Справа № 420/13320/25
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2025-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/13320/25

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Осіпова Ю.В.,

Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу адвоката Феклістова Олега Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року, прийнятого за правилами спрощеного позовного провадження суддею Стефановим С.О. в місті Одеса, по справі за адміністративним позовом Національної академії Національної Гвардії України до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Міністерство внутрішніх справ України, про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року до Одеського окружного адміністративного суду за допомогою системи «Електронний суд» надійшла позовна заява Національної академії Національної Гвардії України (далі Позивач, НА НГУ) до ОСОБА_1 (далі Відповідач, ОСОБА_1 ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Міністерство внутрішніх справ України (далі Третя особа, МВС України) із вимогами:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь НА НГУ суму заборгованості з відшкодування фактичних видатків, пов`язаних з його утриманням в НА НГУ у період з 05.08.2024 року по 04.04.2025 року, що становить 286 698, 43 грн..

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що Відповідача було відраховано з числа курсантів та направлено для проходження військової служби за призовом, під час мобілізації на особливий період до військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом з поданням рапорту із клопотанням про відрахування з навчання у навчальному закладі та з числа курсантів через небажання продовжувати навчання (за власним бажанням) на підставі ч. 11 ст. 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у Відповідача виникло зобов`язання відшкодувати Позивачу витрати, пов`язаних з його утриманням у закладі вищої освіти. Враховуючи, що Відповідачем кошти у добровільному порядку не відшкодовані, Позивач звернувся до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.06.2025 року позов задоволено, а саме:

- стягнуто з ОСОБА_1 на користь НА НГУ суму заборгованості з відшкодування фактичних видатків, пов`язаних з його утриманням в НА НГУ за період з 05.08.2024 року по 04.04.2025 року у розмірі 286 698, 43 грн..

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник Позивача звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає його таким, що винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, та без повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення та винести нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що матеріали справи не містять доказів того, що Відповідача було ознайомлено із розрахунком спірних витрат та запропоновано добровільно відшкодувати такі витрати у встановлений та повідомлений термін (строк або дату), а також не містять доказів самої відмови Відповідача добровільно відшкодувати витрати, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі (далі ВНЗ). В свою чергу, саме із відмовою добровільно відшкодувати витрати на утримання у ВНЗ, законодавцем пов`язано можливість звернення відповідного ВНЗ із позовом про стягнення такого відшкодування у судовому порядку.

Більш того, Відповідач не отримував і не міг отримати претензію Позивача про стягнення суми витрат, пов`язаних з утриманням у ВНЗ від 10.04.2025 року № 84/1/1/7-203-2025, оскільки така була надіслана за зареєстрованим місцем проживання Відповідача, хоча останній з 05.04.2025 року перебував на військовій службі у ВЧ НОМЕР_1 НГУ, про що Позивачу було відмово. В свою чергу, Відповідач не відмовлявся добровільно відшкодувати витрати, пов`язаних з його утриманням у ВНЗ.

До цього ж сторона вважає передчасним звернення Позивача до суду з цим позовом, адже позов було подано до закінчення 10-денного строку з моменту отримання Відповідачем претензії на добровільне відшкодування коштів.

Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції розглянув і вирішив справу за відсутності Відповідача, щодо якого немає відомостей про належне повідомлення про розгляд справи, чим порушив норми процесуального права, основні засади (принципи) адміністративного судочинства та процесуальні права Відповідача.

26.09.2025 року за допомогою системи «Електронний суд» Позивач подав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому йдеться про законність оскаржуваного судового рішення, прийнятого з урахуванням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а також із повним з`ясуванням усіх обставин, які мали значення для справи. Тому просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Дана справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Положеннями ч. 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів, 05.08.2024 року між Міністерством внутрішніх справ України в особі начальника Національної академії Національної гвардії України генерал-лейтенанта ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Національній гвардії України курсантами Національної академії Національної гвардії України (далі Контракт).

За умова Контракту, ОСОБА_1 вважається ознайомленим із законами та іншими нормативно-правовими актами, які регулюють порядок проходження військової служби (навчання), і добровільно взяв на себе зобов`язання, зокрема:

- проходити військову службу (навчання) у Національній академії Національної гвардії України протягом строку Контракту відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулюють порядок проходження військової служби, та цим Контрактом;

- відшкодувати Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з утриманням в Академії, в якій проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання Контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби після закінчення вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти у випадках, визначених частиною 10 статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

05.08.2024 року на підставі наказу начальника НА НГУ (по стройовій частині) від 05.08.2024 року № 231 Відповідача зараховано до списків перемінного складу та на всі види забезпечення, призначено на посаду курсанта та вважається таким, що уклав контракт про проходження військової служби (навчання) у Національній гвардії України курсантами Національної академії Національної гвардії України строком на період навчання, зарахованого на денну форму навчання на здобуття ступеня вищої освіти бакалавра тактичного рівня підготовки за спеціальністю 251 «Державна безпека», освітня програма «Робота з персоналом у підрозділах НГУ».

16.02.2025 року Відповідач звернувся до керівництва НА НГУ із рапортом, в якому клопотав про його відрахування з навчального закладу через небажання продовжувати навчання (за власним бажанням) на підставі ч. 11 ст. 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Своє рішення пояснив тим, що не встигаю за програмою навчання та не бачить себе офіцером у майбутньому. З вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 року № 964 «Про затвердження Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладах вищої освіти» ознайомлений.

24.02.2025 року на засіданні вченої ради НА НГУ розглядалося питання про відрахування курсантів, які не бажають продовжувати навчання, а саме Відповідачем, та було ухвалено рішення про дострокове припинення (розірвання) контракту про проходження військової служби (навчання) у НА НГУ, що підтверджується витягом з рішення № 4 від 24.02.2025 року.

Наказом начальника НА НГУ № 217 від 28.02.2025 року введено в дію рішення засідання вченої ради Академії від 24.02.2025 року № 4.

Наказом начальника НА НГУ № 297 від 18.03.2025 року про висновки службового розслідування за фактом небажання продовжувати навчання молодшим сержантом ОСОБА_1 наказано, зокрема:

- факт небажання продовжувати навчання Відповідачем вважати таким, що підтвердився;

- задовільнити рапорт Відповідача та відрахувати з вищого військового навчального закладу за наявності підстав, передбачених частиною 11 статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

- начальнику відділу кадрової роботи підготувати проект наказу начальника Академії по особовому складу про відрахування Відповідача з НА НГУ та переміщення для подальшого проходження військової служби за контрактом, до військової частини НОМЕР_1 ;

- начальникам відділення (служб) забезпечення провести розрахунки фактичних витрат, пов`язаних з утриманням Відповідача в НА НГУ відповідно до «Порядку розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих військових навчальних закладах», затвердженого наказом № 419/831/240/605/537/219/534 від 16.07.2007 року (термін виконання протягом доби після виключення військовослужбовця зі списків особового складу Академії);

- начальникові гуманітарного факультету забезпечити подання до юридичного відділу Академії копії цього службового розслідування та документів необхідних для організації претензійно-позовної роботи з відшкодування витрат пов`язаних з утримання Відповідача у закладі вищої освіти (термін виконання протягом доби після виключення військовослужбовця зі списків особового складу Академії).

Наказом начальника НА НГУ від 21.03.2025 року № 10 о/с (по особовому складу) достроково припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби (навчання) курсантів з Відповідачем відповідно до ч. 11 ст. 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через небажання продовжувати навчання (за власним бажанням), відраховано з навчання та вважати таким, що проходить військову службу за призовом, під час мобілізації на особливий період.

На підставі наказу начальника НА НГУ (по стройовій частині) від 04.04.2025 року № 99, достроково припинено (розірвано) контракт з Відповідачем про навчання, виключено зі списків змінного складу Академії та всіх видів забезпечення з підстав, передбачених частиною 11 (через небажання продовжувати навчання) статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», переміщеного наказом командувача НГУ від 28.03.2025 року № 98 о/с для подальшого проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, до військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ), з 04.04.2025 року.

Також на підставі вищезазначеного наказу, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 року № 964 «Про затвердження Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладах вищої освіти», наказано провести утримання фактичних витрат згідно з нормами утримання курсантів та розрахунків фактичних видатків державного бюджету, яка у загальному розмірі становить 286 698, 43 грн. з яких: по КЕКВ-2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців» у розмірі 222 928, 49 грн., по КЕКВ-2210 «Предмети, матеріали, обладнання та інвентар, в тому числі м`який інвентар та обмундирування» у розмірі 17 898, 60 грн., по КЕКВ-2220 «Оплата медикаментів та перев`язувальних матеріалів» у розмірі 5 284, 43 грн., по КЕКВ-2230 «Продукти харчування» у розмірі 23 712, 35 грн., по КЕКВ-2271, 2272, 2273, 2275 «Оплата комунальних послуг та спожитих енергоносіїв» у розмірі 16 874, 56 грн..

При цьому, розрахунки фактичних витрат, пов`язаних з утриманням Відповідача в НА НГУ були проведені відповідними начальниками відділень(служб) забезпечення на виконання наказу начальника НА НГУ № 297 від 18.03.2025 року про висновки службового розслідування за фактом небажання продовжувати навчання молодшим сержантом ОСОБА_1 , про що складено відповідні довідки, а саме:

- начальником фінансового відділу (головним бухгалтером) складено довідку з розрахунком фактичних витрат державного бюджету по КЕКВ-2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців», які підлягають відшкодуванню Відповідачем за період навчання з 05.08.2024 року по 04.04.2025 року, становлять 222 928, 49 грн., з якою Відповідача було ознайомлено та з якою був згоден, про що свідчить підпис останнього;

- начальником продовольчої служби тилу складено довідку-розрахунок № 476 за харчування військовослужбовців в період з 21.08.2024 року по 31.12.2024 року, за якою на харчування Відповідача за цей період витрачено 14 321, 82 грн., та довідку-розрахунок № 477 за харчування військовослужбовців в період з 01.01.2025 року по 03.04.2025 року, за якою на харчування Відповідача за цей період витрачено 9 390, 53 грн., що взагалі становить 23 712, 35 грн.;

- начальником квартирно-експлуатаційної служб складено довідку з розрахунком фактичних витрат державного бюджету, які підлягають відшкодуванню Відповідачем за період навчання з 21.08.2024 року по 04.04.2025 року, становлять 16 874, 56 грн., з якою Відповідача було ознайомлено, про що свідчить підпис останнього, проте «згоден» було закреслено;

- начальником медичної служби відділу тилового забезпечення складено список медикаментів, витрачених на Відповідача по медичній частині для медичного забезпечення під час лікування в лазареті медичної частини з 05.08.2024 року по 04.04.2025 року, які підлягають відшкодуванню Відповідачем, становлять 5 284, 43 грн., з яким Відповідача було ознайомлено, про що свідчить підпис останнього, проте «згоден» було закреслено;

- начальником речової служби складено довідку-розрахунок № 38 на утримання вартості речового майна, яке було отримано Відповідачем за період навчання з 2024 року по 2025 рік, становлять 17 898, 60 грн., з якою Відповідача було ознайомлено, про що свідчить підпис останнього та зазначено, що кількість предметів, час видачі та суму до утримання вказано правильно.

В свою чергу, Відповідач, будучи обізнаним про необхідність відшкодування витрат на утримання у вищому військовому навчальному закладі, підписав витяг з Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладах вищої освіти від 24.02.2025 року, а також заяву-зобов`язання від 03.04.2025 року, які підтверджують ознайомлення із розміром, підставами та порядком відшкодування витрат, а також про те, що у разі відмови від добровільного відшкодування зазначених витрат, буде здійснено примусове стягнення зазначеної заборгованості у судовому порядку.

14.04.2025 року поштовим відправленням Позивач надіслав за місцем реєстрації Відповідача претензію від 10.04.2025 року № 84/1/1/7-203-2025 про стягнення суми витрат, пов`язаних з утриманням у закладі вищої освіти, відповідно до якої вимагалось протягом 10 днів з дня отримання цієї претензії сплатити заборгованість вартості витрат, пов`язаних з утриманням у закладі вищої освіти в сумі 286 698, 43 грн., проте така повернулася до Позивача за закінченням терміну зберігання.

Оскільки ОСОБА_1 не відшкодував у добровільному порядку витрати, пов`язаних з утриманням у закладі вищої освіти, а наявна заборгованість по відшкодуванню з цих витрат завдає шкоду державному бюджету та тягне за собою порушення економічних та оборонних інтересів держави, тому НА НГУ звернулося до суду з даним позовом для стягнення такої заборгованості у примусовому порядку.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що після розірвання контракту з Позивачем, у зв`язку з небажанням продовжувати навчання, у Відповідача виник обов`язок по відшкодуванню витрат, пов`язаних з його утриманням у зазначеному закладі вищої освіти, про що Відповідач був обізнаний. Оскільки матеріалами справи підтверджено існування за Відповідачем боргу у розмірі 286 698, 43 грн., доказів самостійної його сплати Відповідачем до суду не надано, відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 11 КАС України передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Положеннями ч. 10 ст. 171 КАС України встановлено, що ухвала про відкриття провадження у справі постановляється з додержанням вимог ст. 126 цього Кодексу.

Якщо суд в ухвалі про відкриття провадження у справі за результатами розгляду відповідного клопотання позивача вирішує розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, суд визначає строк відповідачу для подання заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, який не може бути меншим п`яти днів з дня вручення ухвали (ч. 12 ст. 171 КАС України).

Разом з тим, ч. 1 ст. 174 КАС України зазначено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 251 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів, ухвала про відкриття провадження була надіслана судом першої інстанції за місцем реєстрації проживання Відповідача, а саме за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом з тим, як вже зазначалось вище, на підставі наказу начальника НА НГУ (по стройовій частині) від 04.04.2025 року № 99, було достроково припинено (розірвано) контракт з Відповідачем про навчання, виключено останнього зі списків змінного складу Академії та всіх видів забезпечення з підстав, передбачених частиною 11 (через небажання продовжувати навчання) статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», переміщеного наказом командувача НГУ від 28.03.2025 року № 98 о/с для подальшого проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, до військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ), з 04.04.2025 року.

Тобто, починаючи з 04.04.2025 року Відповідач не перебував та не проживав за місцем реєстрації проживання, оскільки знаходився на дійсній військовій службі за призовом під час мобілізації, на особливий період, у Військовій частині НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ), до якої було переміщено останнього самим Позивачем для подальшого проходження військової служби.

У зв`язку з чим, ухвала суду першої інстанції не була отримана Відповідачем та повернута за зворотною адресою до суду у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Зазначене також підтверджується відомостями з офіційного сайту УкрПошти за трекингом: 888.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до положень ч. 1 ст. 130 КАС України, процесуальне право на виклик відповідача за допомогою оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України виникає у суду виключно у випадку, коли зареєстроване місце проживання (перебування) такого учасника справи невідоме.

Водночас, матеріали справи містять поштову адресу місця реєстрації проживання Відповідача, а також найменування військової частини, в якій Відповідач проходив військову службу на час відкриття провадження у даній справі та місця її базування.

Інші докази щодо отримання Відповідачем копії ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 02.05.2025 року про відкриття провадження по справі № 420/13320/25 або будь-які інші докази на підтвердження обізнаності Відповідача щодо розгляду даної справи у суді, в матеріалах справи не містять.

Отже, ОСОБА_1 не був повідомлений та обізнаний про розгляд даної справи, тим паче в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, по якій він виступає в якості відповідача по справі.

Таким чином, суд першої інстанції порушив право Відповідача на участь у судовому розгляді, не забезпечив йому можливості надати суду докази та навести доводи, чим порушив вимоги статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини стосовно повідомлення сторін при вирішенні спору щодо їх прав та обов`язків цивільного характеру. У рішенні Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2018 року у справі «Созонов та інші проти України» зазначено, що на національні суди покладається обов`язок чи були судові повістки або інші документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, зафіксувати таку інформацію у тексті рішення (параграф 8).

Як визначено п. 3 ч. 3 ст. 317 КАС України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Наведені положення процесуального закону, обставини справи щодо неналежного повідомлення Відповідача про факт розгляду справи свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що за частиною 3 статті 317 КАС України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду.

Разом з тим, щодо суті спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так, як з`ясовано колегією суддів, спірним питанням у даній справі, що розглядається, є відшкодування ОСОБА_1 на користь НА НГУ витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому військовому закладу.

Вирішуючи спірне питання, судова колегія виходить з таких підстав.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII).

Як передбачено ч.ч. 1 та 6 ст. 2 Закону № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

До видів військової служби належить, зокрема, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти.

За приписами п. 3 ч. 1, абз. 1 ч. 3 ст. 24 Закону № 2232-XII визначено, що початком проходження військової служби вважається день призначення на посаду курсанта закладу фахової передвищої військової освіти, вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних.

Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Положеннями абз. 2 ч. 1, ч. 5 та ч. 10 ст. 25 Закону № 2232-XII передбачено, що підготовка громадян України, прийнятих на військову службу за контрактом, може здійснюватися у закладах фахової передвищої військової освіти, вищих військових навчальних закладах, навчальних частинах (центрах), військових частинах шляхом навчання на спеціальних курсах підготовки. Порядок та умови направлення, проходження військової служби громадянами України під час такої підготовки визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України.

З громадянами України - курсантами закладу фахової передвищої військової освіти, вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти укладається контракт про проходження військової служби (навчання) на строки, передбачені абзацом четвертим частини другої статті 23 цього Закону.

Курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану - за його наявності), в інших випадках, передбачених законом, та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб сержантського, старшинського або офіцерського складу після закінчення відповідно закладу фахової передвищої військової освіти, вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти відповідно до підпунктів «д», «е», «з», «и» пункту 1, підпунктів «д», «е», «ж», «з» пункту 2 та підпункту «в» пункту 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці заклади освіти, витрати, пов`язані з їх утриманням у закладі фахової передвищої військової освіти, вищому військовому навчальному закладі, військовому навчальному підрозділі закладу вищої освіти, відповідно до порядку та умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Аналіз вищевикладених норм дає підстави для висновку, що дострокове розірвання контракту курсанта з Міністерством Збройних Сил України, тягне за собою обов`язок відшкодування Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрат пов`язаних з утриманням таких курсантів у вищому навчальному закладі.

Як свідчать матеріали справи, Контракт, який укладений між ОСОБА_1 з МВС України в особі начальника НА НГУ, достроково був розірваний «через небажання продовжувати навчання».

Щодо порядку відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, то механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищому навчальному закладі визначає Порядок відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладах фахової передвищої військової освіти, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 року № 964 (далі Порядок № 964).

Пунктом 3 Порядку № 964 встановлено, що відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних із: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг.

Порядок розрахунку витрат встановлюється Міноборони та центральними органами виконавчої влади, яким підпорядковані заклади фахової передвищої військової освіти, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти.

Пунктом 6 Порядку № 964 передбачено, що у разі відмови курсанта або особи офіцерського складу добровільно відшкодувати витрати таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Так, як вже зазначалось вище, за умовами Контракту Відповідач зобов`язався відшкодувати Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з його утриманням в Академії, в якій проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання Контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби після закінчення вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти у випадках, визначених частиною 10 статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Тобто, з власноручно підписаного Відповідачем Контракту він був обізнаний щодо наявності у нього обов`язку із відшкодування витрат за навчання у навчальному закладі у разі дострокового розірвання контракту.

З наведеного висновується, що відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання у вищому військовому навчальному закладі попередньо передбачено умовами Контракту про проходження військової служби (навчання) у Національній академії Національної гвардії України в разі дострокового розірвання, укладеного між Міністерством внутрішніх справ України (в особі НА НГУ) і Відповідачем.

Отже, Відповідач, підписавши вищезазначений Контракт, взяв на себе дані зобов`язання щодо відшкодування витрат (коштів) державі в разі дострокового розірвання Контракту та був заздалегідь проінформований щодо цього питання.

Незважаючи на вказане, Контракт припинив чинність 04.04.2025 року за ініціативою Відповідача через відмову від подальшого продовження навчання.

Разом з цим Відповідача було ознайомлено із розміром витрат на його утримання у ВНЗ, про що свідчить його особистий підпис на відповідних довідках-розрахунків, складених начальниками відділень (служб) забезпечення на виконання наказу начальника НА НГУ № 297 від 18.03.2025 року про висновки службового розслідування за фактом небажання продовжувати навчання молодшим сержантом ОСОБА_1 , з яких витрати з грошового забезпечення 222 928, 49 грн., з продовольчого забезпечення протягом навчання 23 712, 35 грн., з речового забезпечення 17 898, 60 грн., з послуг за споживання комунальних послуг 16 874, 56 грн. та з медичного забезпечення 5 284, 43 грн..

Вказане спростовує доводи апеляційної скарги про те, що Відповідача не було письмово ознайомлено із розрахунком відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням у ВНЗ, оскільки на кожній довідці-розрахунку присутній підпис самого Відповідача напроти графи «ознайомлений».

При цьому слід зауважити, що Відповідач не погодився із нарахованими сумами за спожиті комунальні послуги у розмірі 16 874, 56 грн. та з медичного забезпечення у розмірі 5 284, 43 грн., що відображено на відповідних довідках у вигляді закреслення «згоден», проте матеріалами справи не містять доказів з приводу оскарження Відповідачем цих сум.

Отже, сума заборгованості по витратам, пов`язаних з утриманням Відповідача у ВНЗ становить 286 698, 43 грн. (222 928, 49 + 23 712, 35 + 17 898, 60 + 16 874, 56 + 5 284, 43), однак відомостей про відшкодування наявної у Відповідача заборгованості, на момент розгляду справи, матеріали справи не містить.

Таким чином, враховуючи вищевикладені норми та небажання Відповідача продовжувати навчання у НА НГУ він зобов`язаний компенсувати витрати, пов`язані з його утриманням у зазначеному навчальному закладі вищої освіти у вказаному розмірі, а згідно підписаної ним 03.04.2025 року заяви-зобов`язання, погодився з таким розрахунок та був ознайомлений із наслідками у випадку невідшкодування таких витрат.

Крім того, апеляційний суд зазначає, у справі «Chitos проти Греції» (рішення від 04.06.2015 року, заява № 51637/12) ЄСПЛ зазначав, що заявник не може правомірно стверджувати, що не знав принципу і обсягу зобов`язання, яке він взяв на себе, обравши кар`єру офіцера і військового лікаря. Однією з головних переваг вступу до армії було безкоштовне навчання. Дійсно, збройні сили беруть на себе вартість усього навчання такої особи, сплачують їй платню і надають соціальне забезпечення як кадровому офіцеру. Натомість від офіцера після отримання диплома вимагається взяти на себе зобов`язання служити у відповідному званні певну кількість років.

ЄСПЛ Вважає, що накладене на кадрових офіцерів зобов`язання після завершення навчання нести службу протягом певного строку є невід`ємним від покладеного на них завдання. Обчислення строку дії контрактів офіцерів, які отримали освіту коштом армії, і умови розірвання таких контрактів належать до розсуду держави.

Вимога держави повернути кошти, витрачені на навчання офіцерів і військових медиків, а також на їх забезпечення відповідно до потреб, виправдовують заборону розривати контракт протягом певного строку і встановлення відшкодування витрат, яких зазнала держава протягом років навчання. Зобов`язання військових лікарів, які бажають піти у відставку до завершення контракту, сплатити державі певну суму на відшкодування витрат, понесених на їх навчання, цілком виправдовується перевагами, яких не мають цивільні студенти у сфері медицини, зокрема забезпеченим працевлаштуванням, отриманням платні тощо. Сам принцип відкупу років, які залишається відслужити, не становить порушення принципу пропорційності.

У справі «Lazaridis проти Греції» (рішення від 12.01.2016 року, заява № 61838/14) заявник (лікар, підполковник армії) подав клопотання про його дострокове відрахування з армії. Генеральний штаб армії зобов`язав заявника виплатити державі відшкодування у сумі 121 321,72 євро як компенсацію за дострокове звільнення. Заявник оскаржив таке рішення до суду. Суд відхилив його скаргу, у зв`язку із тим, що заявник, отримавши відповідну освіту, зобов`язався відслужити в армії дев`ятнадцять років і вісімнадцять днів, але він прослужив лише чотирнадцять років, два місяці та шість днів. Заявник оскаржив це рішення національного суду.

ЄСПЛ дійшов висновку, що зобов`язання військових лікарів, які бажали залишити армію до закінчення строку виконання обов`язку, відшкодувати державі витрати, понесені на їх навчання, було цілком виправданим з огляду на привілеї, якими вони користувалися порівняно із цивільними студентами-медиками. Особа, яка вступає на навчання до Військової академії, усвідомлює, що аналогом безкоштовної освіти, винагороди та соціальних переваг, якими користується така особа в силу свого військового статусу, є зобов`язання служити в рядах армії протягом визначеного періоду після закінчення навчання.

Обов`язок офіцерів армії нести службу протягом визначеного періоду після завершення їх підготовки відповідає встановленій меті, а тривалість цього періоду визначається на розсуд держав. Саме за допомогою військових установ особи отримують загальну медичну освіту, відповідну спеціалізацію, а також мають можливість займатися приватною медициною в неробочий час. Таким чином, сам принцип викупу решти років служби не порушує принцип пропорційності.

В аналогічній справі «Charalambos Pierrakos проти Греції» (рішення від 26.05.2020 року, заява № 51743/17) суд постановив, що обов`язок медичних працівників, які хотіли б покинути збройні сили держави до закінчення терміну служби, виплачувати державі певні суми відшкодування витрат на навчання є повністю виправданим з урахуванням привілеїв, якими вони користуються в порівнянні зі студентами в галузі цивільної медицини. Особі, яка зараховується на навчання до військового закладу освіти, відомо, що у разі безкоштовного навчання, виплати винагороди за службу та у зв`язку з військовим статусом, вона зобов`язується служити в армії протягом відповідного періоду після закінчення навчання. Такий обов`язок відповідає загальновизнаній меті, а тривалість цього періоду визначається на розсуд держав. Саме військові абітурієнти, які вивчали медицину та здобували відповідну спеціалізацію мали можливість займатися приватною медичною практикою. Таким чином, принцип відшкодування (викупу) решти років служби не порушує принцип пропорційності (дивитись згадувану вище справу «Chitos проти Греції», п.п. 92-100). Ці міркування застосовні і в даному випадку.

У справі «Yanaюэk проти Туреччини» (рішення від 06.01.1993 року заява № 14524/89) щодо права на освіту ЄСПЛ зазначив, що гарантування права на освіту не виключає застосування дисциплінарних стягнень; встановлені обмеження у справі заявника щодо права на освіту у Військовій академії не обмежують його право на освіту у цивільних навчальних закладах.

Щодо захисту права власності у рішенні ЄСПЛ вказано, що у заявника виник борг перед державою щодо відшкодування плати за навчання, харчування, проживання у разі невиконання обов`язку стосовно проходження військової служби в армії у встановлений законодавством період. Комісія вважає, що обов`язок здійснити такі відшкодування після відрахування з навчального закладу не порушує права заявника відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

Тож, ураховуючи норми національного законодавства та усталену практику ЄСПЛ у розгляді подібних спорів можна дійти висновку, що обов`язок особи, яка зобов`язалась відпрацювати за направленням після завершення її навчання за рахунок коштів держави, не передбачає втручання у її права, гарантовані статтею 4 Конвенції щодо заборони примусової чи обов`язкової праці. ЄСПЛ підкреслює, що не кожна праця, яку вимагають від особи під загрозою «покарання», становить заборонену цим положенням «примусову чи обов`язкову працю». Варто врахувати, зокрема, характер і обсяг даної діяльності, вільне укладення відповідних домовленостей (угод) у зв`язку із чим особа усвідомлює принцип і обсяг свого зобов`язання, яке вона бере, отримуючи безкоштовну освіту тощо. Такі обставини дозволяють відрізнити «примусову працю» від роботи, якої можна розумно вимагати за відповідних обставин. У протилежному випадку ЄСПЛ застосовує поняття «непропорційний тягар» та перевіряє, чи на особу було накладено такий тягар, що є єдиним чинником, на підставі якого ЄСПЛ може встановити порушення пункту 2 статті 4 Конвенції.

Обов`язок особи відшкодувати на користь держави кошти, витрачені на її навчання (пов`язані із цим витрати, їх окремі види тощо) за невиконання вимоги про відпрацювання за направленням не є втручанням у право власності особи, гарантоване статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції, та не становить порушення принципу пропорційності. Відповідно до практики ЄСПЛ такі суми відшкодування на корить держави можуть визначатись з урахуванням вартості навчання, виплат на утримання особи, яка навчається (наприклад, вартість проживання, їжі та обладнання, наданих особі під час навчання), субсидованої державою стипендії особі, яка навчається.

Стаття 2 Протоколу № 1 до Конвенції захищає та гарантує загальне особисте право особи на освіту. Держави не зобов`язуються організовувати за власний кошт або субсидувати освіту визначеного виду або рівня. Водночас, держава не зобов`язана виключно утримуватись від порушень цього права, а несе й відповідні позитивні зобов`язання, аби забезпечити дотримання права, захищеного статтею 2 Протоколу № 1 до Конвенції. Відповідні обмеження не повинні звужувати згадане право настільки, щоб порушити його сутність і позбавити його ефективності. Такі обмеження мають бути передбачуваними для зацікавленої особи і переслідувати законну мету.

За такого правового підходу ЄСПЛ, який кореспондує усталеній та послідовній практиці Верховного Суду у справах аналогічної категорії, підхід до вирішення спорів щодо відшкодування особами, які навчаються у вищих військових навчальних закладах за рахунок державного бюджету, витрат на їх навчання у зв`язку з невиконанням ними умов договору (контракту) має бути однаковим, інший підхід може призвести до дискримінації.

Отже, в контексті обставин цієї справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо наявності підстав для відшкодування Позивачу витрат, пов`язаних з утриманням Відповідача у ВНЗ.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що аналіз заяви-зобов`язання спростовує доводи апеляційної скарги в частині відсутності відмови Відповідача від добровільного відшкодування боргу, а також подальші доводи, пов`язані з правильністю ведення Позивачем досудового врегулювання спору шляхом направлення претензії. З тексту заяви-зобов`язання встановлено, що вона складається з декількох розділів: установчих даних боржника, повідомлення про ознайомлення з розрахунками фактичних видатків державного бюджету у вищому навчальному закладі (підписано Відповідачем із позначкою «не згоден»), повідомлення про ознайомлення з приписами ч. 10 ст. 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (підписано Відповідачем), повідомлення про ознайомлення про порядок дій у разі відмови від відшкодування боргу у добровільному порядку (підписано Відповідачем), повідомлення про прийняття на себе зобов`язання добровільно відшкодувати витрати (підписано Відповідачем з позначкою «не зобов`язуюсь», що фактично вказує на висловлювання відмови від добровільної сплати боргу).

Поряд з цим слід звернути увагу також на той факт, що розрахунки витрат із зазначенням складових за видами забезпечення були доведені до відома Відповідача під час відрахування його з НА НГУ із врученням йому других примірників таких розрахунків. На кожному з них міститься напис «з розрахунком ознайомлений», засвідчений власним підписом Відповідача. Цей факт спростовує доводи апелянта про те, що на час відрахування з НА НГУ Відповідач заперечував проти порядку проведення розрахунку витрат, а також проти сум, які в результаті цих розрахунків склали загальну суму боргу. Тобто, станом на дату виключення Відповідача зі списків особового складу НА НГУ, він не заперечував суму боргу і висловив відмову у добровільній сплаті його, відмовившись від підписання заяви-зобов`язання у відповідному розділі. Такі обставини справи указують на дотримання Позивачем порядку ведення претензійно-позовної роботи зі стягнення з відрахованого курсанта витрат на утримання його у закладі вищої освіти.

Щодо твердження апелянта про передчасність звернення Позивача до суду з цим позовом, судова колегія вважає їх необґрунтованими, які направлені на ухилення Відповідача від виконання свого обов`язку на відшкодування Позивачу витрат, пов`язаних з його утриманням у ВНЗ, адже для спорів про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, підлягають застосуванню приписи частини 5 статті 122 КАС України, що передбачає місячний строк для звернення до суду з такими позовами. В даному випадку Відповідач відмовився від добровільної сплати боргу у заяві-зобов`язання від 03.04.2025 року, а даний позов надійшов до суду першої інстанції 30.04.2025 року, тобто в межах місячного строку, та на думку суду, цього строку майже достатньо для добровільного виконання свого обов`язку з відшкодування Позивачу витрат, пов`язаних з його утриманням у ВНЗ.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що сума заборгованості з відшкодування фактичних видатків, пов`язаних з утриманням Відповідача в НА НГУ за період з 05.08.2024 року по 04.04.2025 року складає 286 698, 43 грн. та вказана заборгованість Відповідачем не сплачена, відповідно адміністративний позов є законним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України).

В свою чергу, як визначено п.п. 1, 3 та 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції правильно вирішено справу по суті, проте допущено порушення норм процесуального права, яке є обов`язковою підставою для скасування рішення, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняття нового судового рішення про задоволення заявлених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Феклістова Олега Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду 30 червня 2025 року по справі за адміністративним позовом Національної академії Національної Гвардії України до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Міністерство внутрішніх справ України, про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладім скасувати та прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов Національної академії Національної Гвардії України задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, паспорт № НОМЕР_2 , орган, що видав 5128, дата видачі 26.05.2016 року, РНОКПП: НОМЕР_3 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_2 ) на користь Національної академії Національної гвардії України (реквізити для сплати: , р/р UA1015295, МФО 820172, ДКСУ м. Київ) суму заборгованості з відшкодування фактичних видатків, пов`язаних з утриманням в Національній академії Національної гвардії України за період з 05.08.2024 року по 04.04.2025 року у розмірі 286 698 (двісті вісімдесят шість тисяч шістсот дев`яносто вісім) гривень 43 копійки.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: М.П. Коваль

Суддя: Ю.В. Осіпов

Суддя: В.О. Скрипченко