Справа № 600/5384/25-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2025-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

20 листопада 2025 р. м. Чернівці Справа № 600/5384/25-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Лелюк О.П., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС в Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС в Чернівецькій області про анулювання реєстрації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 від 19 серпня 2025 року №15241/6/24-13-24-09;

- зобов`язати Головне управління ДПС в Чернівецькій області відновити з 01 квітня 2025 року відомості реєстру платників єдиного податку про реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 платником єдиного податку третьої групи.

Ухвалою суду від 17 листопада 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі, вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; встановлено строки для подання заяв по суті справи; витребувано докази у відповідача.

Позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій він просить суд вжити заходи забезпечення позову в даній справі шляхом зупинення дії рішення Головного управління ДПС в Чернівецькій області від 19 серпня 2025 року №15241/6/24-13-24-09 про анулювання реєстрації платника єдиного податку ФОП ОСОБА_1 до набрання законної сили рішення суду у даній справі.

Подану заяву обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку ФОП ОСОБА_1 , яке наразі є чинним, суттєво впливає на його господарську діяльність, оскільки виключення позивача з реєстру платників єдиного податку третьої групи за ставкою 5% має наслідком зміну системи оподаткування та формату розрахункових документів, а відтак, на думку позивача, існує очевидна небезпека заподіяння шкоди його правам та інтересам у вигляді зупинення господарської діяльності, у тому числі й щодо накопичення боргів та виникнення стану неплатоспроможності (банкрутства). Наведені обставини також призведуть до неможливості виконання позивачем своїх зобов`язань перед контрагентами по укладених договорах, а також виникнення труднощів у процедурах публічної закупівлі. Крім цього прийняття податковим органом оскаржуваного рішення унеможливило позивача подати встановленому законом звітність за ІІІ квартал 2025 року як суб`єкт господарювання, який перебуває на спрощеній системі оподаткування, що також може призвести до негативних наслідків у вигляді нарахування штрафних санкцій. Також позивач посилається на очевидну протиправність ухваленого відповідачем рішення, оскільки таке було прийняте у ІІІ кварталі 2025 року, а фактичне анулювання реєстрації позивача платником єдиного податку відбулось починаючи з 01 квітня 2025 року.

Розглянувши заяву про забезпечення позову та перевіривши додані до неї матеріали, суд зазначає таке.

З наявних матеріалів убачається, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 15 вересня 2023 року.

З 01 жовтня 2023 року ОСОБА_1 перебуває на спрощеній системі оподаткування 3 групи зі ставкою 5% до доходу без реєстрації ПДВ. Вказане підтверджується витягом з реєстру платників єдиного податку №3617 від 23 липня 2025 року.

Разом з цим 19 серпня 2025 року Головним управлінням ДПС в Чернівецькій області прийнято рішення №15241/6/24-13-24-09 про анулювання реєстрації платника єдиного податку ФОП ОСОБА_1 . Підставою прийняття такого рішення зазначено наявність податкового боргу у розмірі, що перевищує суму, визначену абзацом третім пункту 59.1 статті 59 Податкового кодексу України, на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів в останній день другого із послідовних кварталів.

Так, за результатами проведеної податковим органом камеральної перевірки було встановлено наявність у ФОП ОСОБА_2 податкового боргу в розмірі 37404,68 грн станом на 01 жовтня 2024 року, 01 листопада 2024 року, 01 грудня 2024 року, 01 січня 2025 року, 01 лютого 2025 року, 01 березня 2025 року та станом на 01 квітня 2025 року.

За таких обставин, не погоджуючись із рішенням Головного управління ДПС у Чернівецькій області від 19 серпня 2025 року №15241/6/24-13-24-09, позивач звернувся до суду з позовом та заявою про його забезпення.

Питання забезпечення позову регулюються главою 10 Розділу І Кодексу адміністративного судочинства України (статті 150-158).

Згідно частини першої статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно частини першої та другої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Таким чином, забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті позовних вимог, визначених Кодексом адміністративного судочинства України заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.

Наведеною вище нормою процесуального закону передбачено вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову і суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Водночас будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам (роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову).

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №826/8556/17, від 24 квітня 2019 року у справі №826/10936/18, які суд враховує в силу частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім цього згідно правової позиції Верховного Суду у справі №826/14951/18 (постанова від 20 березня 2019 року) до вирішення справи по суті суд може застосувати заходи забезпечення позову. Забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

Також Верховним Судом (постанови від 28 жовтня 2020 року у справі №140/2474/20 та від 25 травня 2023 року у справі №520/4563/21) наголошено, що будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

Суд також враховує і те, що відповідно до статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з Рекомендацією №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятою Комітетом міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

Відтак, заходи забезпечення позову застосовуються судом лише у виключних, виняткових випадках за наявності для цього умов та підстав, передбачених процесуальним законом, при цьому, такі заходи повинні відповідати критеріям адекватності та співмірності.

Для забезпечення позову суд повинен на підставі доказів та з огляду на обставини справи, поведінку учасників переконатися, що загроза правам, свободам та інтересам особи має реальний характер.

Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, встановлені в пункту 1 частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналіз змісту поданої заяви про забезпечення позову дає підстави для висновку про не наведення заявником обґрунтованих та переконливих доводів й, відповідно, не надання належних доказів, які б у своїй сукупності могли свідчити про те, що невжиття заходів, про які просить позивач, може істотно ускладнити чи унеможливити: 1) виконання рішення суду, прийнятого за результатом розгляду адміністративної справи; 2) ефективний захист порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся; 3) поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Зокрема, стверджуючи про те, що оскаржуване рішення, дію якого заявник просить суд зупинити у поданій заяві про забезпечення позову, унеможливлює здійснення господарської діяльності, змінює форму розрахункового документа, перешкоджає у належному оформленні звітності, заявником не наведено жодних доводів (відповідно, не надано доказів) про те, що у чому саме полягають такі ускладнення чи унеможливлення здійснення ФОП ОСОБА_1 господарської діяльності після прийняття Головним управлінням ДПС в Чернівецькій області рішення від 19 серпня 2025 року №15241/6/24-13-24-09 про анулювання позивача як платника єдиного податку.

Так, посилання заявника на те, що невжиття заходів забезпечення позову унеможливить виконання взятих на себе зобов`язань перед контрагентами та перешкоджатиме позивачу в участі у публічних закупівлях, суд вважає безпідставними, адже на їх підтвердження не надано чинних господарських договорів, укладених ФОП ОСОБА_1 з контрагентами як до моменту прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, так і після його ухвалення, у тому числі й після звернення позивача до суду з цим позовом.

В матеріалах заяви про забезпечення позову також відсутні й докази здійснення відповідних господарських операцій на виконання умов укладених з контрагентами договорів (у разі наявності таких).

В контексті наведеного суд зауважує, що анулювання реєстрації платником єдиного податку третьої групи відбувається за чітко визначеними підставами, визначеними Податковим кодексом України, і зазначена процедура реалізується шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку.

Для забезпечення позову у справі, предметом якої є саме рішення про виключення платника податків з реєстру платників єдиного податку, суд повинен на підставі доказів, фактичних обставин справи та поведінки учасників переконатися, що загроза ускладнення виконання рішення суду чи ефективного захисту такого права дійсно існує. Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, встановлені пунктом 1 частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України.

Однак, враховуючи наявні у справі матеріали, позивачем у даному випадку не доведено у визначеному Кодексом адміністративного судочинства України порядку наявності підстав для застосування заходів забезпечення позову згідно з поданою позивачем заявою, оскільки в ній не зазначено, яким чином невжиття заходів забезпечення позову в даному конкретному випадку та саме за таких обставин може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в цій справі.

Не надано до суду й інших належних та достовірних доказів, які могли б беззаперечно свідчити про наявність причинно-наслідкового зв`язку між фактом прийняття оскаржуваного в цій справі рішення та неможливістю здійснення позивачем господарської діяльності (у тому числі й виконання договірних зобов`язань перед контрагентами та факту наявності інших перешкод у провадженні господарської діяльності, про які зазначено у заяві про забезпечення позову) через ухвалення рішення про припинення дії ліцензії.

Доводи заявника про те, що невжиття заходів забезпечення позову може мати наслідком заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам, ґрунтуються виключно на припущеннях заявника та не свідчать про безумовну та достовірну наявність певних ризиків для суб`єкта господарювання на час розгляду справи судом.

До цього суд зауважує, що рішення чи дії суб`єктів владних повноважень можуть впливати на провадження господарської діяльності суб`єкта господарювання, які останній може оцінювати негативно. Однак господарська діяльність - це діяльність на власний ризик. За порушення договірних зобов`язань, кредитно-розрахункової і податкової дисципліни, вимог до якості продукції та інших правил здійснення господарської діяльності суб`єкт господарювання самостійно несе відповідальність, передбачену законодавством України.

Таким чином, суб`єкт господарювання покладає на себе як позитивні, так і негативні наслідки здійснення господарської діяльності, а тому повинен усвідомлювати можливість настання негативних наслідків від її провадження у разі, якщо така діяльність може здійснюватися поза межами закону.

В даному випадку позивач як суб`єкт господарювання захищає гарантоване йому частиною першою статті 42 Конституції України право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом, і яке, на його думку, порушується Головним управлінням ДПС в Чернівецькій області внаслідок прийняття оскаржуваного рішення від 19 серпня 2025 року №15241/6/24-13-24-09.

Разом з цим суд зауважує, що у разі скасування в судовому порядку зазначеного вище рішення суб`єкта владних повноважень таке втратить чинність з моменту його прийняття, оскільки за своєю правовою природою та характером таке рішення належить до актів індивідуальної дії. Відповідно, право позивача, на захист якого спрямовано цей позов, буде відновлено з того моменту, коли його було порушено, і у тому обсязі, у якому воно існувало. Такий спосіб захисту права є ефективним і не вимагає від суб`єкта владних повноважень вчинення додаткових дій для відновлення становища, яке існувало до прийняття оскаржуваного адміністративного акту.

У випадку ухвалення судом рішення за результатам розгляду цього спору на користь позивача він зможе безперешкодно продовжувати свою господарську діяльність, а в разі завдання йому шкоди внаслідок ухвалення відповідачем оскаржуваного рішення (в тому числі й у випадку можливої упущеної вигоди та доведення її наявності належними та достовірними доказами) просити про відшкодування такої у встановленому законом порядку. Проте вказане вже не слугує предметом спору в цій справі і виходить за межі обставин, які підлягають доказуванню в ході її вирішення, оскільки вимог про відшкодування шкоди, завданої відповідачем у зв`язку з прийняттям оскаржуваного рішення, позивач у даному позові не заявляв. Відповідно, суд у межах заявлених у цій справі позовних вимог не уповноважений досліджувати питання наявності прямої реальної шкоди, завданої позивачу внаслідок прийняття та дії оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, суд вважає, що в даному конкретному випадку відсутні підстави вважати, що застосування заходів забезпечення позову у зв`язку з імовірністю настання для позивача певних негативних наслідків (перешкоджання у провадженні господарської діяльності, можливе притягнення його до відповідальності шляхом накладення штрафних санкцій за неналежне подання звіту тощо), є співмірним з предметом спору в даній справі та обсягом обставин, які підлягають доказуванню при її вирішенні.

Крім цього, суд звертає увагу на те, що Верховний Суд у постановах від 20.03.2019 у справі №826/14951/18, від 30.09.2021 у справі №160/7358/21 та у справах №640/23179/19, №460/549/20, №826/16216/18 наголошував, що підприємницька діяльність передбачає ведення господарської діяльності на власний ризик, який включає в себе можливі втрати інвестицій, виникнення додаткових витрат тощо. Тому у разі оскарження відповідного акту суб`єкта владних повноважень особа має право разом з іншими позовними вимогами заявити вимоги про відшкодування спричиненої таким актом шкоди.

Водночас у названих вище постановах Верховний Суд відхиляв доводи стосовно можливого нанесення суб`єкту господарювання майнової шкоди як підстави для забезпечення позову і обставини, які ускладнюють чи унеможливлюють ефективний захист чи поновлення порушених прав та інтересів, зазначивши, що безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте відповідно до статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.

Вказану позицію також підтримано Верховним Судом і у постанові від 05 лютого 2024 року у справі №140/5638/23.

З огляду на викладене у своїй сукупності, суд приходить до висновку, що заявником не наведено переконливих підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, та не надано належних та достовірних доказів для забезпечення цього позову.

Суд зауважує, що застосування судом обраних позивачем заходів забезпечення позову не може ґрунтуватись лише на його доводах про ймовірність зупинення (припинення) здійснення господарської діяльності чи наявності інших перешкод у її здійсненні у зв`язку з прийняттям оскаржуваного рішення про анулювання реєстрації ФОП ОСОБА_1 як платника єдиного податку, якщо факти вчинення таких дій не підтверджені жодними належними (стаття 73 Кодексу адміністративного судочинства України), достовірними (стаття 75 Кодексу адміністративного судочинства України) та достатніми (стаття 76 Кодексу адміністративного судочинства України) доказами.

Твердження заявника про очевидну протиправність оскаржуваного рішення також не доведені належним чином і наразі є передчасними, адже такі фактично зводяться до надання правової оцінки обставинам справи до ухвалення рішення по суті.

Натомість наведення в ухвалі суду про забезпечення позову очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення відповідача буде фактично означати вирішення спору по суті до ухвалення рішення в адміністративній справі, що в даному випадку є неприпустимим та порушуватиме такі визначальні принципи адміністративного судочинства як змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі (стаття 9 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суб`єктивне переконання заявника в очевидній протиправності рішення суб`єкта владних повноважень не може свідчити про явну протиправність оскаржуваного в позові рішення.

Посилання заявника на висновки Верховного Суду у постанові від 25.10.2023 року у справі №160/11784/23 суд відхиляє, оскільки обставини даної справи та докази, надані позивачем в межах розгляду заяви про забезпечення позову є відмінними від обставин справи та доказів, оцінка яких надавалась у справі №160/11784/23.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність поданої заяви про забезпечення позову, а тому така задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 150, 154, 241, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання. Апеляційну скаргу на дану ухвалу може бути подано до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя О.П. Лелюк