Справа № 420/12462/24
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2025-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

20 листопада 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/12462/24

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача - Коваля М.П.,

судді - Осіпова Ю.В.,

судді - Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса заяву ОСОБА_1 про повернення судового збору за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Держаної судової адміністрації України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

В провадженні П`ятого апеляційного адміністративного суду перебувала апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Держаної судової адміністрації України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року залишено без задоволення. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишено без змін.

12 листопада 2025 року до П`ятого апеляційного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 про повернення судового збору.

Зазначена заява обґрунтована тим, що апелянтом на виконання ухвали суду було сплачено судовий збір у розмірі 1453,44 грн., позаяк заявник вважає, що судовий збір сплаті не підлягав. У зв`язку із викладеним, заявник просить суд розглянути питання про повернення сплаченого ним судового збору у розмірі 1453,44 грн та комісії ПАТ «Приватбанк» у розмірі 14,53 грн.

Дослідивши обґрунтованість заяви про повернення судового збору, колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_1 про повернення судового збору підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI), від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Так, з матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач просив суд:

- визнати протиправними дії Територіального управління Держаної судової адміністрації України в Херсонській області щодо обмеження суми компенсації днів невикористаної відпустки за період роботи: суддею Суворовського районного суду м. Херсона з 26.01.1993 року по 08.2016 року розміром суми перерахованої на депозитний рахунок, недоплати компенсації днів невикористаної відпустки за період роботи: суддею Суворовського районного суду м. Херсона з 26.01.1993 року по 08.2016 року та суддею Херсонського міського суду Херсонської області з 08.2016 року по 26.12.2016 року;

- зобов`язати Територіальне управління Держаної судової адміністрації України в Херсонській області здійснити перерахунок розміру оплати компенсації 358 днів невикористаної відпустки за період роботи: суддею Суворовського районного суду м. Херсона з 26.01.1993 року по 08.2016 року та суддею Херсонського міського суду Херсонської області з 08.2016 року по 26.12.2016 року включно, виходячи з судової винагороди на час її нарахування та виплати, та виплатити недоплачену суму компенсації за невикористані дні відпустки.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 Кодексу, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, аналіз наведених норм чинного законодавства з урахуванням положень Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 дає підстави для висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

До «усіх виплат» (заробітна плата, виплата вихідної допомоги, інші виплати) також належить і компенсація за невикористані дні відпустки».

Верховний Суд у постанові від 04 квітня 2023 року у справі 640/8348/21 дійшов висновку, що поняття «оплата праці» і «заробітна плата», які використовуються у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір у цій справі в частині вимог стосується ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, на яку працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством (є належною працівнику заробітною платою), охоплюється застосованим у частині другій статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці».

Аналогічні висновки викладені і у постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року по справі № 127/2697/23.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної в постанові від 08 липня 2020 року по справі №817/20/17, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» не встановлює особливостей регулювання грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки суддям, а тому такі правовідносини слід вирішувати виходячи з загальних норм чинного трудового законодавства.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що на підставі ч.1 ст. 5 Закону № 3674-VI, позивач був звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що на виконання ухвали П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2024 року позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1453,44 грн. (згідно платіжної інструкції №0.0..1 від 10 грудня 2024 року). Зазначена сума судового збору була зарахована до спеціального фонду Державного бюджету України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону № 3674-VI, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Таким чином, враховуючи, що апелянтом внесено судовий збір в більшому розмірі, ніж встановлено законом, колегія суддів дійшла висновку про необхідність повернення апелянту надмірно сплаченої суми судового збору у розмірі 1453,44 грн., за ухвалою суду у відповідності до п.1 ч.1 ст.7 Закону № 3674-VI

Водночас, Законом № 3674-VI, як і будь-яким іншим нормативно-правовим актом не передбачено повернення судом комісії банку, сплаченої стороні під час сплати судового збору, у зв`язку із чим заява позивача у цій частині задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 132, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В

Заяву ОСОБА_1 про повернення судового збору за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Держаної судової адміністрації України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Повернути ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) надмірно сплачену суму судового збору в розмірі 1453,44 грн. (одна тисяча чотириста п`ятдесят три гривні сорок чотири копійки), сплачених згідно платіжної інструкції №0.0..1 від 10 грудня 2024 року.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 в іншій частині відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: М.П. Коваль

Суддя: Ю.В. Осіпов

Суддя: В.О. Скрипченко