Справа № 380/6521/25
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2025 року м. Львівсправа № 380/6521/25

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивачка) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (відповідач-2), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову у призначенні пенсії (номер справи 38) від 22 листопада 2024 року, яким відмовлено в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову у призначенні пенсії (номер справи 38) від 12 лютого 2025 року, яким відмовлено в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з дня звернення за пенсією - 25 жовтня 2024 року;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що рішеннями Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 22 листопада 2024 року № 38 та від 12 лютого 2025 року № 38, прийнятими за принципом екстериторіальності (далі також оскаржувані/спірні рішення), їй відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) у зв`язку з відсутністю у неї необхідного страхового стажу, передбаченого частиною першою вказаної статті. У спірних рішеннях зазначено, що страховий стаж позивачки становить 30 років 06 місяців 12 днів за необхідних 31 року, а право на пенсійну виплату вона набуде з 20 серпня 2027 року або у разі набуття необхідного страхового стажу.

Позивачка не погоджується із такими рішеннями відповідача-1, вважає їх протиправними, позаяк відповідно до записів у трудовій книжці її страховий стаж на дату звернення до пенсійних органів становить 31 рік 01 місяць 20 днів, що є достатнім для призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058. Натомість відповідач-1 безпідставно не зарахував до страхового стажу позивачки, що дає право на призначення пенсії, період з лютого по серпень 2006 року, оскільки відсутність у Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відомостей про нарахування та сплату страхових внесків не є підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу відповідних періодів трудової діяльності, що узгоджується зі сталою позицією Верховного Суду. Крім того, після отримання рішення відповідача-1 від 22 листопада 2024 року № 38 про відмову в призначенні пенсії позивачка вирішила набути страховий стаж, для чого оформила заяву про приєднання до типового договору про добровільну сплату страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 04 лютого 2025 року, уклала відповідний типовий договір та здійснила одноразову сплату на рахунок Пенсійного фонду України у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування 12320,00 грн добровільного внеску (за 07 місяців страхового стажу), після чого 05 лютого 2025 року повторно звернулася із заявою та необхідними документами про призначення пенсії за віком з урахуванням вже докупленого страхового стажу, проте отримала повторне рішення відповідача-1 від 12 лютого 2025 року № 38 про відмову в призначенні пенсії, яке, як і попереднє рішення, вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

З огляду на вказане за захистом свого порушеного права на пенсійне забезпечення, позивачка звернулася з цим позовом до суду, який просить задовольнити повністю.

Позиція відповідача-1 викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач-1 вказує, що спірні рішення про відмову в призначенні позивачці пенсії є правомірними, адже страховий стаж позивачки становить 30 років 06 місяців 12 днів за необхідних 31 року, тобто у позивачки недостатньо страхового стажу. Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 у період роботи з 01 лютого 2006 року по 28 лютого 2013 року не проводилася сплата страхових внесків за період з 01 лютого 2006 року по 31 серпня 2006 року, тому цей період не зараховується до стажу. Отже, позивачці правомірно відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю у неї необхідного страхового стажу.

Відповідач-1 зауважує, що за даними персоніфікованого обліку станом на сьогодні ТОВ «ЧЕРЕЗ», де працювала позивачка, є в стані припинення з 22 липня 2020 року. До того ж, керівником вказаного товариства є ОСОБА_2 , а зареєстроване воно за місцем проживання позивачки. Тож з питання погашення заборгованості зі сплати єдиного внеску позивачка повинна звертатися до ТОВ «ЧЕРЕЗ» та до Головного управління Державної податкової служби України у Львівській області. Натомість звернення позивачки до суду є передчасним.

Також відповідач-1 покликається на наявність у нього дискреційних повноважень щодо призначення позивачці пенсійної виплати.

З огляду на вказане просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Позиція відповідача-2 викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач-2 вказує, що за результатами документів до страхового стажу частково зараховано період роботи згідно з наданою позивачкою трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 29 липня 1982 року з 01 лютого 2006 року по 28 лютого 2013 року, а саме зараховано період починаючи з 01 вересня 2006 року по 28 лютого 2013 року. На момент звернення позивачки до пенсійного органу її страховий стаж становив 30 років 06 місяців 12 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058. Отже, оскаржувані рішення відповідача-1 про відмову в призначенні позивачці пенсії є правомірними, а підстави для їх скасування відсутні.

Також відповідач-2 вказує, що вимога позивачки про призначення пенсії є безпідставною та передчасною, оскільки суди не вправі підміняти собою органи державної влади з питань їх компетенції. Питання призначення позивачці пенсії належить до дискреційних повноважень пенсійного органу.

З огляду на вказане просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 07 квітня 2025 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 14 квітня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 22 квітня 2025 року у задоволенні клопотання представника відповідача-1 від 16 квітня 2025 року про продовження процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву відмовлено.

Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

25 жовтня 2024 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою та необхідними документами про призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 01 листопада 2024 року № 38, прийнятим за принципом екстериторіальності, позивачці відмовлено у призначенні пенсії. Це рішення позивачка не оскаржує.

18 листопада 2024 року позивачка вдруге звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою та необхідними документами про призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 22 листопада 2024 року № 38, прийнятим за принципом екстериторіальності, позивачці відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю у неї необхідного страхового стажу, передбаченого частиною першою статті 26 Закону № 1058. У рішенні зазначено, що за доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди роботи, а страховий стаж позивачки становить 30 років 06 місяців 12 днів. Право на пенсійну виплату позивачка набуде з 20 серпня 2027 року або у разі набуття необхідного страхового стажу.

22 листопада 2024 року позивачка звернулася зі скаргою до Пенсійного фонду України на вищевказане рішення відповідача-1, зазначила, що її страховий стаж становить 31 рік 01 місяць 20 днів, а не 30 років 06 місяців 12 днів, яка вказано у рішенні; просила врахувати страховий стаж в повному обсязі, усунути розбіжності та призначити пенсію за віком.

Листом від 23 грудня 2024 року № 53176-63499/О-03/8-2800/24 Пенсійний фонд України повідомив позивачку у відповідь на її скаргу, зокрема про те, що період з лютого по серпень 2006 року не враховано до страхового стажу, оскільки відсутні дані в реєстрі застрахованих осіб; за наданими документами та даними, що містяться в реєстрі застрахованих осіб, страховий стаж позивачки становить 30 років 06 місяців 12 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком.

04 лютого 2025 року позивачка приєдналася до типового договору про добровільну сплату страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, розміщеного на вебпорталі електронних послуг Пенсійного фонду України, прийнявши всі його умови в цілому.

На підставі типового договору від 04 лютого 2025 року позивачка одноразово сплатила на рахунок Пенсійного фонду України у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування добровільний внесок на суму 12507,61 грн, що підтверджується квитанцією ГУ Ощадбанку м. Київ від 04 лютого 2025 року.

Після цього, а саме 05 лютого 2025 року позивачка втретє звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою та необхідними документами про призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 12 лютого 2025 року № 38, прийнятим за принципом екстериторіальності, позивачці відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю у неї необхідного страхового стажу, передбаченого частиною першою статті 26 Закону № 1058. У рішенні зазначено, що до загального страхового стажу частково зараховано період роботи відповідно до наданої трудової книжки серії НОМЕР_1 від 29 липня 1982 року з 01 лютого 2006 року по 28 лютого 2013 року, а саме зараховано період починаючи з 01 вересня 2006 року по 28 лютого 2013 року, оскільки починаючи з 01 липня 2000 року обчислення пенсії здійснюється із заробітку особи за період роботи після 01 липня 2000 року за даними системи персоніфікованого обліку. Страховий стаж позивачки становить 30 років 06 місяців 12 днів. Право на пенсійну виплату позивачка набуде з 20 серпня 2027 року або у разі набуття необхідного страхового стажу.

Не погоджуючись із вищевказаними рішеннями відповідача-1, вважаючи їх протиправними, позивачка звернулася з цим позовом до суду.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка правомірності рішень Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 22 листопада 2024 року № 38 та від 12 лютого 2025 року № 38 про відмову в призначенні позивачці пенсії за віком відповідно до Закону № 1058.

Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За змістом частин першої, другої статті 5 Закону № 1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 9 Закону № 1058 відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком.

Згідно із частиною першою статті 26 Закону № 1058 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року не менше 31 року.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Частинами першою - третьою статті 24 Закону № 1058 визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Абзацом першим частини четвертої статті 24 Закону № 1058 визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

До набрання чинності Законом № 1058 (01 січня 2004 року) види трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, визначалися Законом України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788).

Так, відповідно до частини першої статті 56 Закону № 1788 до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Пунктом «д» частини третьої цієї ж статті передбачено, що до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно до статті 62 Закону № 1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначеної норми закону постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з абзацами першим, другим пункту 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Отже, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Суд встановив, що до заяв від 25 жовтня 2024 року та від 05 лютого 2025 року про призначення пенсії за віком позивачка додавала трудову книжку серії НОМЕР_1 від 29 липня 1982 року, у який вчинено такі записи про (навчання) роботу позивачки:

- з 01 вересня 1981 року по 31 липня 1982 року навчання у Львівському професійно-технічному училищі № 18 на денній формі;

- з 01 серпня 1982 року по 26 квітня 1984 року робота у Продторзі Шевченківського району, магазин № 470;

- з 27 квітня 1984 року по 13 серпня 1984 року робота у Продторзі Ленінського району, магазин № 45;

- з 03 жовтня 1985 року по 11 січня 1995 року робота у робота у Львівському заводі телеграфної апаратури;

- з 01 квітня 1996 року по 01 серпня 2001 року робота у ЖЕКу № 308;

- з 01 лютого 2006 року по 28 лютого 2013 року робота у ТОВ «ЧЕРЕЗ»;

- з 01 грудня 2017 року по 29 лютого 2020 року робота у ТОВ «ГРУПАІНВЕСТ «БТ»;

- з 01 березня 2020 року по 27 травня 2024 року робота у ТОВ «ТРИ КОРОНИ».

У спірних рішеннях відповідач-1 зазначив, що страховий стаж позивачки згідно з наданими нею документами становить 30 років 06 місяців 12 днів, водночас відзначив, що період роботи з 01 лютого 2006 року по 28 лютого 2013 року (у ТОВ «ЧЕРЕЗ») зарахований до страхового стажу не повністю, а саме не зарахований період з 01 лютого 2006 року по 31 серпня 2006 року, оскільки відсутні відомості про сплату страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб.

Стосовно цього суд зазначає, що обов`язок зі сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено саме на страхувальника.

Працівник не повинен відповідати за неналежне виконання роботодавцем-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, навіть наявність у роботодавця заборгованості з їх сплати не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу під час обчислення пенсії позивачки періодів її роботи на відповідному підприємстві чи настання інших негативних наслідків, пов`язаних з цим, зокрема й неврахування заробітної плати для обчислення розміру пенсійної виплати.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року (справа № 208/6680/16-а), від 20 березня 2019 року (справа № 688/947/17), від 30 вересня 2019 року (справа № 316/1392/16-а), від 27 травня 2021 року (справа № 343/659/17) від 30 грудня 2021 року (справа № 348/1249/17), яку суд відповідно до вимог частини п`ятої статті 242 КАС України враховує під час вирішення цього спору.

У аспекті наведеного суд також звертає увагу на принцип пропорційності, який вимагає співмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей - органи влади, зокрема не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів). Вказаний принцип передбачає наявність розумного співвідношення між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.

Тому неврахування відповідачем-1 періоду роботи позивачки з 01 лютого 2006 року по 31 серпня 2006 року з такої підстави як відсутність відомостей про сплату страхових внесків у реєстрі застрахованих осіб є протиправним, оскільки покладає на позивачку надмірний індивідуальний тягар за ймовірні порушення роботодавцем вимог законодавства.

Будь-яких доказів, які б свідчили про несплату роботодавцем страхових внесків з вини позивачки, суду не надано.

У відзиві на позовну заяву відповідач-1 покликається також і на те, що з питання погашення заборгованості зі сплати єдиного внеску позивачка повинна звертатися до ТОВ «ЧЕРЕЗ» та до Головного управління Державної податкової служби України у Львівській області.

У контексті такого доводу суд зазначає, що після отримання рішення відповідача-1 від 22 листопада 2024 року № 38 про відмову в призначенні пенсії позивачка вирішила набути страховий стаж, для чого оформила заяву про приєднання до типового договору про добровільну сплату страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 04 лютого 2025 року, уклала відповідний типовий договір 04 лютого 2025 року та 04 лютого 2025 року здійснила одноразову сплату на рахунок Пенсійного фонду України у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування 12320,00 грн добровільного внеску (за 07 місяців страхового стажу як вказано у позовній заяві).

Після цього, 05 лютого 2025 року позивачка звернулася із заявою та необхідними документами, зокрема й тими, що підтверджують одноразову сплату добровільного внеску, про призначення пенсії за віком з урахуванням вже докупленого страхового стажу, проте отримала повторне рішення відповідача-1 від 12 лютого 2025 року № 38 про відмову в призначенні пенсії.

Суд зазначає, що згадане рішення відповідача-1 не містить жодної оцінки вказаній обставині, а саме одноразовій сплаті позивачкою добровільного внеску на предмет набуття нею у зв`язку з цим певного обсягу страхового стажу, що, своєю чергою, вказує на невідповідність такого рішення критерію, передбаченому пунктом 3 частини другої статті 2 КАС України, а саме обґрунтованості, оскільки воно прийняте без урахування всіх обставин, що мали значення для його прийняття.

Беручи до уваги викладене у сукупності, суд доходить висновку про те, що відповідач-1 протиправно не зарахував позивачці до її страхового стажу період роботи з 01 лютого 2006 року по 31 серпня 2006 року, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про недостатність у позивачки страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком, тому оскаржувані рішення відповідача-1 належить визнати протиправними та скасувати, а позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Що стосується вимоги про призначення пенсії суд зазначає таке.

На момент звернення за призначенням пенсії позивачка досягла необхідного віку 60 років.

Страховий стаж позивачки з урахуванням періодів, які відповідач-1 не заперечує (30 років 06 місяців 12 днів), та з урахуванням того періоду, який за висновком суду протиправно не зарахований відповідачем-1 до страхового стажу позивачки, а саме з 01 лютого 2006 року по 31 серпня 2006 року (07 місяців) становить у сукупності (за простими математичними підрахунками суду) більше необхідних 31 року.

Отже, у спірній ситуації щодо позивачки одночасно виконуються всі умови, необхідні для призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058, а саме щодо віку та страхового стажу.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Тож суд з метою належного та ефективного захисту порушеного права позивачки вважає за необхідне зобов`язати пенсійний орган призначити таку пенсію позивачці.

Водночас суд відхиляє покликання відповідачів на наявність у них дискреційних повноважень щодо призначення пенсії позиваці за встановлених обставин з огляду на таке.

У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими належить розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Суд наголошує, що дискреція органу державної влади чи місцевого самоврядування можлива лише тоді, коли альтернативне рішення є законним і правомірним. Дискреція не є довільною, вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведене відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 07 травня 2025 року у справі № 520/9626/24.

У розглядуваній ситуації суд встановив, що стосовно позивачки одночасно виконуються всі умови, необхідні для призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058, тому у пенсійного органу немає жодних інших правомірних варіантів поведінки, окрім як ухвалити рішення про призначення пенсії позивачці.

Строки призначення пенсії визначає стаття 45 Закону № 1058.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону № 1058 пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

У цій справі позивачка за призначенням пенсії вперше (25 жовтня 2024 року) та вдруге (18 листопада 2024 року) звернулася не пізніше трьох місяців з дня досягнення пенсійного віку ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), тож пенсія їй повинна бути призначена з 20 серпня 2024 року, тобто з дня, що настав за днем досягнення пенсійного віку.

Однак у позовній заяві позивачка просить суд зобов`язати пенсійний орган призначити їй пенсію з 25 жовтня 2024 року, тобто з дати другого звернення.

Суд звертає увагу, що в адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом та підставами заявлених позивачем вимог. Вказаний принцип знайшов своє відображення у частині другій статті 9 КАС України, в якій вказано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, та в межах позовних вимог.

Тому з огляду на викладене, а також ураховуючи на підставі частини другої статті 9 КАС України межі заявлених позовних вимог, суд доходить висновку, що належить зобов`язати пенсійний орган призначити позивачці пенсію з дати, з якої вона просить про це суд, - з 25 жовтня 2024 року.

Водночас підстави для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити позивачці пенсію відсутні, оскільки наданих позивачкою документів цей пенсійний орган не досліджував, питання щодо призначення позивачці пенсії за віком не вирішував, тож прав позивачки у межах спірних правовідносин не порушував. Оскаржувані рішення про відмову в призначенні позивачці пенсії за наслідками розгляду поданих документів приймало Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, а тому саме цей пенсійний орган належить зобов`язати вчинити відповідні дії, необхідні для відновлення порушених прав позивачки. Позиція суду з цього питання узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 лютого 2024 року у справі № 500/1216/23.

Тож суд зобов`язує Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити позивачці пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058 з 25 жовтня 2024 року.

Беручи до уваги викладене, суд висновує, що поданий позов належить задовольнити частково: визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 22 листопада 2024 року № 38 та від 12 лютого 2025 року № 38 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 25 жовтня 2024 року.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з частинами першою, третьою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом правил статті 139 КАС України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Суд встановив, що за подання цього позову до суду позивачка сплатила судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Оскільки позов містить позовні вимоги немайнового характеру, які хоча і частково, але підлягають задоволенню, тому розмір компенсації судових витрат суд визначає з урахуванням кількості, а не розміру задоволених/незадоволених позовних вимог.

Отже, поверненню позивачці за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-1 підлягає сума у розмірі 2422,40 грн.

Докази понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, у матеріалах справи відсутні, тому їх розподіл не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (пл. Свободи, 5, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, 61022), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, 79016) про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 22 листопада 2024 року № 38 та від 12 лютого 2025 року № 38 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 25 жовтня 2024 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 2422,40 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 21 листопада 2025 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна