Справа № 380/15520/24
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2025-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2025 рокуЛьвівСправа № 380/15520/24 пров. № А/857/4140/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючої судді: Матковської З.М.,

суддів: Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року у справі № 380/15520/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, (головуюча суддя першої інстанції Морська Г.М., час ухвалення не вказано, за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, місце ухвалення м. Львів, дата складання повного тексту 20 грудня 2024 року),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивачка), від імені якої діє адвокат Романко Володимир Рудольфович, звернулась до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі по тексту відповідач), у якій просила суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо ненарахування та невиплати підвищення до пенсії ОСОБА_1 в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком з часу звернення (11.06.2024) за перерахунком пенсії відповідно до пункту «г» ч. 1 статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України Львівської області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком, з часу звернення (11.06.2024) за перерахунком пенсії відповідно до пункту «г» ч. 1 статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

На обґрунтування позову позивачка зазначає, що ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою від 11.06.2024 про встановлення підвищення до пенсії, відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Однак, листом від 24.06.2024 № 16286-16898/3-52/8-1300/24 позивачку повідомлено, що у разі звернення із заявою встановленого зразка про перерахунок пенсії та оригіналами документів про визнання реабілітованою особою, орган Пенсійного фонду України прийме рішення про перерахунок (відмову в перерахунку) пенсії. А для призначення до пенсії підвищення згідно пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» надаються документи про визнання заявника реабілітованим або членом його сім`ї, якого було примусово переселено. Відтак, права на підвищення пенсії відповідно до згаданого закону позивачка не має.

Однак, позивачка вважає, що оскільки є особою, яка необґрунтовано зазнала політичних репресій і згодом була реабілітована, що підтверджується відповідним посвідченням, то згідно із вказаним законом має право на отримання підвищення до пенсії у розмірі 25 % мінімальної пенсії за віком.

Зважаючи на викладене, просить суд позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії ОСОБА_1 , у розмірі, передбаченому пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», із розрахунку 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок підвищення пенсії ОСОБА_1 в розмірі 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком, відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 11.06.2024.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн 96 коп.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржене рішення суду необхідно скасувати, як таке, що постановлене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи,

Апелянт зазначає, що відповідь на звернення позивачки від 24 червня 2024 року не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а носить лише інформаційний характер, оскільки не може бути предметом оскарження дій чи бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області. Крім того, скаржник наполягає на тому, що позивачка не зверталася із заявою про перерахунок пенсії відповідно до Порядку 22-1, а тому рішення про відмову у проведенні перерахунку пенсії відповідно до пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" Головне управління не приймало.

Апелянт посилається на норми законодавства про реабілітацію жертв політичних репресій, зокрема на Закони України № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", № 1788 "Про пенсійне забезпечення" та № 2325-VIII "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні". Вказує, що згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 654 "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян", підвищення для реабілітованих громадян, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, здійснюється у розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - 43,52 гривні. Водночас, зміни до постанови № 654 не внесено, а тому розміри підвищень не змінились.

Апелянт вказує, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області вважає, що діяло в межах своїх повноважень та на підставі чинних нормативно-правових актів України.

Враховуючи викладене, апелянт просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.12.2024 у справі № 380/15520/24 та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу позивачка не подала. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Суд встановив та з матеріалів справи слідує, що позивачка ОСОБА_1 є громадянкою України, перебуває на обліку у органах Пенсійного фонду України та одержує пенсію за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням НОМЕР_1 .

Позивачка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у місцях спецпоселення м. Воркута Комі АРСР, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 виданим 04 жовтня 1977 року, про що, у книзі реєстрації актів про народження, здійснено запис від 24 вересня 1958 року № 1195. Батьком позивачки зазначений ОСОБА_2 .

Відповідно до архівної довідки від 30 травня 1992 року № 4/5-26446 інформаційного центру Управління внутрішніх справ Львівської області ОСОБА_2 , 1914 року народження 25 листопада 1944 року Буським РО НКВС Львівської області був арештований. Знаходився під слідством до 1946 року. 17 квітня 1946 року із місць утримання під слідством м. Львова за рішенням органів НКВС, на підставі директиви від 30 серпня 1945 року № 149 виселений на спецпоселення з конфіскацією майна в Комі АРСР, як учасник УПА, з якого звільнений 07 серпня 1953 року, згідно з Постановою СМ СРСР від 07 жовтня 1951 року № 3857-1763сс.

На підставі ст. 3 Закону України від 17 квітня 1991 року «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» ОСОБА_2 реабілітований.

Львівська обласна рада 18 травня 2016 року видала позивачці посвідчення № 99/16-П, згідно із яким ОСОБА_1 має право на пільги, передбачені рішенням Львівської обласної ради та Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Позивачка 11 червня 2024 року звернулася до відповідача із заявою щодо встановлення підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Листом від 24 червня 2024 року № 16286-16898/З-1300-24 відповідач відмовив у підвищенні пенсії.

У листі зазначено наступне: «… Пенсійне забезпечення громадян в Україні здійснюється відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон 1058), Закону України від 05.11.1991 №1788-ХII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон 1788) та інших чинних нормативно-правових актів.

Згідно з пунктом «г» статті 77 Закону 1788 репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії підвищуються на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 №654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» (зі змінами) репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - 43,52 гривні.

…. у разі звернення із заявою встановленого зразка про перерахунок пенсії та оригіналами документів про визнання Вас реабілітованим, органом Пенсійного фонду України буде прийнято рішення про перерахунок (відмову в перерахунку) пенсії…».

Не погодившись із відмовою, позивачка звернулась до суду із цим позовом.

Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив, виходячи з тих підстав, що позивачка ОСОБА_1 належить до категорії членів сім`ї реабілітованої особи, які були примусово переселені, та має право на підвищення пенсії відповідно до пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Суд встановив, що позивачка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у місцях спецпоселення, під час перебування батька на засланні, проживала з ним однією сім`єю у спецпоселенні, куди її батька було переселено примусово, а тому відповідно до статті 1-3 Закону про реабілітацію є потерпілою від репресій як дитина репресованої особи, яка народилася на засланні.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач неправомірно відмовив позивачці у прийнятті документів та не розглянув заяву у межах вимог Закону № 1058 та Порядку № 22-1, припустившись формалізму. Встановлено, що позивачка 11 червня 2024 року звернулася до відповідача із заявою про перерахунок пенсії, яка містила всю необхідну інформацію, що передбачена заявою встановленого зразка, та додала необхідні документи. Однак відповідач листом від 24 червня 2024 року фактично відмовив у задоволенні заяви з мотивів того, що заява за формою не відповідає вимогам Порядку, хоча законодавство не встановлює реалізацію права на перерахунок пенсії виключно за заявою встановленого зразку. Крім того, матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем обов`язку щодо роз`яснення позивачу порядку звернення за перерахунком пенсії та надання відповідного бланку заяви.

Суд першої інстанції наголосив, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава, і за умови підтвердження того, що позивачка є членом сім`ї реабілітованої особи, держава в особі своїх органів не може відмовляти у наданні такого захисту з формальних надуманих підстав.

Таким чином, суд першої інстанції визнав протиправними дії відповідача щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії позивачці в розмірі 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком, зобов`язавши відповідача здійснити такий перерахунок з дати звернення 11 червня 2024 року.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Закон України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17.04.1991 №962-XII (далі - Закон №962-XII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає зміст нормативно-правових положень щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності через надання пільг і державної соціальної підтримки з метою ліквідувати наслідки беззаконня, допущені з політичних мотивів до громадян Української РСР, поновити їх права, встановити компенсації за незаконні репресії та пільги реабілітованим.

Згідно із статтею 1 Закону №962-XII, реабілітованими особами слід вважати осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25.12.1958, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.

Статтею 3 Закону № 962-XII встановлено, що реабілітації підлягають всі громадяни, заслані і вислані з постійного місця проживання та позбавлені майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями.

Так, вказане свідчить, що законодавець до реабілітованих осіб відносить як громадян, які необґрунтовано зазнали політичних репресій, так і примусово переселених осіб.

У статті 1-1 Закону №962-XII визначенні терміни, зокрема: вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР; депортація - примусове виселення народів, етнічних, етноконфесійних, соціальних або інших груп населення з місць їхнього постійного проживання з політичних, класових, соціальних, релігійних, національних мотивів; заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення; репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю були пов`язані спільним побутом.

Статтею 1-3 Закону № 962-XII визначено, що потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року №185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена.

Таким чином, положення вказаної вище норми визначають, що потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі: діти, які були переселені разом із батьками; діти, які народилися під час перебування репресованої особи на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю.

Отже, до членів сімей, яких було примусово переселено, належать й діти, які народилися на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю.

Як встановлено пунктом 6 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до пункту «г» статті 77 Закону №1788-XII, призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Апеляційний суд встановив, що батько позивачки ОСОБА_2 , перебував на спецпоселенні з 30 серпня 1945 року, і саме під час його перебування у місцях спецпоселення ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася його донька ОСОБА_1 .

Отже, що позивачка на час здійснення репресій проти її батька проживала з ним, як з репресованою особою, однією сім`єю безпосередньо у спецпоселенні, куди її батько був переміщений примусово.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачка відповідно до положень статті 1-3 Закону № 962-XII є особою, потерпілою від репресій, оскільки вона є дитиною репресованої особи, народженою на засланні.

Зважаючи на те, що позивачка належить до категорії громадян, членів сім`ї, висланих з постійного місця проживання, позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління, з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями, реабілітованої по статті 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», апеляційний суд вважає суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачка, як член сім`ї громадянина, який необґрунтовано зазнав політичних репресій та був реабілітований має право на підвищення пенсії на 25 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту «г» статті 77 Закону №1788-XII .

Аналогічний висновок містить постанова Верховного Суду від 13.05.2024 № 500/5507/23.

Стосовно твердження апелянта про те, що позивачка звернулась із заявою невстановленої форми, апеляційний суд зважає на наступне.

Згідно із частинами 1-3 статті 44 Закону №1058, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління ПФУ 25 листопада 2005 року № 22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846; далі - Порядок № 22-1) урегульовано питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій.

Пунктом 1.1 Порядку 22-1 визначено, що заява про призначення, перерахунок пенсії, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Згідно із абзацами 3, 6 пункту 4 Порядку 22-1, рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

За приписами пункту 2.13 Порядку 22-1, документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається посвідчення реабілітованого.

Для реабілітованих осіб, потерпілих від репресій, зазначених в пунктах 5-7 статті 2 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів - довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.

Також, заява про перерахунок пенсії може подаватись заявником разом зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів та придатні для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів), через вебпортал Пенсійного фонду України з використанням електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису.

Згідно із п. 3.3 Порядку № 22-1, орган, що призначає пенсію, надає: роз`яснення підприємствам, установам, організаціям та особам з питань призначення та виплати пенсій; у разі необхідності - бланки документів; допомогу особам, зазначеним у пунктах 1.1 і 1.2 розділу I цього Порядку, щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії; у разі необхідності - допомогу щодо визначення права на пенсію до звільнення особи з посади, яка дає право на її призначення.

Як встановлено п. 4.1, 4.3, 4.7 Порядку № 22-1, орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2) (п.4.1).

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (п.4.3).

Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. (п.4.7).

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що підставою для вчинення дій, спрямованих на перерахунок пенсії, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу ПФУ в установленому порядку.

Пенсійний фонд України, як орган державної влади, в силу вимог частини 2 статті 19 Конституції України, зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів зауважує та із матеріалів справи встановленою, що позивачка 11 червня 2024 року звернулася до відповідача із заявою про перерахунок пенсії, яку прийняв та зареєстрував 11 червня 2024 року за вхідним № 16898/3-1300-24.

До вказаної заяви позивачка додала: копію паспорта, копію посвідчення реабілітованої особи, копію пенсійного посвідчення, копію довідки про реабілітацію, копію свідоцтва про народження.

Отже, зі змісту заяви вбачається, що наявна у матеріалах справи заява містить всю необхідну інформацію для прийняття рішення про перерахунок пенсії, а тому у відповідача виник обов`язок щодо розгляду такої заяви по суті.

Також встановлено, що Відповідач листом від 24 червня 2024 року повідомив позивачку, що рішення про перерахунок (відмову у перерахунку) пенсії може бути прийняте лише після отримання заяви встановленого зразка.

Зі змісту листа вбачається, що, фактично, не зважаючи на посилання відповідача на Закон України Про звернення громадян», позивачці відмовлено у задоволенні заяви про перерахунок пенсії з мотивів того, що заява за формою та змістом не відповідає вимогам Порядку № 22-1, а також не зазначено про відсутність необхідних документів. Роз`яснено право позивача на звернення до суду в разі не згоди з цією відмовою.

Варто зауважити, що Закон № 1058 та Порядок №22-1 не встановлюють реалізацію права на перерахунок пенсії виключно за заявою встановлено зразка.

Також, матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем приписів п. 3.3 Порядку № 22-1 в частині роз`яснення позивачу порядку звернення за перерахунком пенсії та надання позивачу відповідного бланку заяви.

Апеляційний суд звертає увагу, що позивачка 24 січня 2022 року вже зверталась до пенсійного органу із аналогічною заявою встановленого зразка, проте рішенням Головного управлінням пенсійного фонду України в Луганській області від 25.01.2022 № 31 позивачці відмовлено у перерахунку пенсії, оскільки до заяви не додано титульного аркушу посвідчення, а саме посвідчення не відповідає зразку.

Необхідно звернути також увагу на те, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Тобто, у межах справи, що розглядається, та за умови підтвердження того, що позивачка є членом сім`ї реабілітованої особи, як громадянка України, ОСОБА_1 наділена правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних (надуманих) підстав.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 28 серпня 2018 року у справі № 175/4336/16-а, від 25 вересня 2018 року у справі № 242/65/17, від 06 березня 2019 року у справі № 242/3016/17.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідач неправомірно відмовив позивачці у прийнятті документів та не розглянув заяву у межах вимог Закону № 1058 та Порядку № 22-1. Отже, зазначаючи про недотримання порядку звернення до Пенсійного органу із заявою про перерахунок пенсії невстановленого зразку, пенсійний орган припустився формалізму.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 243/2677/15-а, від 19 лютого 2019 року у справі № 575/530/17.

Зважаючи на викладене вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії позивачці, як члену сім`ї особи, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у розмірі, передбаченому пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», із розрахунку 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком та зобов`язання провести такий перерахунок із дати звернення 11 червня 2024 року.

Суд апеляційної інстанції враховує, що згідно із п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, ухваливши судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскільки підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року у справі № 380/15520/24 без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуюча суддя З. М. Матковська
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін