Справа № 520/19812/21
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2025-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 р. Справа № 520/19812/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Русанової В.Б. , П`янової Я.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Харківського апеляційного суду на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.06.2025, головуючий суддя І інстанції: Рубан В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 23.06.25 по справі № 520/19812/21

за позовом ОСОБА_1

до Харківського апеляційного суду третя особа: Державна судова адміністрація України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Харківського апеляційного суд, третя особа: Державна судова адміністрація України, в якому просить: визнати протиправною бездіяльність Харківського апеляційного суду, яка виразилась в затримці розрахунку при звільненні ОСОБА_1 ; зобов`язати Харківський апеляційний суд нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 21 травня 2020 року по 13 вересня 2021 року в сумі 5106847,5 грн.; стягнути з Харківського апеляційного суду на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 80000 грн.

В обгурнтування позову позивач зазначив, що відповідачем порушені його права з питань нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 21 травня 2020 року по 13 вересня 2021 року в сумі 5106847,5 грн. ОСОБА_1 посилається на те, що після його звільнення з посади судді згідно з рішенням Вищої ради правосуддя №1402/0/15-20 від 19.05.2020 та подальшому відрахуванні зі штату суду на підставі наказу голови Харківського апеляційного суду №05-04/69-ос від 20.05.2020, з ним не проведено остаточний розрахунок в день звільнення, а саме своєчасно не виплачено допомога по тимчасовій непрацездатності та вся сума вихідної допомоги.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.06.2025 адміністративний позов ОСОБА_1 до Харківського апеляційного суду, третя особа: Державна судова адміністрація України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Харківського апеляційного суду щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 21.05.2020 по 13.09.2021.

Зобов`язано Харківській апеляційній суд нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2020 по 13.09.2021 в загальному розмірі 61282 (шістдесят одна тисяча двісті вісімдесят дві)грн.14 коп.

В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Харківського апеляційного суду на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.06.2025 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідач нарахував ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 670012,5 грн, з урахуванням податків і зборів належало до виплати 539360,06 грн. Між сторонами немає спору про розмір нарахованої вихідної допомоги. В день звільнення позивачу належна до виплати сума вихідної допомоги не виплачена. 28 травня 2020 року відповідач виплатив частину вихідної допомоги в сумі 478018,56 грн, а частина вихідної допомоги в сумі 61341,49 грн відповідачем незаконно утримана. З цього приводу 3 червня 2020 року позивач звернувся до Державної судової адміністрації України із зверненням про протиправні дії відповідача. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року у справі №520/16501/2020 у задоволенні позову позивачу відмовлено. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2021 року у справі №520/16501/2020 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено. 13 вересня 2021 року відповідач виплатив позивачу вихідну допомогу, здійснивши фактичний розрахунок. Таким чином, відповідач умисно, протиправно з 21 травня 2020 року по 13 вересня 2021 року затримав розрахунок із звільненим працівником. При цьому, з 21 по 28 травня 2020 року позивач не виплачував всю суму вихідної допомоги, а з 29 травня 2020 року і по день фактичного розрахунку частину суми. 11 жовтня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Суд першої інстанції прийняв рішення зменшити розмір середнього заробітку позивача за період несвоєчасного розрахунку при звільненні. При цьому, суд послався на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року справа № 761/9584/15-ц. Вважає, що суд неправильно застосував цей висновок, оскільки причиною затримки розрахунку при звільненні є умисні неправомірні дії відповідача. Отже, протиправні дії суб`єкта владних повноважень не можуть бути підставою для зменшення його відповідальності. Строк затримки розрахунку становить 480 днів, що є достатньо тривалим часом порушення права позивача вільним володіти своїм майном і додатковими гарантіями судді на отримання вихідної допомоги. Тобто, за період з 21 по 28 травня 2021 року відповідач не виплатив вихідну допомогу в розмірі 539360,06 грн, тобто 100 відсотків належної позивачу суми, відтак підстави для зменшення відповідальності відповідача за цей період затримки розрахунку при звільненні, яка складає складає 85114 грн (10639,26 грн середньоденний заробіток Х 8 днів затримки розрахунку) відсутні. Щодо періоду з 28 травня 2020 року по 13 вересня 2021 року позивачу не виплачена частина вихідної допомоги - 61341,49 грн, посилався на застосування судом першої інстанції хибного методу розрахунку суми середнього заробітку, що стало підставою для невірного розрахунку. Розрахунок складено наступним чином 61341,50 грн - частину вихідної допомоги поділено на середній заробіток за час затримки розрахунку 5106844,8 грн. і отримана невідома величина 0,012. Щодо оскарження рішення в частині відмови в задоволенні позову у відшкодуванні моральної шкоди зазначив, що суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано доказів, якими було б підтверджено спричинення позивачу моральної шкоди протиправними діями відповідача, що є безпідставним. Так, позивачем надано чинне судове рішення яким встановлено, що дії відповідача, який своєчасно не виплатив позивачу вихідну допомогу є протиправними. Із наданої виписки з банківського рахунку убачається, що відповідач, продовжуючи грубо порушувати вимоги зазначеного закону, чотири місяці не виконував судове рішення, тим самим демонструя впевненість в безкарності, нехтування законом і його законними правами.

Крім того, не погодившись з вказаним рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.06.2025 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11.05.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.01.2021 скасовано. Визнано протиправними дії Харківського апеляційного суду щодо утримання з вихідної допомоги ОСОБА_1 грошових коштів, зобов`язано Харківський апеляційний суд виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в сумі 61341,50 грн. Враховуюче зазначене, Харківський апеляційний суд виплатив вищевказану суму ОСОБА_1 10.09.2021. У даному випадку роботодавець не ухилявся від виконання обов`язку, а здійснював захист державних інтересів щодо раціонального і ефективного використання державних коштів. До того ж в умовах воєнного стану та пріоритетності спрямування державних видатків на сектор оборони та підтримку збройних сил України, стягнення з Харківського апеляційного суду державних коштів на користь ОСОБА_1 , є недоцільним. Вважає, що штучно створені ОСОБА_1 умови для стягнення вказаної компенсації суперечать інтересам держави в частині ефективного розподілу бюджетних коштів.

Позивач надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скрагу відповідача залишити без задоволення.

Третя особа, своїм правом на подання пояснень не скористалась.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 обіймав посаду судді Харківського апеляційного суду та 19.05.2020 рішенням Вищої ради правосуддя його звільнено у відставку.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням суду по справі № 520/16501/2020, встановлено, що під час перебування на посаді судді позивачу надавалась відпустка, зокрема за період з 21.05.2020 по 17.07.2020 та проведено оплату відпускних, що підтверджується наказами Харківського апеляційного суду та розрахунковими листами.

Наказом Харківського апеляційного суду від 20.05.2020 № 05-05/98-в Протасова В.І. відкликано з частини щорічної основної відпустки на 03 робочих днів з 22.05.2020 по 26.05.2020, з щорічної додаткової відпустки 27.05.2020, з частини щорічної основної відпустки 28.05.2020, з частини щорічної основної відпустки з 29.05.2020 по 19.06.2020, з частини щорічної основної відпустки з 22.06.2020 по 26.06.2020, з частини щорічної додаткової відпустки за 2020, з 30.06.2020 по 14.07.2020, з частини щорічної основної відпустки, з 15.07.2020 по 17.07.2020.

20 травня 2020 року наказом Харківського апеляційного суду № 05-04/69-ос суддю Протасова В.І. відраховано зі штату суду та зобов`язано здійснити розрахунок при звільненні, зокрема, виплатити йому вихідну допомогу у зв`язку з відставкою у розмірі трьох місячних заробітних плат.

Після здійснення кінцевого розрахунку виявилось, що заборгованість позивача перед судом склала 247469,47 грн, яка утворилася за рахунок оплати наданої відпустки за період з 21.05.2020 по 17.07.2020.

20 травня 2020 року ОСОБА_1 подав до відповідача заяву, в якій просив утримати суму 186127,97 грн. з допомоги по тимчасовій непрацездатності та залишок з вихідної допомоги.

Відповідачем нараховано ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 670012,5 грн, виплачено 478018,56 грн, утримано з вихідної допомоги 61341,50 грн.

Вважаючи, що утримання відповідачем із вихідної допомоги грошових коштів проведено незаконно, позивач звернувся до суду

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/16501/2020 від 18.01.2021 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Харківського апеляційного суду про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11.05.2021 року по справі №520/16501/2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.01.2021 по справі № 520/16501/2020 скасовано. Прийнято постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії Харківського апеляційного суду щодо утримання з вихідної допомоги ОСОБА_1 грошових коштів. Зобов`язано Харківський апеляційний суд виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в сумі 61341 грн 50 коп.

Постанова набрала законної сили з дати її прийняття.

На виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 11.05.2021 року по справі № 520/16501/2020 відповідач 13.09.2021 здійснив виплату позивачу недоплаченої суми вихідної допомоги в розмірі 61341,50 грн.

Крім того, позивач зазначає, що відповідачем йому несвоєчасно, а саме 23.07.2020 року, виплачена допомога по тимчасовій непрацездатності в розмірі 186127,97 грн.

З урахуванням того, що відповідач вчасно не провів повного розрахунку з позивачем, останній звернувся до суду.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з визнання протиправною бездіяльність Харківського апеляційного суду щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 21.05.2020 по 13.09.2021 та зобов`язання Харківського апеляційного суду нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2020 по 13.09.2021 в загальному розмірі 61282 (шістдесят одна тисяча двісті вісімдесят дві)грн.14 коп.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Спеціальне законодавство про судоустрій і статус суддів, не містить норм щодо регулювання виплати звільненому у відставку судді середнього заробітку у зв`язку із затримкою всіх належних йому виплат при звільненні.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці судді, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах суд дійшов висновку про можливість застосування норм ст.116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з посади судді.

Матеріалами справи підтверджується факт того, що при звільненні позивача у відставку з посади судді та виключення його зі штату суду з останнім не проведено повний розрахунок.

При цьому, розрахунок спірних виплат проведено 13.09.2021 на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 11.05.2021 року по справі № 520/16501/2020, тобто в порушення приписів ст.116 КЗпП України.

Предметом спору в цій справі є стягнення середнього заробітку за період з 21.05.2020 по 13.09.2021.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Варто зауважити, що Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні указаних норм при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, Верховний Суд у справі № 761/9584/15-ц неодноразово зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Після ухвалення постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 викладена в ній позиція (зокрема щодо наявності передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення) не піддавалася зміні (відступу).

Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15, викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом №2352-ІХ.

Застосовуючи висновки Верховного Суду до обставин зазначеної справи, колегія суддів зазначає, що період з 21.05.2020 по 13.09.2021 регулюється редакцією статті 117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку. Іншими словами, стаття 117 КЗпП України до 19 липня 2022 року підлягає застосуванню в редакції, яка не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, і за такий період доцільно застосовувати принцип пропорційності.

Тож, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

Наведена правова позиція також узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеному у постанові від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22.

Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100.

ОСОБА_1 перебував на лікарняному з 09.01.2020 по 16.01.2020, з 17.01.2020 по 09.02.2020, з 10.02.2020 по 20.03.2020, з 21.03.2020 по 29.04.2020, з 30.04.2020 по 05.05.2020. Вказана обставина не заперечується відповідачем.

Суддівська винагорода позивача за листопад 2019 року склала - 223422,57 грн, за грудень 2019 року - 223426,59 грн.

Отже середньоденна заробітна плата позивача, з урахуванням двох місяця, що передували звільненню, в яких позивач повноцінно відпрацював (листопад, грудень 2019 року) складає - 10639,26 грн (223422,57+223426,59):42 (кількість робочих днів листопад, грудень 2019 року).

При цьому суд першої інстанції врахував, що оскільки позивач просить зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 21.05.2020 по 13.09.2025, а в день остаточного розрахунку 13.05.2025 йому виплачена сума недоплаченої вихідної допомоги в розмірі 61341,50 грн., отже врахуванню при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає саме 61341,50 грн, вказане є помилковим через наступне.

Колегія суддів зазначає, що так дійсно, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 480 днів х 10639,26 грн = 5106844,8 грн.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 21.05.2020 по 13.09.2025 складає 61341,50 грн / 5106844,8 грн (сума виплати / середній заробіток за час затримки розрахунку) = 0,012.

З урахуванням вказаного, середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні та з врахуванням принципу співмірності становить 61282,14 грн (10639,26 грн х 480 календарних дні х 0,012).

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 61282,14 грн, застосувавши при цьому спосіб зменшення суми середнього заробітку.

Поряд із тим, вкзааний розрахунок є правильним лише в частині недоплаченої суми у розмірі 61341,50 грн.

Як встановлено вище, позивачу несвоєчасно виплачено вихідну допомогу у двох сумах 28.05.2020 у сумі 478018,56 грн та 13.09.2025 у сумі 61341,50 грн.

Проте судом першої інстанції помилково розраховано суму середнього заробітку, що підлягає нарахуванню позивачу за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів зазначає, що позивачу 28.05.2020 відповідачем нараховано вихідну допомогу у сумі 478018,56 грн, що не заперечується сторонами по справі.

Так, з врахуванням принципу співмірності та порядку визначення істотності частки заборгованості при звільненні, який викладений Верховним Судом у постанові від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18, від 24.01.2025 у справі №380/1607/24 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені складає: 478018,56 грн (вихідна допомога) / 85114,08 грн (середній заробіток за 8 днів затримки розрахунку при звільненні) х 100 = 5,62%.

Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з врахуванням істотності частки заборгованості (5,62%) становить: 10639,26 грн (середня заробітна плата за один день) х 5,62% х 8 календарні дні затримки = 4783,41 грн.

Колегія суддів зазначає, що час затримки щодо виплати вихідної допомоги у сумі 478018,56 грн є незначним, так зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні за період з 20.05.2020 по 28.05.2020, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що загальна сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за період з 21.05.2020 (наступний день після звільнення) по 13.09.2025, становить 66065,55 грн ((частка виплаченої суми вихідної допомоги - 478018,56 грн, період затримки 20.05.2020 по 28.05.2020) 4783,41 грн + 61282,14 грн (частка виплаченої суми вихідної допомоги - 61341,50 грн, період затримки 20.05.2020 по 13.09.2025)).

Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині позовних вимог підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови, та шляхом викладення абзацу 3 резолютивної частини рішення в наступній редакції: "Зобов`язати Харківській апеляційній суд нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2020 по 13.09.2021 в загальному розмірі 66065,55 грн.

Стосовно посилань апелянта, ОСОБА_1 на незрозумілий розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає, що застосований судом першої інстанції розрахунок узгоджується із розрахунком наведеним Верховним Судом у постановах від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18, від 24.01.2025 у справі №380/1607/24, які враховуються судом апеляційної інстанції в силу приписів ч.5 ст. 242 КАС України.

Стосовно позовних вимог про стягнення з Харківського апеляційного суду на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 80000 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Як зазначено у пункті 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України.

Положеннями частини першої статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Нормами статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 55). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України) (п. 57).

У розвиток цих положень, у постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51). З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п. 54).

Вказані правові висновки підтримані також у постанові Верховного Суду від 02.04.2024 у справі №520/7071/21.

Таким чином, моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Письмовими доказами на ствердження наявності моральної шкоди можуть бути, зокрема, медичні довідки про виникнення захворювання чи інше погіршення стану здоров`я у зв`язку з хвилюваннями, спричиненими посяганням на права потерпілого; висновки лікарів чи медичних комісій про ступінь втрати працездатності, про необхідність проведення хірургічної операції; довідки про відрахування з вузу тощо. У документі медичного характеру має бути зазначено, коли виникло захворювання, в результаті чого, чи могло воно стати наслідком психічних переживань через порушення конкретного права, мало місце погіршення загального стану чи сталося загострення хронічної хвороби у визначений період часу тощо.

У свою чергу, визначаючи розмір відшкодування, на що звернула Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №306/701/20.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 17 січня 2024 року у справі №580/1015/21 дійшов висновку, що судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Тобто сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема, пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Водночас, аналіз чинного законодавства дає підстави для висновку, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, а тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством.

Позивач в апеляційній скарзі зазначив, що під час роботи захворів важкою хворобою і став особою з інвалідністю, перед звільненням і після звільнення переніс декілька важких оперативних втручань.

Отже, доводи ОСОБА_1 про те, що його стан здоров`я погіршився ще з моменту праці на посаді судді Харківського апеляційного суду, не можуть бути пов`язані саме з невиплатою позивачу вихідної допомоги, адже перебування на стаціонарному лікуванні в період з 09.06.2020 по 12.06.2020 та отримання статусу особи з інвалідністю відбулося в травні 2020 року, до моменту звільнення позивача та неотримання повного розрахунку при звільненні.

Належних та достатніх доказів на підтвердження таких тверджень позивачем до суду апеляційної інстанції не надано.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

В ході розгляду справи судом не підтверджено документально заподіяння позивачу оскаржуваними діями моральних переживань, які наскільки були інтенсивними, що могли б сягнути рівня страждань. Будь-яких інших належних обґрунтувань доводами позивача про отримання моральної шкоди, колегією суддів не встановлено.

Виходячи з наведеного, з огляду на відсутність доказів заподіяння позивачу моральних страждань, колегія суддів не вважає достатніми підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди, відтак суд першої інстанції дійшов обгрунтованих підстав щодо відмови у задоволенні позову у даній частині вимог.

Інші доводи апеляційної скарги позивача та відповідача на висновки колегії суддів не впливають.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (п. 4 ч. 2 ст. 317 КАС України).

Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Харківського апеляційного суду - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.06.2025 по справі № 520/19812/21 - змінити виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови та викласти абзац 3 резолютивної частини рішення в наступній редакції:

"Зобов`язати Харківській апеляційній суд нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2020 по 13.09.2021 в загальному розмірі 66065,55 (шістдесят шість тисяч шістдесят п`ять гривень п`ятдесят п`ять копійок) грн.".

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду 23.06.2025 у справі №520/19812/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя А.О. Бегунц
Судді В.Б. Русанова Я.В. П`янова