у відповідності до статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішуючи питання про те, яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, виходить з положень нормативних актів в редакціях, що діяли на момент виникнення цих правовідносин та зазначає зміст норм права відповідно до них.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", зі змінами та доповненнями (далі - Закон №2464), який набрав чинності з 01.01.2011, визначаються правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Частиною 1 ст. 4 Закону № 2464 визначено, що платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою підприємцем, якщо виконувані роботи (надані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Відповідно до зазначених норм, позивач є платником єдиного внеску
загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону №2464 платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Платники єдиного внеску зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований
календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця (п. 8 ст. 9 Закону № 2464).
Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строк
внеску, своєчасно не встановлені Законом №2464 є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосування штрафів.
Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону №2464 орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом
Згідно ч. 6 ст. 25 Закону №2464 за рахунок сум, що надходять від платника єдиного внеску або від державної виконавчої служби, погашаються суми недоїмки, штрафних санкцій та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. У разі якщо платник має несплачену суму недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним суми єдиного внеску зараховуються в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення.
Відповідно до частини четвертої ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» звільняються від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ФОП - платники ЄСВ якщо вони є пенсіонерами за віком або інваліди та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.
ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує пенсію за вислугу років.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічно пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках
передбачених цим Законом.
Правовими положеннями ст. 9 визначено, що відповідно до цього закону за рахунок
коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:
2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, »
пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства);
3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Зазначений перелік є вичерпним.
Особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років 1 наявності страхового стажу не менше 15 років (ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).
Так, Верховний Суд України висловив правову позицію у даній категорії справ, яка враховується судом при застосуванні норми права у подібних правовідносинах, відповідно до пп. 8 п. 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної в справах цієї категорії, зокрема, в постановах від 21 квітня 2015 року (№ 21-90а15), від 26 травня 2015 року (№ 21-228а15) та від 26 січня 2016 року (№ 21-297Ш5) п. 4 статті 4 Закону № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не поширюються на осіб, які отримують пенсію за вислугу років призначену на підставі Закону № 2262-ХИ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Також, у зазначених висновках Верховного Суду України вказано, що фізичні особи-підприємці звільняються від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за себе, за умови, що вони є пенсіонерами за віком.
Згідно з ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваних податкових вимог від 15.11.2016 та 10.08.2017), особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Так, вказане право, яке звільняє особу від сплати єдиного внеску, виникає у зазначених осіб лише за наявності певних умов, а саме: особа є пенсіонером за віком або особа є інвалідом та отримує відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.
Тобто, протягом 1999-2018 років ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» діяла в зазначеній редакції, яка не надавала позивачу право, яке звільняло б його від сплати єдиного внеску, оскільки останній отримував пенсію за вислугу років.
При цьому, зазначена редакції ч. 4 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зазнала змін починаючи з 01.01.2018, і була викладена в наступній редакції:
«Особи, зазначені у пунктах 4 та 51 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування».
Тобто, законодавцем усунуто правову колізію, зазначивши, що особи, зазначені у пунктах 4 та 51 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, які досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Між тим, зазначене не звільняє позивача від сплати єдиного внеску за 2013-2017, адже на момент прийняття оскаржуваних податкових вимог редакція статті регламентувала інший порядок.
Відповідно до нової редакції Протоколу №10/1 про обмін інформацією щодо даних про фізичних осіб - підприємців (платників єдиного внеску) - пенсіонерів за віком або інвалідів від 17.08.2017 інформаційна Взаємодія ДФС та ПФУ забезпечується на центральному рівні в електронній формі.
З 12.08.2013 вступив в силу Закон України від 04.07.2013 № 406-УII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи в Україні», функцію з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування покладено на Міністерство доходів і зборів України з 01.10.2023 року.
Право щодо визначення фізичних осіб підприємців, які відповідають всім вимогам зазначеним в частині четвертій статті 4 Закону №2464, та які є пенсіонерами за віком відповідно до Закону №1058, належить виключно ПФУ.
Згідно електронної бази даних «ІС Податковий блок» ФОП ОСОБА_1 станом на дату подання позовної заяви був зареєстрований в ДПІ у Солом`янському районі ГУ ДФС у м. Києві з 14.12.2016 року, з 01.01.2017 року на спрощеній системі оподаткування. Має статус « Пенсіонер, який досяг пенсійного віку», дата встановлення пенсії 10.03.2019.
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позивач звільняється від сплати єдиного внеску з 01.04.2019 року, а отже за позивачем правомірно обліковується заборгованість у сумі 7371,54 грн., яка підлягає сплаті на загальних підставах.
Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень, суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Згідно статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку, що адміністративний позов не підлягає до задоволення.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
ВИРІШИВ:
В задоволенні позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Шумей М.В.