Справа № 158/1979/25
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2025-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 рокуЛьвівСправа № 158/1979/25 пров. № А/857/32291/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.

секретаря судового засідання Хомич О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 25 липня 2025 року (головуючий суддя Корецька В.В., м. Ківерці) по справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення за межі території України, -

В С Т А Н О В И В :

громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до ГУ ДМС України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 25 липня 2025 року у задоволенні позову громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення за межі території України відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, просить таке скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що позивач перебував у процедурі визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За результатами розгляду цієї процедури постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.09.2022 року у справі № 640/23729/19 було остаточно визначено відсутність у заяві позивача ознак біженця, а апеляційну скаргу залишено без задоволення, залишивши без змін рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2021 року.

Суд першої інстанції зазначив, що позивач перебуває в Україні у статусі нелегального мігранта, не має постійного місця проживання, місця роботи, родинних зв`язків в Україні та стабільного джерела доходів, а тому підстав для задоволення позову немає.

Відповідно до частини 1 статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон), іноземців або осіб без громадянства заборонено примусово повертати, видворяти чи передавати до країн, де їхньому життю чи свободі загрожує небезпека через расу, віросповідання, національність, громадянство, належність до певної соціальної групи чи політичні переконання, а також у разі загрози життю, здоров`ю, безпеці чи свободі через загальнопоширене насильство в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичне порушення прав людини.

У період із 24 лютого по 2 квітня 2022 року позивач брав активну участь в обороні Києва та Київської області у складі Добровольчого формування №2 Білогородської сільської територіальної громади, що підтверджується подяками Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області від 14 жовтня 2022 року та Добровольчого формування №2 Білогородської СТГ. На підтвердження цих обставин було надано лист Білогородської сільської ради та інші документи.

Згідно з відкритими джерелами, у Республіці Таджикистан участь громадян у бойових діях за кордоном, зокрема на боці іноземних держав, підпадає під статтю 401 Кримінального кодексу Республіки Таджикистан і карається позбавленням волі на строк до 20 років. Участь ОСОБА_1 у бойових діях на боці України відображає його політичні переконання, які суперечать офіційній політиці Республіки Таджикистан. У разі повернення до Таджикистану існує реальна загроза його свободі та життю через можливе кримінальне переслідування.

Участь позивача у захисті України від збройної агресії Російської Федерації свідчить про його політичну позицію, що може стати підставою для переслідування в країні походження. Його добровільна участь у бойових діях в Україні, попри можливість виїзду до країн Європейського Союзу, підтверджує свідомий вибір підтримувати Україну, що додатково підкреслює ризик переслідування за політичними мотивами.

Оскаржуване рішення не враховує зазначених обставин, внесок позивача у захист України та принцип non-refoulement, який забороняє примусове видворення в разі загрози життю чи свободі.

Відповідно до пункту 18 статті 4 Закону, особи, звільнені з пунктів тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на підставі судового рішення про скасування їх затримання чи примусового видворення, або яких не було примусово видворено до завершення граничного строку перебування у таких пунктах через відсутність проїзного документа, транспортного сполучення з країною походження чи інші причини, незалежні від них, визнаються такими, що тимчасово перебувають в Україні на законних підставах на період дії цих обставин.

Згідно з листом Волинського ПТПІ від 27 червня 2025 року, ОСОБА_1 утримувався у Волинському ПТПІ з 9 квітня 2019 року по 14 січня 2020 року на підставі рішень Личаківського районного суду м. Львова від 9 квітня 2019 року (справа № 463/2823/19) та від 4 червня 2019 року (справа № 463/4523/19). Його звільнено на підставі постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2020 року (справа № 463/8369/19) у зв`язку з внесенням застави.

З вказаних судових рішень вбачається, що 7 квітня 2019 року ОСОБА_1 затримали представники Прикордонної варти Республіки Польща, а 8 квітня 2019 року передали на територію України відповідно до статей 3, 5 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством «Про реадмісію осіб». Після передачі він перебував у процедурі видворення, яку здійснював ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак примусове видворення не відбулося через обставини, незалежні від позивача.

Таким чином, відповідно до пункту 18 статті 4 Закону, ОСОБА_1 вважається особою, яка тимчасово перебуває в Україні на законних підставах, оскільки його не було примусово видворено до завершення граничного строку перебування у Волинському ПТПІ через обставини, незалежні від нього.

Суд першої інстанції не взяв до уваги зазначені аргументи.

Проте така позиція є помилковою, оскільки стаття 31 Закону прямо забороняє видворення іноземця в ситуації, яка стосується ОСОБА_1 . Крім того, позиція суду суперечить принципу вдячності держави за внесок іноземців у захист України, адже ігнорування участі позивача у відбитті збройної агресії Російської Федерації фактично свідчить про готовність України видворяти тих, хто став на її захист у 2022 році.

Щодо пункту 18 статті 4 Закону, суд першої інстанції не надав жодної оцінки в контексті цієї справи.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином Республіки Таджикистан.

Відповідно до листа Волинського ПТПІ від 27.06.2025 року, позивач утримувався у Волинському ПТПІ з 09.04.2019 року по 14.01.2020 року на підставі рішень Личаківського районного суду м. Львова від 09.04.2019 року, від 04.06.2019 року та відповідно до постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.01.2020 року звільнений, у зв`язку із внесенням застави.

12.06.2025 року Кам`янка-Бузьким відділом ГУ ДМС України у Львівській області прийнято рішення про примусове видворення громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 .

З вказаного рішення вбачається, що громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , з його слів, прибув на територію України 08.10.2019 року та до цього часу її межі не залишив, проживав без документів на право проживання (перебування) в Україні.

Також згідно матеріалів справи позивач перебував в процедурі визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами розгляду якої постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.09.2022 року у справі № 640/23729/19 було остаточно визначено статус іноземця щодо відсутності ознак біженця в його заяві та суд вирішив його апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2021 року про відмову в задоволенні позову без змін.

Відтак суд першої інстанції підставно зауважив, що останній перебуває в Україні у статусі нелегального мігранта, не має постійного місця проживання та місця праці, не має родинних звґязків в Україні та стабільного джерела доходів для свого існування.

Постановляючи рішення суд першої інстанції також правильно врахував, що відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Відповідно до частини 16 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка отримала повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і не використала право на його оскарження, повинна залишити територію України в установлений строк, якщо немає інших законних підстав для перебування в Україні, встановлених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

З огляду на вказане, суд вірно зазначив, що позивач отримавши повідомлення про відмову у визнанні біженцем, всупереч вимогам Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» знову незаконно без документів перебуває на території України та вкотре добровільно не залишає її територію.

Відтак, правильним є твердження, що покликання представника позивача на те, що примусове видворення позивача до Республіки Таджикистан порушує принцип «nonrefoulement» (невислання біженців) через реальну загрозу життю та свободі останнього не заслуговують на увагу, бо остаточний статус громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 був визначений судовим рішенням, що набрало законної сили, про відмову наданні статусу біженця.

Також, покликання представника позивача про участь позивача в добровольчих формуваннях та про його проукраїнську позицію, жодним чином не спростовують та не скасовують встановлені відповідачем порушення правил перебування іноземця в Україні щодо його нелегального перебування, оскільки чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України.

Наведені висновки суду першої інстанції узгоджуються із правовою позицією, висловленою Верховним Судом в постанові від 10.10.2019 року у справі №2340/2910/18.

Крім того суд першої інстанції підставно зауважив, що у справі відсутні будь-які докази того, що позивач починаючи із 12.09.2022 року звертався у суміжні країни чи будь-які інші країни для отримання візи та намагався якимось чином залишити територію України чи йому вчинялись перешкоди у виїзді з України, при цьому, згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 12.06.2025 за ч. 2 ст. 203 КУпАП позивач проживав на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, тобто, його дії підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП - перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився, - тягнуть за собою накладення штрафу від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно абзацу 1 частини 1 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.

За огляду на встановлені обставин, зважаючи на те, що позивач протягом багатьох років знаючи про своє нелегальне та незаконне перебування в Україні, знаючи про обов`язок залишити межі України згідно законодавства, не мав і не має наміру в подальшому залишати територію України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність достатніх та обґрунтованих підстав вважати, що позивач ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення.

За приписами статті 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які отримали повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що втратили або позбавлені статусу біженця або додаткового захисту і не використали права на оскарження таких рішень, а також особи, які отримали повідомлення про відхилення скарги про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і не використали права на його оскарження до суду, особи, які отримали рішення суду про підтвердження рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, повинні добровільно повернутися в країну походження або третю країну в установлений строк, якщо вони не мають інших законних підстав для перебування в Україні, встановлених цим Законом.

Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення.

У разі прийняття рішення про добровільне повернення іноземцю та особі без громадянства, зазначеним у частинах першій і другій цієї статті, видається довідка про особу, яка добровільно повертається. Зазначена довідка є підставою для тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України на строк до завершення процедури добровільного повернення. У разі завершення процедури добровільного повернення така довідка вилучається або визнається недійсною.

Строк здійснення процедури добровільного повернення не повинен перевищувати 60 днів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.03.2012 № 179 затверджено Порядок провадження за заявами іноземців та осіб без громадянства про добровільне повернення. Дія цього Порядку поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які отримали повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пунктом 5 вказаного Порядку встановлено, що іноземець та особа без громадянства, яка має намір добровільно повернутися, або її законний представник особисто подає територіальному органу ДМС письмову заяву.

Оскільки у матеріалах справи відсутні докази про те, що позивач, отримавши повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подавав особисто відповідачу заяву про намір добровільно повернутися, ним не спростовано належними та допустимими доказами правомірності винесеного 12.06.2025 року рішення відповідача про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства відносно громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , то правильним є висновок суду першої інстанції про правомірність прийнятого відповідачем оскаржуваного рішення про примусове видворення з України громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 .

З урахуванням вказаного, колегія судді вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, а рішення прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального прав.

Керуючись ст. 243, ст. 286, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 25 липня 2025 року у справі №158/1979/25 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя М.А. Пліш
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко