Справа № 420/39161/24
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2025-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/39161/24

Перша інстанція: суддя Караван Р.В.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Єщенка О.В.,

Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2024р. ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом ГУ ПФУ в Луганській області, у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Луганській області від 7.11.2024р. №32 про відмову ОСОБА_1 у призначені пенсії за віком відповідно до ч.2 ст.26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Луганській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 на призначення пенсії за віком від 31.10.2024р., призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з дати настання права, з урахуванням в розрахунок стажу та заробітної плати періодів роботи ОСОБА_1 та отриманої заробітної плати з якої були сплачені страхові внески:

- з 22.09.1987р. по 1.08.1993р., з 1.09.1993р. по 30.11.1999р. згідно записів в трудовій книжці НОМЕР_1 від 28.02.1979р.;

- з вересня 1987 по червень 1993 року довідку про заробітну плату №09-48/ЗТС-25 від 19.01.2021р.;

- стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Луганській області понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 211,2грн..

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що 31.10.2024р. вона звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком.

Рішенням від 7.11.2024р. за №32 ГУ ПФУ в Луганській області відмовило позивачці у призначенні пенсії за віком, мотивуючи його відсутністю необхідного страхового стажу.

Позивачка вважає вказану відмову протиправною та незаконною, а тому звернулася до суду із даним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025р. адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Луганській області від 7.11.2024 №32 про відмову ОСОБА_1 у призначені пенсії за віком відповідно до ч.2 ст.26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язано ГУ ПФУ в Луганській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 на призначення пенсії за віком від 31.10.2024 із зарахуванням до трудового стажу періодів роботи ОСОБА_1 згідно записів в трудовій книжці НОМЕР_1 від 28.02.1979 в період з 22.09.1987 по 1.08.1993 та з 1.09.1993 по 30.11.1999, а також інформації щодо нарахованої та виплаченої заробітної плати з архівної довідки №09-48/ЗТС-25 від 19.01.2021 за період з вересня 1987 по червень 1993 року, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ГУ ПФУ в Луганській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1 211,2грн..

Не погодившись із даним судовим рішенням, ГУ ПФУ в Луганській області подало апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що недоліки оформлення трудової книжки не можуть вважатися достатньою і самостійною підставою для відмови позивачеві у зарахуванні спірних періодів роботи до його загального страхового стажу на підставі трудової книжки, оскільки вина позивача в тому, що трудова книжка заповнена роботодавцем із порушенням встановленого порядку, відсутня, тому твердження відповідача про наявність недоліків заповнення трудової книжки позивача за спірні періоди - з 22.09.1987р. по 31.12.1991р., як єдиної підстави для не зарахування вказаних періодів роботи до страхового стажу, суд вважав необґрунтованими та безпідставними.

Окрім того, суд відхилив посилання ГУ ПФУ в Луганській області, покладені в основу спірного рішення від 7.11.2024р. на ту обставину, що з 19.06.2023р. Україна припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., оскільки вказані обставини не стосуються періодів трудової діяльності позивача, що мали місце в період дії вказаної Угоди. Відтак, період роботи позивача з 1.01.1992р. по 1.08.1993р., з 1.09.1993р. по 30.11.1999р. підтверджений даними трудової книжки від 2.12.1986р. серії НОМЕР_1 від 28.02.1979р., та має бути зарахований до страхового стажу позивача.

Крім того, суд вказав, що в силу ч.5 ст.45 Закону №1058, якою передбачено обов`язок органу Пенсійного фонду щодо прийняття відповідного рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунок) пенсії, враховуючи, що відповідач як уповноважений орган не надав оцінку всім періодам роботи позивача та не перевірив дотримання інших умов для призначення пенсії, зобов`язання пенсійного органу повторно розглянути заяву з урахуванням висновків суду є достатнім способом захисту з метою відновлення прав позивача.

Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 звернулася до територіального органу ПФУ із заявою про призначення пенсії за віком (а.с.10).

Вказану заяву за принципом екстериторіальності розглядав ГУ ПФУ в Луганській області.

Рішенням ГУ ПФУ в Луганській області від 7.11.2024р. за №32 відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу 20 років.

Окрім того, ГУ ПФУ зазначено, що за розглядом документів до страхового стажу не зараховано періоди роботи за записами трудової книжки від 28.02.1979р. серії НОМЕР_2 :

- з 22.09.1987р. по 31.12.1991р. в Республіці Казахстан, оскільки запис про звільнення засвідчено печаткою підприємства, яка не придатна для читання; з 1.01.1992р. по 1.08.1993р. у зв`язку з виходом України з Угоди. Крім того, в архівній довідці від 19.01.2021р. №09-48/ЗТ-С-25, яка видана Комунальною державною установою «Державний архів Мангистаускої області» Республіки Казахстан відсутній апостиль;

- 1.09.1993р. по 30.11.1999р. в Республіці Казахстан у зв`язку з виходом України з Угоди (а.с.9).

Не погодившись з даним рішенням пенсійного органу, позивачка звернулася до суду.

Перевіряючи правомірність та законність дій пенсійного органу у спірних правовідносинах, з урахуванням підстав, за якими позивачка пов`язує їх незаконність та протиправність в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія виходить з наступного.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV) страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Згідно із ст.14 Закону №1058-IV страхувальниками відповідно до цього Закону є: 1) роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об`єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - підприємці та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 4-1, 10, 14 статті 11 цього Закону.

Положеннями ст.26 Закону №1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу:

по 31 грудня 2018 року - від 15 до 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 16 до 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 17 до 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 18 до 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 19 до 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 23 до 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 24 до 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - від 25 до 35 років.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (ч.2 ст.24 Закону №1058-IV).

Відповідно до ст.62 ЗУ від 5.11.1991р. №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 1,2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою КМУ від 12.08.1993р. №637 (далі Порядок №637) визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п.3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2020р. у справі №577/2688/17, від 31 березня 2020р. у справі №446/656/17, від 21 травня 2020р. у справі №550/927/17, від 25 лютого 2021р. у справі №683/3705/16-а.

Крім того, Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція №58).

Пунктом 1.1 цієї Інструкції також передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме з трудової книжки від 28.02.1979 серії НОМЕР_2 , з 22.09.1987р. по 1.08.1993р. позивачка працювала в Прикаспійському горно-металургічному комбінаті Міністерства середнього машинобудування СССР (з 14.08.1992р. Акціонерне товариство відкритого типу «Каскор»); з 1.09.1993р. по 30.11.1999р. на фірмі «Соболь» (мовою оригіналу) (а.с.17-18).

Підставою для не зарахування пенсійним органом вказаного періоду трудової діяльності позивачки стало те, що з 22.09.1987р. по 31.12.1991р. - запис про звільнення засвідчено печаткою підприємства, яка не придатна для читання; з 1.01.1992р. по 1.08.1993р.; з 1.09.1993р. по 30.11.1999р. - у зв`язку з виходом України з Угоди.

Судова колегія звертає увагу, що посилання пенсійного органу на те, що за період з 22.09.1987р. по 31.12.1991р. - запис про звільнення засвідчено печаткою підприємства, яка не придатна для читання, не відповідає обставинам справи, оскільки записами трудової книжки від 28.02.1979 серії НОМЕР_2 підтверджується, що позивачка була звільнена з Акціонерного товариства відкритого типу «Каскор» 1.08.1993р. наказом за №54/69лс від 26.07.1993р..

Вказане свідчить про формальний підхід органу ПФУ під час розгляду заяви позивачки про призначення пенсії за віком та відповідно під час прийняття рішення.

Разом з тим, надаючи оцінку вказаній вище підставі для відмови у зарахуванні періоду роботи позивачки з 22.09.1987р. по 1.08.1993р., судова колегія зазначає, що згідно з п.2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Абзацом 1 п.4.1 Інструкції №58 встановлено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Також слід зазначити, що відповідно до Постанови КМУ від 27 квітня 1993р. «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а за порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність (пункт 4 Постанови).

Отже, з наведеного слідує, що обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.

Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а відтак, не повинно впливати на її особисті права.

Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Верховний Суд у постанові від 24.05.2018р. у справі №490/12392/16-а виклав правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

При цьому, судова колегія вважає слушним зауваження суду першої інстанції про те, що дата оформлення спірного запису трудової книжки про звільнення припадає на 1993р., відповідно за більше ніж 30 років такий відтиск може змінити свій колір та стати не таким чітким, як при його здійсненні.

Окрім того, судова колегія зазначає, що записи трудової книжки про спірні періоди робити позивачки розташовані у хронологічній послідовності, є чіткими, розбірливими, без будь-яких виправлень чи помарок у датах прийняття та звільнення з роботи.

Також колегія суддів вказує, що спірний період роботи ОСОБА_1 з 22.09.1987р. по 1.08.1993р. підтверджується архівною довідкою від 19.01.2021р. за №09-48/ЗТ-С-25, виданою КДУ «Державний архів Мангистауської області» Республіки Казахстан.

Щодо посилань пенсійного органу на вихід України з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., судова колегія вказує наступне.

Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., зобов`язання за якою взяли на себе, зокрема, Україна та Республіка Казахстан (далі - Угода).

Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди (ст.5 Угоди).

Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою. Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу. У разі, якщо в державах - учасницях Угоди запроваджена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії.

Згідно зі ст.11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.

Відповідно до ст.13 Угоди кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення.

Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

З огляду на вказане, судова колегія вказує, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.

Постановою Кабінету Міністрів України №1328 від 29.11.2022р. «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992р. у м.Москва, яка набрала чинності 2.12.2022р..

Міністерство юстиції України своїм повідомленням від 10.01.2023р., яке було опубліковано у Офіційному віснику України від 10.01.2023р., підтвердило припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992р. для України 19 червня 2023р..

За правилами ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Рішенням Конституційного Суду №1-рп/99 від 9.02.1999р. щодо тлумачення ч.1 ст.58 Конституції України зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалась тільки в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України. Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акту, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

З огляду на визначені наслідки припинення дії міжнародного договору України судова колегія зауважує, що вищевказана Угода припинила породження зобов`язань для сторін у майбутньому, але не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників цієї Угоди, які виникли в результаті її виконання, - вони зберігаються і після припинення зазначеної Угоди.

Водночас, апеляційний суд зауважує, що чинною залишається Угода між Міністерством соціального захисту населення України та Міністерством соціального захисту населення Республіки Казахстан про співпрацю в галузі пенсійного забезпечення від 21.09.1995р..

Відтак, судова колегія вважає, що Україна, як держава - учасниця Угод виконує зобов`язання, взяті згідно із Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення та Угодою між Міністерством соціального захисту населення України та Міністерством соціального захисту населення Республіки Казахстан, у зв`язку із чим періоди роботи позивачки з 22.09.1987р. по 1.08.1993р. та з 1.09.1993р. по 30.11.1999р. на території Республіки Казахстан повинні бути зараховані до страхового стажу для призначення пенсії позивачці.

Щодо посилань органу ПФУ на те, що в архівній довідці від 19.01.2021р. №09-48/ЗТ-С-25, яка видана КДУ «Державний архів Мангистауської області» Республіки Казахстан, відсутній апостиль, судова колегія зазначає, що ст.6 Угоди між Міністерством соціального захисту населення України та Міністерством соціального захисту населення Республіки Казахстан про співпрацю в галузі пенсійного забезпечення від 21.09.1995р. передбачено, що призначення пенсії проводиться за поданням потрібних документів, які підтверджують право на неї згідно з законодавством держави проживання. Документи, видані у встановленому порядку на території держав-учасниць цієї Угоди, приймаються без легалізації.

Отже, проаналізувавши положення Угоди між Міністерством соціального захисту населення України та Міністерством соціального захисту населення Республіки Казахстан про співпрацю в галузі пенсійного забезпечення від 21.09.1995р., судова колегія дійшла висновку, що спірна архівна довідка від 19.01.2021р. №09-48/ЗТ-С-25, яка видана КДУ «Державний архів Мангистауської області» Республіки Казахстан, повинна прийматись пенсійним органом без легалізації.

Щодо доводів пенсійного органу в апеляційній скарзі на те, що суми заробітної плати, зазначені у вищевказаній довідці, не підтверджені первинними документами, а тому відсутні підстави для її врахування, колегія суддів вказує, що, по-перше, підставою для неврахування ГУ ПФУ в Луганській області архівною довідки довідці від 19.01.2021р. №09-48/ЗТ-С-25 стала відсутні на даній архівній довідці апостилю, а не підтвердження її первинними документами.

По-друге, в архівній довідці від 19.01.2021р. №09-48/ЗТ-С-25 зазначено підстави її видачі на основі низки первинних документів.

Судова колегія зауважує, що пенсійний орган не позбавлений права на проведення перевірки відповідності змісту вказаної довідки первинним документами відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»

Апеляційний суд вказує, що інші доводи апеляційної скарги ГУ ПФУ в Луганській області ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, судова колегія дійшла висновку, що рішення ГУ ПФУ в Луганській області від 7.11.2024р. №32 про відмову ОСОБА_1 у призначені пенсії за віком є протиправним та підлягає скасуванню.

Отже, враховуючи вищевказане та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в даному випадку наявні законні підстави для часткового задоволення позовних вимог.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

У доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

Отже, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.311,315,316,322,325 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025р. залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: О.В. Єщенко

В.О. Скрипченко