Справа № 420/29006/25
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/29006/25

Головуючий І інстанції: Василяка Д.К.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2025 року (м.Одеса, дата складання повного тексту ухвали - 08.09.2025р.) про повернення позову ОСОБА_1 до Ізмаїльського відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) та третьої особи - ОСОБА_2 про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

25.08.2025р. ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду із позовом до Ізмаїльського ВДВС та третьої особи - Кіосєвої А.Ф., в якому просила суд:

- визнати неправомірними дії відповідача щодо виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. у справі №2-705/11 (провадження №22-ц/813/2214/21) у виконавчому провадженні №66101742 в період дії ухвали Верховного Суду від 03.08.2021р. у справі №2-705/11, а саме: з 03.08.2021р. по 05.08.2025р.;

- скасувати постанову відповідача від 24.05.2023р. про поновлення вчинення виконавчих дій у виконавчому проваджені №66101742 та усі постанови, прийняті у цьому виконавчому провадженні в період дії ухвали Верховного Суду від 03.08.2021р. у справі №2-705/11, тобто з 03.08.2021р. по 05.08.2025р., зокрема: від 24.05.2023р. про поновлення вчинення виконавчих дій; від 25.05.2023р. про накладення штрафу; про призначення спеціаліста для участі у виконавчому провадженні; від 21.08.2023р. про накладення штрафу; від 16.05.2024р. про призначення спеціаліста для участі у виконавчому провадженні; від 15.10.2024р. про утворення виконавчої групи.

29.08.2025р. судом 1-ї інстанції відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог про скасування постанови відповідача від 24.05.2023р. про поновлення вчинення виконавчих дій у виконавчому проваджені №66101742, про призначення спеціаліста для участі у виконавчому провадженні, постанови від 16.05.2024р. про призначення спеціаліста для участі у виконавчому провадження та постанови від 15.10.2024р.

Ухвалою суду першої інстанції від 01.09.2025р. позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстав пропуску строку звернення до суду.

03.09.2025р. позивачем подано до суду 1-ї інстанції заяву про поновлення строку звернення до суду, яка мотивована тим, що даний позов подано у десятиденний строк з моменту отримання копії ухвали Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05.08.2025р. у справі №2-705/11, якою, власне, і було поновлено виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. у справі №2-705/11.

Ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 - повернуто позивачу на підставі ч.2 ст.123 КАС України.

Не погоджуючись з вказаним вище судовим рішенням, позивач 16.09.2025р. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу судді Одеського окружного адміністративного суду від 08.09.2025р. та направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду по суті.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

07.10.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи, належним чином повідомлені про її розгляд, своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу позивача не скористалися.

У відповідності до п.3 ч.1 ст.294 та ч.2 ст.312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції про повернення заяви позивачу розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить висновку про наявність достатніх підстав для її задоволення.

Так, спірні правовідносини у справі фактично склалися з приводу визнання протиправними дії відповідача щодо виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. у цивільній справі №2-705/11 (провадження №22-ц/813/2214/21) у виконавчому провадженні №66101742 в період дії ухвали Верховного Суду від 03.08.2021р. у справі №2-705/11 (тобто в період з 03.08.2021р. по 05.08.2025р.) та, як наслідок, скасування постанови відповідача від 24.05.2023р. про поновлення вчинення виконавчих дій у виконавчому проваджені №66101742 та усіх постанов, які були прийняті у цьому виконавчому провадженні в спірний період.

На стадії ж апеляційного провадження спірним є питання дотримання позивачем ОСОБА_1 строків звернення до суду із даним позовом.

Частиною 1 ст.5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Щоб адміністративний позов був прийнятий до провадження судом першої інстанції, позивачу необхідно дотримуватись порядку подання позовної заяви в межах реалізації права на звернення до суду та кореспондуючого права на повноважний суд з урахуванням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.55 Конституції України, а також ст.5 КАС України. Так, реалізація захисту порушеного або оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду 1-ї інстанції, однак у межах часових рамок, визначених законом.

У розумінні ч.1 ст.118 КАС України, процесуальними строками є встановлені законом або ж судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями та роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, що повинна неминуче настати.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.3 ст.122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися й інші строки для звернення до суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або ж повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначені ст.287 КАС України.

Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи або ж інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб (ч.1 ст.287 КАС України).

Відповідно до п.1 ч.2 ст.287 КАС України, позовну заяву може бути подано до суду, зокрема, у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені ст.123 КАС України.

Частиною 1 вищевказаної статті визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому, протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Як передбачено ч.2 ст.123 КАС України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або ж вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Аналіз викладених вище положень КАС України дає підстави для висновку про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням правової визначеності в публічно-правових відносинах.

Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Звернення до суду за межами строків, передбачених у ст.122 КАС України, є підставою для повернення (залишення без розгляду) позовної заяви, якщо суд не дійде висновку, що вказаний строк позивачем був пропущений з поважних причин.

Отже, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити день коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду.

Вираз «повинен був дізнатися» слід розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке саме рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020р. у справі №340/1019/19).

Тобто, вирішальним у визначенні строків звернення до адміністративного суду є встановлення фактів, коли та за яких обставин позивач дізнався про порушення своїх прав та мав можливість вчинити дії, направлені на їх відновлення.

У цій справі суд попередньої інстанції дійшов висновку про те, що ухвалою Верховного Суду від 03.08.2021р. у справі №2-705/11 було зупинено виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. до закінчення касаційного провадження. Відтак, позивач достеменно знала про існування зазначеної ухвали, оскільки саме ОСОБА_1 подала клопотання про зупинення виконання постанови від 22.04.2021р. до закінчення касаційного провадження у справі №2-705/11.

Що ж до посилання представника позивача на момент обізнаності позивача про порушення її прав виключно після отримання ухвали Верховного Суду від 05.08.2025р. у справі №2-705/11, якою поновлено виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р., то суд зауважив, що отримання цієї ухвали не змінює момент, з якого особа була повинна дізнатись про порушення своїх прав і відповідна дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду, як і не перериває такий строк.

Проте, вказані вище твердження про можливість позивача дізнатися про порушення своїх прав оскаржуваними діями (постановами) є лише припущенням суду попередньої інстанції.

Так, в аспекті вказаних висновків суд апеляційної інстанції зазначає про те, що права сторони (позивача) у виконавчому провадженні щодо обізнаності про стан виконавчого провадження могли, у даному випадку, бути належним чином реалізовані виключно у випадку вчинення виконавцем дій в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. №1404-VIII.

Судячи зі змісту судового рішення, апеляційної скарги, а також змісту заяви позивача відносно поновлення строків на звернення до суду, у червні 2021р. до Верховного Суду надійшла касаційна скарга адвоката Воронкова В.О. в інтересах ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. у вказаній вище справі №2-705/11.

Верховний Суд ухвалою від 17.06.2021р. відкрив касаційне провадження у справі №2-705/11 та витребував із Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області матеріали цивільної справи №2-705/11. Водночас, у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. до закінчення касаційного провадження відмовив.

У червні 2021р. позивач вдруге звернулася до Верховного Суду з клопотанням про зупинення виконання постанови апеляційного суду від 22.04.2021р. до закінчення касаційного провадження.

Але, 15.07.2021р. Верховний Суд своєю ухвалою у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання судового рішення від 22.04.2021р. до закінчення касаційного провадження знову відмовив.

У липні 2021р. ОСОБА_1 повторно звернулася до Верховного Суду із клопотанням про зупинення виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 03.08.2021р. клопотання ОСОБА_1 задоволено, а виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. було зупинено до закінчення касаційного провадження.

22.02.2023р. Верховний Суд ухвалив постанову, якою касаційну скаргу адвоката Воронкова В.О. в інтересах ОСОБА_1 залишив без задоволення, а постанову Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. - без змін.

Разом із тим, питання про поновлення виконання (дії) оскаржуваного судового рішення судом касаційної інстанції не вирішувалося.

У травні 2023р. до Верховного Суду від головного державного виконавця Ізмаїльського ВДВС надійшла заява, який мотивована тим, що в провадженні Ізмаїльського ВДВС перебуває виконавче провадження №66101742 від 16.07.2021р. з примусового виконання виконавчого листа №2-705/11, виданого від 23.06.2021р. Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області про зобов`язання ОСОБА_1 знести самовільні будівлі та усунути проникнення стоку ливнених вод і атмосферних опадів з дахів всіх належних їй будівель і з території її земельної ділянки на територію земельних ділянок, зобов`язання ОСОБА_1 відновити межові знаки, а також зобов`язання ОСОБА_1 демонтувати огорожу з території земельної ділянки.

Також, 10.08.2021р. на адресу Ізмаїльського ВДВС надійшла згадана ухвала Верховного Суду від 03.08.2021р. про зупинення виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. до закінчення касаційного провадження.

16.08.2021р. державний виконавець виніс постанову про зупинення виконавчих дій на підставі п.2 ч.1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, головний державний виконавець зазначив, що 15.03.2023р. на адресу виконавчої служби надійшла постанова Верховного Суду від 22.02.2023р. про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. - без змін. Проте, питання про поновлення виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. відповідно до ч.3 ст.436 ЦПК України, якою визначено, що суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії), не вирішено.

Посилаючись на зазначене вище, головний державний виконавець просив вирішити питання про поновлення виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. у справі №2-705/11, яка виконується у рамках виконавчого провадження №66101742.

І лише 05.08.2025р., розглянувши вказану заяву головного державного виконавця, Верховний Суд своєю ухвалою поновив виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. у справі №2-705/11 на підставі ч.3 ст.436 ЦПК України.

Оцінюючи ж зазначені обставини, на які фактично ОСОБА_1 і послалася як на підстави для обґрунтування клопотання про поновлення строків звернення до суду, колегія суддів звертає увагу на те, що окремими засадами виконавчого провадження є його законність, гласність та відкритість.

Принцип законності є основною засадою виконавчого провадження, що передбачає вчинення виконавчих дій лише на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Гласність виконавчого провадження, у свою чергу, стосується його відкритості для широкої громадськості, а власне відкритість означає відкритість інформації про виконавче провадження для його учасників.

Важливим проявом відкритості у виконавчому провадженні є відкритість для сторін інформації стосовно тих виконавчих дій, які вчиняються або вчинятимуться у ньому, забезпечена правом бути завчасно повідомленим виконавцем про час та місце вчинення таких дій. У аспекті забезпечення відкритості відповідної інформації також є важливим доступ сторін до автоматизованої системи виконавчого провадження, що, крім іншого, надає їм (чи принаймні створює відповідні умови) належним чином реалізовувати свої права та обов`язки як учасників виконавчого провадження.

Зрештою здійснення виконавчого провадження з дотриманням принципу відкритості впливає на забезпечення іншої засади такої діяльності - права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців.

Так, у силу п.2 ч.1 ст.34 Закону №1404-VIII, виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

При цьому, після усунення обставин, що стали підставою для зупинення вчинення виконавчих дій, виконавець не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли йому стало про це відомо, зобов`язаний продовжити примусове виконання рішення у порядку, встановленому цим Законом, про що виносить відповідну постанову (ч.5 ст.35 цього Закону).

Як передбачено у ч.3 ст.436 ЦПК України, суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Таким чином, першочерговим у цьому випадку, є встановлення факту поновлення виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. у справі №2-705/11 на підставі ч.3 ст.436 ЦПК України, із яким ці положення процесуального законодавства, а також ст.35 Закону №1404-VIII, пов`язують можливість (обов`язок) державного виконавця продовжити примусове виконання рішення у порядку, встановленому цим Законом.

Отже, враховуючи той факт, що Верховний Суд постановою від 22.02.2023р. касаційну скаргу адвоката Воронкова В.О. в інтересах ОСОБА_1 - залишив без задоволення, а постанову апеляційного суду від 22.04.2021р. - без змін, то відповідно, будь-які правові підстави для подальшого зупинення виконання судового рішення у цій справі фактично вже були відсутні.

У той же час, питання про поновлення виконання оскаржуваного судового рішення було вирішено судом касаційної інстанції лише 05.08.2025р., що, з урахуванням необхідності забезпечення судами дотримання принципу правової визначеності, повинно братися до уваги під час вирішення судом 1-ї інстанції питання про поважність або ж неповажність причин пропуску строку звернення до суду, яке, у в даному випадку, і було обумовлено діями відповідача щодо виконання судового рішення від 22.04.2021р. у справі №2-705/11 у виконавчому провадженні №66101742 в період дії ухвали Верховного Суду від 03.08.2021р. у справі №2-705/11, а саме: з 03.08.2021р. по 05.08.2025р.

Водночас, суд першої інстанцій сфокусував свою оцінку відносно поважності причин пропуску строку звернення до суду, лише на обізнаності позивача про існування оскаржуваних постанов від 25.05.2023р. та від 21.08.2023р. на момент звернення до суду, а також на тому, що ухвалою від 03.08.2021р. у справі №2-705/11 було зупинено виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. до закінчення касаційного провадження.

Проте, судом першої інстанції не було досліджено та не надано оцінки матеріалам виконавчого провадження, зокрема, щодо наявності належних та достатніх підстав для продовження державним виконавцем примусове виконання рішення у порядку, встановленому Законом №1404-VIII.

Окрім того, суд апеляційної інстанції бере до уваги той факт, що Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2011р. №19-рп/2011 підкреслив значущість положень ст.55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій або ж бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

Як уже зазначалося вище, у КАС України конституційне право особи на звернення до суду конкретизоване в ч.1 ст.5, за змістом якої, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Судова колегія зазначає про те, що за змістом ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950р., необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з п.1 ст.6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, п.п.50-51 та 69, та «Walchli v. France», №35787/03, п.29).

При цьому, Європейський суд з прав людини провів лінію між «формалізмом» та «надмірним формалізмом». Так, «формалізм» є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Однак, «надмірний формалізм» заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, п.25).

Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).

Проте, суворе трактування національним законодавством процесуального правила («надмірний формалізм») може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).

Підсумовуючи викладене, висновки судді Одеського окружного адміністративного суду, при поверненні позовної заяви на підставі ч.2 ст.123 КАС України, зумовлюють утворення перешкод особі у доступі до правосуддя та не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального і процесуального права.

За правилами ст.320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, та направлення справи для продовження розгляду до суду 1-ї інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

У відповідності до ч.3 ст.312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

З урахуванням вищенаведеного, судова колегія вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, ухвала судді Одеського окружного адміністративного суду - скасуванню, а справа - направленню до того ж суду для продовження розгляду по суті.

Керуючись ст.ст.169,241,243,308,311,312,320,321,322,325,328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2025 року - скасувати та направити справу №420/29006/25 до суду першої інстанції - для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено: 20.11.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко