Справа № 520/4999/25
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2025-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2025 р.Справа № 520/4999/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Чалого І.С. , Ральченка І.М. ,

за участю секретаря судового засідання Кіт Т.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.08.2025, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., повний текст складено 04.08.25 року по справі № 520/4999/25

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить суд:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 яка підпорядкована військовій частині НОМЕР_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо неналежного оформлення відносин публічної служби, а саме проходження військової служби військовослужбовцем ОСОБА_1 в званні молодший лейтенант.

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 яка підпорядкована військовій частині НОМЕР_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 в званні молодший лейтенант військової служби з 26.02.2022 року, як дня початку проходження військової служби та початку фактичного виконання службових обов`язків.

В обґрунтування позовної заяви позивачем зазначено, що позивач, молодший лейтенант ОСОБА_1 з початку повномасштабної збройної агресією рф проходив військову службу з 26 лютого 2022 року у військовій частині НОМЕР_2 , яка підпорядкована військовій частині НОМЕР_1 . 22 березня 2022 року під час виконання бойового завдання з організації посту радіо електронної розвідки та здійснення перехоплення радіо перемовин противника, позивач разом з іншими військовослужбовцями потрапив у полон до російських окупантів в районі населеного пункту АДРЕСА_1 . 31 травня 2024 року, відбувся обмін, внаслідок чого позивача було звільнено з полону. У січні 2025 року, позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 з рапортом в якому просив надати йому витяг про зарахування до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 від 26 лютого 2022 року. Листом від 28 січня 2025 року за вих. №222/8Ц/258, позивача повідомлено про те, що він у військовій частині НОМЕР_2 військову службу не проходив, витяг з наказу про зарахування до списків військової частини не надано.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.08.2025 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вважає , що суд першої інстанції розглянув справу без виклику сторін, без допиту свідків, не витребував додаткові докази, які могли б вплинути на розгляд справи, встановити істину, натомість ухвалив рішення по справі засновуючись на інформації з заперечень наданих відповідачами, що порушує принцип все сторонності, неупередженості розгляду справи. Суб`єктами доказування в адміністративному судочинстві є суд та учасники розгляду справи. Суд як суб`єкт доказування відіграє активну роль, зважаючи та те, що бере активну участь у збиранні, дослідженні та оцінці доказів. Судове пізнання в адміністративному судочинстві має чітко визначені завдання, обумовлені застосуванням відповідної процедури розгляду справи, її предметом та потребою залучення до справи таких процесуальних осіб, як експерт, обранням тактики розгляду справи (планування засідання, допит сторін та свідків, тощо. Вважає, що суд першої інстанції помилково зробив висновок, що дана категорія справ не належить до розгляду в адміністративних судах та підлягає розгляду в судах загальної юрисдикції за правилами цивільно процесуального законодавства про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Посилається на постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 та від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18. Вказує , що Військова частина НОМЕР_2 , яка підпорядкована військовій частині НОМЕР_1 та ІНФОРМАЦІЯ_3 у спірних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень, які відповідно до вимог Закону України від 21.10.93 № 3543-XII та Положення №1153/2008 уповноважені на призов громадян на військову службу під час мобілізації та зарахування позивача до списків військової частини. У цій справі факт неналежного оформлення відносин публічної служби суб`єктами владних повноважень є підставою адміністративного позову, а не предметом цього позову. Цей юридично значимий факт (виконання обов`язків військової служби позивачем з 26 лютого 2022 року) як одна з фактичних підстав позову належить до предмета доказування та підлягає встановленню при вирішенні цього публічноправового спору в порядку адміністративного судочинства. Позивач у позові не формулював окремої вимоги про встановлення факту виконання обов`язків військової служби позивачем з 26 лютого 2022 року. Посилаючись на обставини та обґрунтування , викладенні в апеляційній скарзі , просить суд скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2025 року по справі за №520/4999/25, прийняте нове рішення по справі про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, Військова частина НОМЕР_1 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просила відмовити в задоволенні.

Відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_3 у відзиві на апеляційну скаргу також заперечувало проти задоволення та просило суд залишити рішення суду першої інстанції без змін.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення сторін та пояснення свідків, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції , доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи у їх сукупності вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено , що молодший лейтенант ОСОБА_1 з початку повномасштабної збройної агресією рф проходив військову службу з 26 лютого 2022 року у військовій частині НОМЕР_2 , яка підпорядкована військовій частині НОМЕР_1 .

22 березня 2022 року під час виконання бойового завдання з організації посту радіо електронної розвідки та здійснення перехоплення радіо перемовин противника, позивач разом з іншими військовослужбовцями потрапив у полон до російських окупантів в районі населеного пункту АДРЕСА_1 .

31 травня 2024 року відбувся обмін, внаслідок чого позивача було звільнено з полону.

У січні 2025 року позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 з рапортом , в якому просив надати йому витяг про зарахування до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 від 26 лютого 2022 року.

Листом від 28 січня 2025 року за вих. №222/8Ц/258, позивача повідомлено про те, що він у військовій частині НОМЕР_2 військову службу не проходив, витяг з наказу про зарахування до списків військової частини не надано.

Не погоджуючись з вказаним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того , що позивачем не зазначено які саме документи та кому ним були надані з метою оформлення до військової частини НОМЕР_2 , ким були визначені обов`язки щодо забезпечення організації в підрозділі постійної готовності засобів зв`язку, чергування на вузлах і лініях зв`язку, підтримка в умовах бойових дій стабільної роботи інтернет мережі та в якому підрозділі. Також, суд першої інстанції вважає непідтвердженими твердження позивача , що саме на виконання бойового наказу з метою підготовки організації посту радіо електронної розвідки та здійснення перехоплення радіо перемовин противника за допомогою Sdr-приймача група до складу якої позивач входив, у кількості п`яти військовослужбовців на автомобілі з штатною зброєю висунулась в район населеного пункту Кулиничі, Харківського району, Харківської області., оскільки хто ці завдання ставив, чому він їх виконував та на виконання чийого бойового наказу він це робив позивачем не зазначено. Позивач не повідомляє де він зброю взяв штатну зброю. Твердження Позивача про те, що лист СБУ №33/7-Ш-905д від 19 серпня 2024 року, довідка Державного підприємства «Український національний центр розбудови миру» Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №09-07/16202 від 28 серпня 2024 року та публікація Координаційного штабу від 31 травня 2024 року начебто підтверджують, той факт, що він є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 суд першої інстанції вважає такими, що не від повідають дійсності, оскільки жоден з цих документів та публікація не є тими документами, що відповідно до чинного законодавства підтверджують факт проходження військової служби та не можуть бути належними доказами цього. Крім того , суд першої інстанції вказує , що матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивач звертався до суду загальної юрисдикції з вимогою про встановлення факту проходження військової служби, тому дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову , виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із частинами першою, другою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження цивільного судочинства розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із подальшим вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. В останньому випадку між цими особами виникає спір про право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) сформульовано висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.

Отже, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції цивільного суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення;

-встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

-заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

-чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суд, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку та в суді якої саме юрисдикції і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Статтею 19 ЦПК України визначені справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів. У частині першій цієї статті встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У частині сьомій цієї статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої статті 19 КАС України).

Відтак у порядку цивільного судочинства, за загальним правилом, не вирішуються спори (розглядаються заяви), що виникають не з цивільних, земельних, трудових, сімейних або житлових правовідносин. Спори, що виникають у публічно-правових відносинах за участю фізичних осіб, підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства виключно у тих випадках, коли безпосередньою нормою процесуального права визначено, що вирішення такого спору належить здійснювати саме в порядку цивільного судочинства.

До адміністративної юрисдикції відносяться справи, які виникають зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин. Спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у сукупності. Таким критерієм також може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною першою статті 5 КАС України передбачено право кожної особи звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Військова частина НОМЕР_2 , яка підпорядкована військовій частині НОМЕР_1 та ІНФОРМАЦІЯ_3 у спірних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень, які відповідно до вимог Закону України від 21.10.93 N 3543-XII та Положення №1153/2008 уповноважені на призов громадян на військову службу під час мобілізації та зарахування позивача до списків військової частини.

Так у справі № 520/7954/22 Другий апеляційний адміністративний суд, з яким погодився Касаційний адміністративний суд у складі Верховного суду, дійшов висновку, що чинне законодавство України не забороняє у добровільному порядку, без відповідного виклику, приходити на збірні пункти чи до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, чи військової частини, чи СБУ, чи органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, з метою призову по мобілізації. При цьому, законодавець не розділяє осіб, які прийшли добровільно, а які викликані повісткою під час оформлення документів та фактичного призову.

У даній справі предметом адміністративного позову є вимоги про протиправною бездіяльності та неналежного оформлення відносин публічної служби суб`єктами владних повноважень та зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити дії (оформлення документів).

Підставами позову є: 1) факт виконання обов`язків військової служби позивачем з 26 лютого 2022 року , факт перебування в полоні позивача як військовослужбовця, що, на його переконання, є підставою для отримання соціальних гарантій військовослужбовців; 2) факт неналежного оформлення відносин публічної служби суб`єктами владних повноважень.

Факт виконання обов`язків військової служби позивачем з 26 лютого 2022 року як одна з фактичних підстав позову належить до предмета доказування та підлягає встановленню при вирішенні даного публічно-правового спору в порядку адміністративного судочинства.

Позивач у позові не формулював окремої вимоги про встановлення факту виконання обов`язків військової служби позивачем з 26 лютого 2022 року, тому суд не може штучно виділяти як окрему вимогу позову певну підставу позову (у цій справі - факт проходження військової служби), оскільки це суперечить таким основним принципам судового процесу, як диспозитивність та змагальність.

За усталеним підходом Великої Палати Верховного Суду суди не можуть сприяти створенню ситуацій, за яких позивач змушений для вирішення одного спору декілька разів звертатися до суду, зокрема почергово до судів різних юрисдикцій.

Вирішення справи в суді в одному судовому процесі має усунути потребу в новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20,пункт 82), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21, пункт 24), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21, пункт 29)).

Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим.

Так у рішенні Великої Палати Верховного Суду, у справі № 161/853/19 сформувала висновок наступного змісту: не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який продовжений до теперішнього часу.

У свою чергу, Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» № 69/2022 від 24.02.2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

За статтею 17 Закону «Про оборону України» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Громадяни проходять військову службу, службу у військовому резерві та виконують військовий обов`язок у запасі відповідно до законодавства.

Військове командування, військовослужбовці, добровольці Сил територіальної оборони Збройних Сил України, працівники правоохоронних органів, які відповідно до своїх повноважень беруть участь в обороні України, особи, визначені Законом України «Про забезпечення участі цивільних осіб у захисті України», під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань з оборони України із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння), зобов`язані дотримуватися законів та звичаїв війни та застосування збройної сили, визначених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За пунктом 1, 15 статті 1 Закону «Про основи національного спротиву», доброволець Сил територіальної оборони Збройних Сил України - громадянин України або іноземець чи особа без громадянства, який перебуває в Україні на законних підставах впродовж останніх п`яти років та на добровільній основі зарахований до проходження служби у складі добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України.

Сили територіальної оборони Збройних Сил України - окремий рід сил Збройних Сил України, на який покладається організація, підготовка та виконання завдань територіальної оборони.

За положенням частини 2 статті 4 Закону, Військова складова територіальної оборони включає органи військового управління, військові частини Сил територіальної оборони Збройних Сил України, інші сили і засоби сил безпеки та сил оборони, які залучаються до виконання завдань територіальної оборони.

Провідна роль в організації та виконанні завдань територіальної оборони належить Силам територіальної оборони Збройних Сил України, до яких належать: 1) ІНФОРМАЦІЯ_4 ; 2) регіональні органи військового управління Сил територіальної оборони Збройних Сил України; 3) бригади Сил територіальної оборони Збройних Сил України; 4) батальйони зі складу бригад Сил територіальної оборони Збройних Сил України.

До виконання завдань територіальної оборони та здійснення заходів підтримки і забезпечення територіальної оборони за рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України можуть залучатися інші сили і засоби Збройних Сил України.

Склад сил і засобів сил безпеки та сил оборони, що залучаються до територіальної оборони, визначається Головнокомандувачем Збройних Сил України за узгодженням з керівниками органів управління відповідних сил безпеки та сил оборони.

Відповідно частини 1 статті 9 Закону, комплектування органів військового управління, військових частин Сил територіальної оборони Збройних Сил України здійснюється: 1) у мирний час - військовослужбовцями за контрактом та за призовом особами офіцерського складу; 2) в особливий період - військовослужбовцями за контрактом, за призовом особами офіцерського складу та територіальним резервом.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон № 2232) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до частини 2 статті 1 Закону №2232 військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Закону № 2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

За положеннями статті 24 Закону, початком проходження військової служби вважається зокрема: 1) день відправлення у військову частину з обласного збірного пункту - для громадян, призваних на строкову військову службу; 2) день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації; 4) день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу; 5) день зарахування до списків особового складу військової частини - для громадян України, які проходять службу у військовому резерві за контрактом, зараховані під час такої служби до військового оперативного резерву та призиваються на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період; 6) день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки - для громадян України, які зараховані до військового оперативного резерву після їх звільнення з військової служби та призиваються на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Згідно зі статтею 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Відповідно до абз. 2 п. 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення №1153/2008), право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Згідно з главою 1 розділу III «Інструкції організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України», затвердженої наказом Міністерства оборони України від 26.05.2014 № 333 (далі - Інструкція №333), яка діяла на момент оголошення воєнного стану 24.02.2022, облік особового складу в особливий період ведеться в порядку, установленому на мирний час, та з урахуванням особливостей, викладених у цьому розділі.

Так, згідно з пунктом 1.2 глави 1 розділу III Інструкції №333 для обліку особового складу в особливий період використовуються: на особовий склад, який проходив військову службу у Збройних Силах, - облікові документи, які велися на нього в мирний час; на особовий склад, призваний із запасу у разі оголошення мобілізації: на офіцерів, осіб рядового, сержантського і старшинського складу - особові справи та послужні картки, отримані з військових комісаріатів; на сержантів і солдатів - обліково-послужні картки, вилучені з їхніх військових квитків.

Згідно з пунктом 1.10. глави 1 розділу III Інструкції №333 у підрозділах, військових частинах, на кораблях 1-3 рангів, у з`єднаннях і органах військового управління, які беруть участь у бойових діях, облік особового складу ведеться з урахуванням таких особливостей: у штабах військових частин, які беруть участь у бойових діях, особові справи не ведуться. При вибутті військової частини до складу військ, які беруть участь у бойових діях, особові справи передаються (пересилаються) за підпорядкованістю до кадрового органу оперативного командування, виду Збройних Сил або за наказом начальника штабу оперативного командування, виду Збройних Сил до відповідних районних (об`єднаних, міських) військових комісаріатів за місцем дислокації військової частини для подальшої передачі до Галузевого архіву.

Другі примірники особових справ офіцерів, а також особові справи офіцерів, призваних у разі оголошення мобілізації (у тому числі і особові справи офіцерів номенклатури призначення командира полку 1 бригади), передаються (пересилаються) за підпорядкованістю до кадрових органів з`єднань відповідно до номенклатури посад для призначення військовослужбовців у воєнний час.

Послужні картки на офіцерів, осіб рядового, сержантського і старшинського складу, призваних у разі оголошення мобілізації, передаються (пересилаються) у відповідні кадрові органи, які ведуть облік за послужними картотеками, для долучення в загальну картотеку.

Військові частини, які входять до складу оперативного командування, виду Збройних Сил, особові справи здають: військові частини, підпорядковані оперативному командуванню, - до кадрового органу оперативного командування; військові частини і заклади, підпорядковані виду Збройних Сил, - до кадрового органу виду Збройних Сил; у відділенні, екіпажі, розрахунку, взводі (обслузі) на всіх військовослужбовців ведеться іменний список особового складу; з початком бойових дій у штабах батальйонів (дивізіонів) складається добова відомість у двох примірниках, перший примірник якої передається до штабу військової частини;

Згідно з п.1.3. Глави 1 розділу II Інструкції №333 у батальйоні (дивізіоні, ескадрильї) на особовий склад ведуться такі облікові документи: книга обліку особового складу; Книга штатно-посадового обліку особового складу.

Ведення обліку особового складу в батальйоні (дивізіоні, ескадрильї) покладається на начальника штабу батальйону (дивізіону, ескадрильї), а за відсутності у штаті посади начальника штабу - на іншу посадову особу, призначену письмовим наказом командира військової частини.

Начальник штабу батальйону (дивізіону, ескадрильї) стосовно обліку особового складу зобов`язаний: щодня мати точні і особисто ним перевірені відомості про чисельність особового складу батальйону (дивізіону, ескадрильї) за штатом, за списком і в наявності, про кількість відсутніх із визначенням причин по кожній роті (батареї) і в цілому по батальйону (дивізіону, ескадрильї); щодня доповідати командиру батальйону (дивізіону, ескадрильї) і в штаб військової частини зведені дані про наявність особового складу; щомісяця перевіряти стан обліку особового складу в підрозділах батальйону (дивізіону, ескадрильї), наявність у підлеглих документів, що посвідчують особу військовослужбовця, своєчасність запису до них змінених облікових даних і перевіряти наявність ідентифікаційних жетонів з особистими номерами.

Згідно з п.2.7. Главу 2 розділу II Інструкції №333 зарахування особового складу до списків військової частини і виключення зі списків, а також внесення в облікові документи змін, які відбулися в персональних облікових даних військовослужбовців і працівників, крім освіти, реєстрації (розірвання) шлюбу, народження дітей, здійснюються тільки на підставі наказів по стройовій частині.

Відповідно до пункту 13 розділу 1 «Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України» від 15.09.2022 за №280 (далі - Інструкція №280), яка діє на час звернення позивача з питання оформлення відносин проходження військової служби, організація обліку особового складу покладається: 1) в органах управління, військових частинах, установах - на начальників штабів, а там, де вони штатом не передбачені,- на їх командирів (начальників); 2) у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (далі - ТЦК та СП) - на їх начальників; 3) в управліннях, відділах, службах, відділеннях та групах персоналу (далі - служба персоналу) - на їх начальників; 4) у Кадровому центрі Збройних Сил України, кадрових центрах видів Збройних Сил України (далі - кадрові центри) - на їх начальників; 5) на кораблях (суднах) - на старших помічників (помічників) командирів кораблів (суден), а там, де вони штатом не передбачені,- на командирів кораблів (суден); 6) у підрозділах військових частин - на командирів цих підрозділів.

За положенням пункту 1 розділу VI Інструкції №280, у разі загибелі (смерті), захоплення в полон або заручником, а також інтернування в нейтральній державі або зникнення безвісти військовослужбовця командир військової частини зобов`язаний організувати не пізніше наступного після загибелі (смерті), захоплення в полон або заручником, а також інтернування або зникнення безвісти військовослужбовця дня повідомлення засобами зв`язку та письмово керівника районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання сім`ї (близьких родичів) військовослужбовця, дату і причину його загибелі (смерті), обставини захоплення в полон або заручником, а також інтернування або зникнення безвісти.

Відповідно до пункту 14, 15, 19, 20 розділу ХІІІ Інструкції №280 у відповідних ТЦК та СП персонально обліковуються військовослужбовці, які померли (загинули), зникли безвісти, яких визнано відповідним рішенням суду безвісно відсутніми або оголошено померлими, а також ті, що потрапили в полон, захоплені в заручники або інтерновані, яких призвано (прийнято) на військову службу цим ТЦК та СП, а також військовослужбовці, які померли (загинули), зникли безвісти, потрапили в полон, захоплені в заручники, сім`ї яких проживають на території відповідальності цього ТЦК та СП.

Для ведення довідкової роботи за запитами (листами) і контролю вручення сповіщень сім`ям військовослужбовців, які померли (загинули), зникли безвісти, потрапили в полон, захоплені в заручники або інтерновані, у відповідних ТЦК та СП ведеться алфавітна книга обліку безповоротних втрат військовослужбовців і призначення пенсій їхнім сім`ям за формою, установленою додатком 50 до цієї Інструкції, окремо за кожною категорією особового складу.

Військовослужбовці, які визволені з полону (після інтернування), вийшли з оточення або звільнені з заручників, у тому числі які вийшли з оточення поодинці (далі - військовослужбовці, які визволені з полону), направляються до резервних військових частин.

У резервних військових частинах на кожну групу військовослужбовців, які визволені з полону складаються іменні списки військовослужбовців, які визволені з полону і перебувають у резервних військових частинах (додаток 52), у трьох примірниках окремо за кожною категорією військовослужбовців:

1) перші примірники направляються до Кадрового центру Збройних Сил (для військовослужбовців Держспецтрансслужби - до служби персоналу органу управління Держспецтрансслужби);

2) другі (або завірена копія) - до штабів військових частин за попереднім місцем служби військовослужбовців, зазначених в іменному списку;

3) треті - підшиваються до справ військових частин.

Наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 07.04.2017 № 124 затверджено Інструкцію з діловодства у Збройних Силах України, яка встановлює загальні вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами у військових частинах (установах) Збройних Сил України, штабах угруповань військ, (далі військові частини, установи), включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік, зберігання і контроль за виконанням (далі Інструкція № 124).

За пунктом 1.3 Інструкції відповідальним за організацію діловодства у військовій частині (установі) є командир (керівник).

Пунктом 2.1.6. Інструкції № 124 визначено, що у Збройних Силах України створюються такі види документів (далі документи): наказ, директива, розпорядження, бойовий наказ, бойове розпорядження, окреме доручення (доручення), рішення, протокол, положення, постанова, інструкція, історичний формуляр, формуляр, правила, план, звіт, доповідь, донесення, доручення, акт, звуко- та відеозаписи, програма, алгоритм, рапорт, заява, телеграма, телефонограма, факсограма, службовий лист, довідка, методичні рекомендації, доповідна та пояснювальна записки, протокол, припис, посвідчення про відрядження, відпускний квиток, графік відпусток, обхідний лист та інші документи, розроблені в установленому порядку.

Наказ командира (керівника) основний розпорядчий документ командира (керівника) військової частини (установи), виданий на правах єдиноначальності; рапорт (заява) письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

За пунктом 3.6 Інструкції, обсяг документообігу у військовій частині (установі) - це сумарна кількість отриманих (вхідних) і створених у військовій частині (установі) (внутрішніх, вихідних) документів за певний період (квартал, рік).

Підрахунок кількості документів здійснюється за всіма реєстраційними формами в місцях їх реєстрації.

За одиницю обліку береться документ. Розмножені примірники, опрацьовані службою діловодства, підраховуються окремо на основі прийнятого в підрозділі військової частини (установи) обліку документів.

Облік документів може здійснюватися як в цілому за військову частину (установу), так і окремо за кожний підрозділ військової частини (установи), за групою документів. Окремо підраховуються звернення громадян, запити на інформацію.

Результати обліку документів узагальнюються службою діловодства і подаються командуванню (керівництву) військової частини (установи) для вжиття заходів щодо удосконалення роботи з документами.

Звіт про обсяг документообігу в службі діловодства військово частини (установи) подається в табличній формі (додаток 36 ).

У разі застосування СЕДО підсумкові дані обліку обсягу документообігу подаються відповідно до форми, визначеної у програмі.

За п. 8.3 Інструкції, після знищення документів особа, що відповідає за облік документів робить у книгах і журналах обліку відповідні відмітки про їх знищення.

Згідно з пунктом 96 Типової інструкції «Про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію», затвердженої постановою КМУ від 19.10.2016 № 736 в умовах особливого періоду, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, та у разі виникнення реальної загрози захоплення документів, справ, видань, електронних носіїв інформації з грифом "Для службового користування", а також неможливості забезпечення їх вивезення в безпечні місця вони знищуються способами, установленими абзацами першим та другим цього пункту.

Рішення про негайне знищення таких документів, справ, видань, електронних носіїв інформації приймає керівник установи (особа, яка виконує його обов`язки), де вони зберігаються, а за відсутності з ним екстреного зв`язку - відповідальна за їх зберігання посадова особа.

Факт знищення підтверджується актом про вилучення документів і є підставою для внесення позначки про знищення документів в облікові форми.

Матеріали справи свідчать та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 перебував у полоні з 22 березня 2022 року до 31 травня 2024 року.

31 травня 2024 року ОСОБА_1 був звільнений з полону в результаті реалізації рішення Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими, утвореного відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2022 № 257.

Довідкою Державного підприємства «Український національний центр розбудови миру» Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №09-07/16202 від 28 серпня 2024 року та листом СБУ за №33/7-Ш-905д від 19 серпня 2024 року підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 молодший лейтенант, військова частина НОМЕР_2 перебував у полоні під владою держави - агресора та був звільнений 31 травня 2024 року.

Як вбачається з наданих позивачем пояснень, 26 лютого 2022 року у зв`язку з оголошеним військового стану на всій території України, він, ОСОБА_1 , прибув до ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою направлення його на проходження військової служби у військові частини для відсічі збройної агресії російської федерації проти України.

ІНФОРМАЦІЯ_3 направив ОСОБА_1 до Харківської обласної військової адміністрації за адресою: АДРЕСА_2 , де відбувався збір добровольців для відсічі збройної агресії російської федерації проти України.

В приміщенні Харківської обласної військової адміністрації ОСОБА_1 надав особисті документи необхідні для оформлення до військової частини НОМЕР_2 та отримав військову форму та зброю.

Тобто, як вважав ОСОБА_1 фактично з 26 лютого 2022 року він приступив до виконання обов`язків військової служби та почав проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , яка підпорядкована військовій частині НОМЕР_1 . В його обов`язки входило забезпечення організації в підрозділі постійної готовності засобів зв`язку, чергування на вузлах і лініях зв`язку, підтримка в умовах бойових дій стабільної роботи інтернет мережі. Одним із завдань , які ставили перед ним було створення групи ,до складу якої входили військовослужбовці з навичками роботи з технічними засобами радіоелектронної розвідки. Так, на виконання бойового наказу з метою підготовки організації посту радіо електронної розвідки та здійснення перехоплення радіо перемовин противника за допомогою Sdr-приймача була створена група у складі пяти чоловіків, серед яких ОСОБА_1 .

22 березня 2022 року ОСОБА_1 отримав бойовий наказ разом ще з чотирьома іншими військовослужбовцями з метою підготовки організації посту радіо електронної розвідки та здійснення перехоплення радіо перемовин противника за допомогою Sdr-приймача виїхали на автомобілі з штатною зброєю та у військовій формі в район населеного пункту АДРЕСА_1 .

22 березня 2022 року біля населеного пункту АДРЕСА_1 група потрапила у засідку російських військ та були взяті у полон.

Позивач як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції вказує , що наведені обставини щодо проходження ним військову службу у складі військової частині НОМЕР_2 підтверджується нотаріально посвідченими заявами (поясненнями) військовослужбовців, у тому числі з числа військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 , а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які з 24 лютого 2022 року зараховані до списків військової частини НОМЕР_2 та які разом з ОСОБА_1 проходили військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .

Відповідно до частин першої-третьої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Один із принципів адміністративного судочинства, що закріплений у пункті 4 частини третьої статті 2 КАС України, є офіційне з`ясування всіх обставин справи, який полягає в тому, що суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, в тому числі стосовно виявлення та витребування доказів з власної ініціативи, що передбачено частиною четвертою статті 9 КАС України.

Така активна роль адміністративного суду і сприяє захисту порушених прав та свобод незахищених осіб з боку суб`єкта владних повноважень. На відміну від інших в адміністративному судочинстві тягар доказування покладається на суб`єкта владних повноважень, а не на позивача. При цьому суб`єкт владних повноважень може посилатися лише на докази, які були покладені в основу оскаржуваної постанови, за винятком випадків, коли він доведе, що вони не були отримані ним до його прийняття з незалежних від нього причин.

В контексті наведеного слід також звернути увагу, що положеннями абзацу 1 частини другої статті 77 КАС України закріплено презумпцію неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, згідно якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається саме на відповідача.

При цьому, абзац 2 частини другої статті 77 КАС України декларує обов`язок суб`єкта владних повноважень на подання суду всіх наявних у нього документів та матеріалів, які можуть бути використані як докази у справі.

Параграф 1 Глави 5 КАС України визначає основні положення про докази.

Так, відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Докази мають бути: належними (стаття 73 КАС України); допустимими (стаття 74 КАС України); достовірними (стаття 75 КАС України); достатніми (стаття 76 КАС України).

Відповідно до статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, докази - це урегульована процесуальним законодавством, існуюча у певній процесуальній формі інформація (фактичні дані), яка надає можливість адміністративному суду, що розглядає справу, достеменно або певним чином відтворити та встановити усі обставини публічно-правового спору, які мають значення для правильного вирішення адміністративної справи.

Законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням їхньої якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення відповідного судового рішення.

Згідно із частинами 1, 2 статті 91 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), показаннями свідка є повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Верховний Суд в постанові від 07.04.2025 у справі № 640/18226/22 зауважив, що право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на наведені позивачем в обгрунтування заявлених позовних вимог обставини щодо фактичного проходження ним військової служби, показання вказаних вище осіб , мають значення для правильного вирішення цієї справи, тому колегія суддів протокольною ухвалою від 06.10.2025 вирішила питання щодо виклик свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до суду для дачі показань.

ОСОБА_1 допитаний судом та надав пояснення , які співпадають з наведеними ним в позові та апеляційній скарзі обставинами щодо прибуття до Харківської обласної військової адміністрації для запису до списків добровольців , надання особистих документів необхідних для оформлення до військової частини НОМЕР_2 , отримання ним форми та зброї, початку фактичного виконання ним військових обов`язків з 26.02.2022 у військовій частині НОМЕР_2 . Вказує, що на виконання бойового наказу з метою підготовки організації посту радіо електронної розвідки та здійснення перехоплення радіо перемовин противника за допомогою Sdr-приймача була створена група у складі пяти чоловіків, серед яких ОСОБА_1 . Вказує , що 22 березня 2022 року ОСОБА_1 отримав бойовий наказ разом ще з чотирьома іншими військовослужбовцями з метою підготовки організації посту радіо електронної розвідки та здійснення перехоплення радіо перемовин противника за допомогою Sdr-приймача виїхали на автомобілі з штатною зброєю та у військовій формі в район населеного пункту Кулиничі, де потрапив у полон.

Так, ОСОБА_5 допитаний судом в якості свідка в судовому засіданні та надав пояснення , що 24.02.2022 прибув самостійно до Харківської ОДА у пункт збору добровольців де його записали до списків військовослужбовців для оборони міста Харкова. Черга на запис була велика. ОСОБА_6 познайомив його з ОСОБА_7 , який також був записаний до списків добровольців. Бачив як ОСОБА_8 подавав свої військові документи до людей , які здійснювали запис до добровольців. Пояснив , що військовий одяг та зброю їм видавала ВЧ НОМЕР_3 . На початку березня (01.03.2022) були сформовані групи військовослужбовців зі списків , він був командиром групи ( радіорозвідка КРАКЕН Сьома служба ГУР МО) , в яку входив , крім інших, ОСОБА_8 , який безпосередньо підпорядковувався йому. Бойові завдання його група отримувала від ГУР МО . Основними завданнями було забезпечення спецпідрозділу «КРАКЕН» засобами розвідки, налаштування обладнання радіозв`язку та телекомунікаційного обладнання тощо. 22.03.2022 за наказом офіцера спецпідрозділу «КРАКЕН» ГУР МО його група , до якої входили військовослужбовці ОСОБА_1 та інші, виїхали на бойове завдання та потрапили у полон. Ним особисто було поставлено перед Шишком бойове завдання. Також, пояснив , що оформлення саме документів стосовно них як віськовослужбовців здійснювалось ВЧ НОМЕР_3 вже пізніше , особисто його військовий квіток виданий 24.06.2022 із записом про початок його служби у ВЧ НОМЕР_3 з 24.02.2022. Ним заново подавалась заява про добровільний вступ до оборони міста. Тобто , оформлення здійснювалось вже після того як ОСОБА_8 потрапив у полон. Крім того , місця де здійснювалися записи добровольців у ВЧ НОМЕР_2 та збиралися і оформлювалися відповідні документи неодноразово перебували під обстрілами та зазнали руйнування.

ОСОБА_9 , допитаний в якості свідка , пояснив , що 24.02.2022 прийшов до ОДА на роботу, пішов до пункту підбору добровольців оборони міста та записався добровольцем. Черга була велика, списки складались на місці. Побачив ОСОБА_10 біля штабу зарахування до ВЧ НОМЕР_3 , який записався вже до списків добровольців. В подальшому бачив ОСОБА_8 біля місця де видавали зброю. 27.02.2022 бачив ОСОБА_10 вже зі зброєю та у формі ЗСУ. Пояснює , що військові квітки забирали у березні та повернули із записами про зарахування до служби у ВЧ НОМЕР_3 вже у травні. З ОСОБА_8 вони були у різних підрозділах ВЧ НОМЕР_3 , ОСОБА_8 був у групі швидкого реагування та займався налагоджуванням інтернет зв`язку, забезпеченням спецпідрозділу «КРАКЕН» засобами розвідки, налаштуванням обладнання радіозв`язку та телекомунікаційного обладнання тощо, вважав його військовослужбовцем саме ВЧ НОМЕР_3 . 22.03.2022 вранці бачив ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , перебуваючи на бойовому чергуванні , вони були у військовій формі ЗСУ зі зброєю та готувались на виїзд на позицію за межі Харкова для організації посту радіоелектронної розвідки.

Також, свідок ОСОБА_12 пояснив , що 27.02.2022 познайомився з ОСОБА_13 у приміщенні ОДА коли записувався до списків добровольців. В подальшому потрапив з ОСОБА_13 в один підрозділ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » , де командиром був ОСОБА_5 . Військову форму та зброю видано йому ВЧ НОМЕР_2 . З ОСОБА_13 перетинався при виконанні спільного завдання , а саме 22.03.2022 виїхали на бойове завдання та потрапили у полон.

Тобто, вищевказаними поясненнями свідків підтверджені викладені позивачем пояснення щодо фактичного виконання ОСОБА_1 обов`язків військової служби (військовослужбовця) в складі військової частини НОМЕР_2 з 26.02.2022.

Відповідачами суду апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів у підтвердження неспроможності наданих свідками показань, їх недостовірності або відсутності обізнаності щодо фактичного виконання ОСОБА_1 обов`язків військової служби (військовослужбовця) в складі військової частини НОМЕР_2 з 26.02.2022.

Також, колегія суддів вважає , що виконання обов`язків ОСОБА_1 обов`язків військової служби (військовослужбовця) у складі військової частини НОМЕР_2 з 26.02.2022 підтверджується наявними в матеріалах справи листом СБУ від 19.08.2024 №33/7-ш-905д та довідкою Державного підприємства «Український національний центр розбудови миру» Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №09-07/16202 від 28.08.2024, в якій зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , молодший лейтенант, військова частина НОМЕР_2 перебував у полоні під владою держави - агресора та був звільнений 31.05.2024.

Таким чином, з полону позивач був звільнений як військовослужбовець військової частини НОМЕР_2 , що підтверджується вказаною довідкою.

Колегія суддів зазначає, що неналежне документальне оформлення факту прийняття на службу та її проходження, так само, як і зберігання, передача та знищення таких документів, відповідними компетентними органами, не може бути обґрунтованою підставою для не належного оформлення відповідних даних , у тому числі, в частині даних початку проходження військовослужбовцем військової служби.

Як зазначено, відповідно до пункту 13 розділу І Інструкції №280 організація обліку особового складу покладається:

1) в органах управління, військових частинах, установах - на начальників штабів, а там, де вони штатом не передбачені,- на їх командирів (начальників);

2) у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (далі - ТЦК та СП) - на їх начальників.

Отже, обов`язок щодо належного оформлення відносин публічної служби, а саме проходження військової служби військовослужбовцем ОСОБА_1 в званні молодший лейтенант покладено на керівника ІНФОРМАЦІЯ_2 та командира ВЧ НОМЕР_2 .

А тому необхідно визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 та Військової частини НОМЕР_2 щодо неналежного оформлення прийняття на військову службу ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до роз`яснення Верховного Суду України, що міститься у пункті 3 постанови Пленуму № 14 від 18.12.2009 "Про судове рішення", вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов:

- лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача;

- повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав;

- вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Як наслідок, для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, колегія суддів дійшла висновку щодо необхідності виходу за межі позовних вимог та зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 видати наказ про мобілізацію ОСОБА_1 з 26.02.2022 відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" та Указу Президента України від 24.02.2022 № 65/2022 "Про загальну мобілізацію" та зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 зарахувати ОСОБА_1 до списків особового складу та всіх видів забезпечення Військової частини НОМЕР_2 з 26.02.2022 .

Вищенаведене суд першої інстанції не врахував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія судів зазначає, що Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) щодо якості судових рішень на рівні рекомендацій, що мають характер норм «м`якого права», наголосила, що якість будь-якого судового рішення залежить головним чином від якості його обґрунтування. Воно не лише полегшує розуміння сторонами суті рішення, а насамперед слугує гарантією проти свавілля. Обґрунтування судового рішення загалом засвідчує дотримання національним суддею принципів, проголошених ЄСПЛ. При цьому навіть «проміжні» процесуальні рішення потребують належного викладу підстав їх прийняття, якщо вони стосуються індивідуальних свобод. Належне мотивування судового рішення - це стандарт ЄСПЛ, напрацьований за результатами розгляду заяв про порушення права на справедливий суд. Аналіз практики ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції свідчить, що право на мотивоване судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи.

По-перше, ціль мотивування судового рішення полягає в тому, щоб продемонструвати і довести, передусім сторонам, що суд справді почув, а не проігнорував їхні позиції. По-друге, мотивоване судове рішення надає сторонам змогу вирішити питання про доцільність його оскарження. По-третє, належне мотивування судового рішення забезпечує ефективний апеляційний перегляд справи. По-четверте, тільки мотивоване судове рішення забезпечує можливість здійснювати суспільний контроль за правосуддям.

Суд звертає увагу, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00, пункт 23). Тому за наведених вище підстав, якими Суд обґрунтував своє рішення, не вбачається необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з п. 1, п. 4 ст. 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволення позовних вимог, апеляційна скарга підлягає задоволенню .

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.08.2025 по справі № 520/4999/25 скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити .

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 та Військової частини НОМЕР_2 щодо неналежного оформлення прийняття на військову службу ОСОБА_1 .

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 видати наказ про мобілізацію ОСОБА_1 з 26.02.2022 відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" та Указу Президента України від 24.02.2022 № 65/2022 "Про загальну мобілізацію".

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 зарахувати ОСОБА_1 до списків особового складу та всіх видів забезпечення Військової частини НОМЕР_2 з 26.02.2022 .

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий І.М. Ральченко
Повний текст постанови складено 20.11.2025 року