Справа № 140/10730/25
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2025-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року ЛуцькСправа № 140/10730/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Смокович В. І., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Товариства з обмеженою відповідальністю «Місто.Кафе» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

ВСТАНОВИВ:

Волинське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю (далі Відділення Фонду, позивач) звернулося до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Місто.Кафе» (далі ТОВ «Місто.Кафе», відповідач) про стягнення адміністративно-господарських санкцій в сумі 13 828,23 грн та пені в сумі 1 084,87 грн, всього 14 913,10 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що всупереч вимогам частини першої статті 19 Закону України від 21 березня 1991 року №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (далі - Закон №875-ХІІ) відповідач у 2024 році не забезпечив норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю становить 13 828,23 грн, яка відповідачем в добровільному порядку не була сплачена. За несвоєчасну сплату адміністративно-господарських санкцій відповідачу нарахована пеня в сумі 1 084,87 грн, яку позивач просить стягнути із сумою адміністративно-господарських санкцій в примусовому порядку (арк. спр. 1-2).

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного від 29.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) (арк. спр. 15).

Відповідач у відзиві на позовну заяву від 13.10.2025 заперечила проти задоволення позовних вимог та просила відмовити в їх задоволенні. В обґрунтування своє позиції зазначає, що 31.12.2024 ТОВ «Місто.Кафе» було подано повідомлення за формою № 3-НП "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", професійна назва робіт (професія/посада) - підсобні робітники та прибиральники.

Водночас, періодичності подачі звітності за формою №3-ПН законодавством не встановлено, а передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію.

Проте, обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати таких осіб на створені робочі місця. Такий обов`язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині першої статті 18 Закону №875-XII.

На переконання представника відповідача, ТОВ «Місто.Кафе» виконало свій обов`язок щодо працевлаштування особи з інвалідністю, оскільки було створено робоче місце, яке відповідає ДБН В.2.2-40:2018, стосовно доступності і безпеки робочого(их) місця(ь) для маломобільних груп населення з урахуванням потреб осіб з інвалідністю, про що відмітив у необхідні відмітки у відповідних графах та/або в рядку «інше», та зазначив інформацію щодо проведення заходів відповідно до вимог, установлених пунктом 7.3 розділу 7 ДБН В.2.2-40:2018. Також відсутні докази безпідставної відмови особам з інвалідністю, які самостійно зверталися до відповідача з метою працевлаштування, чи які направлялись з центру зайнятості.

Разом із тим просить суд врахувати, що ТОВ «Місто.Кафе» розпочало свою діяльність у вересні 2024 року, то середньооблікова ставка розраховується з урахуванням 12 місяців. Отже, позивачем було проведено неправильний розрахунок середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а тому надаємо власний розрахунок середньооблікової чисельності працівників за 2024 рік та на підтвердження надаємо табелі обліку робочого часу за вересень, жовтень, листопад, грудень 2024 року, середньооблікові чисельності штатних працівників за вересень, жовтень, листопад, грудень 2024 року, за вересень-грудень 2024 року та загальну за 2024 рік.

Уважає, що розрахунок середньооблікової ставки за 2024 рік: вересень 149 : 30 = 4,90; жовтень - 271 осіб : 31 = 8,74; листопад - 247 осіб : 30 = 8,23; грудень - 248 осіб : 31 = 8. Відтак, середньооблікова ставка працівників за вересень-грудень 2024 рік - (4,90 + 8,74 + 8,23 + 8) : 4 = 7,46, а середньооблікова ставка працівників за 2024 рік (4,90 + 8,74 + 8,23 + 8) : 12 = 2,49.

Таким чином, зважаючи на правила округлення, передбачені Наказом Державного комітету статистики України від 28.09.2005 № 286 Про затвердження Інструкції зі статистики кількості працівників середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу ТОВ «Місто.Кафе» за 4 місяці - 7, а не 9 так, як наведено у розрахунку Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю, а за 2024 рік - 2,49.

Крім того, відповідачем було допущено помилку під час подання звітності, оскільки під час розрахунку було враховано, як повноцінного працівника - сумісника - ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене уважає, що відсутні підстави для застосування адміністративно-господарської санкції за невиконання нормативу створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю (арк. спр. 19-25).

На адресу суду 14.10.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив у якій додатково було зазначено, що відповідач на протязі 2024 року не подав жодного звіту 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», а звернувся до центру зайнятості з даним звітом лише 31.12.2024, відповідно центр зайнятості протягом 2024 року не направляв до відповідача на вакантні посади осіб з інвалідністю.

Також, згідно з даними наданими нам Пенсійним фондом України у відповідача середньооблікова кількість штатних працівників у 2024 році становила: 9+(9+8+8) = 34:4 =8,5 осіб, отже потреба в працевлаштуванні особи з інвалідністю виникла ще в вересні 2024 року, відповідно і звертатись в центр зайнятості роботодавцю потрібно було ще у вересні 2024 року, а звернення в 31.12.2024 стосується уже 2025 року, але ніяк не 2024 року.

Просить також врахувати, що посадовими особами Міжрегіонального управління проводяться інформаційно-роз`яснювальні заходи з питань додержання законодавства про зайнятість населення, зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю в частині виконання встановленого законом нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю з урахуванням наданого нами переліку суб`єктів господарювання. ТОВ «Місто.Кафе» в переліку роботодавців з якими проводились інформаційно-роз`яснювальні заходи, крім того Міжрегіональне управління повідомляє що законодавством не передбачено за результатами проведених інформаційно-роз`яснювальних заходів складання розпорядчих документів (арк. спр. 73-75).

Від представника відповідача на адресу суду 16.10.2025 надійшли заперечення, у який підтримано позицію, викладену у відзиві та просили у задоволенні адміністративного позову відмовити (арк. спр. 86-88).

У своїх поясненнях від 17.10.2025 та від 22.10.2025 представник позивача просила адміністративний позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та у відповіді на відзив (арк. спр. 98-99, 110-111).

Представник ТОВ «Місто.Кафе» у поданий 21.10.2025 додаткових поясненнях вказала на безпідставність тверджень позивача та адміністративного позову в цілому (арк. спр. 104-106).

Також представник позивача у своїх поясненнях від 11.11.2025 просить врахувати, що оскільки у відповідача протягом вересня місяця працювало вже 9 осіб, отже в центр зайнятості роботодавцю потрібно було звернутися ще у вересні 2024 року, адже потреба в працевлаштуванні особи з інвалідністю виникла, ще у вересні місяці, а не 31.12.2024.

Інших заяв по суті справи, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України (далі КАС України) до суду не надходило.

Перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, суд встановив такі обставини.

Як видно з витягу з централізованого банку даних з проблем інвалідності (ЦБІ), наданого Пенсійним фондом України Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за 2024 рік, середньооблікова кількість штатних працівників у ТОВ «Місто.Кафе» в 2024 році становить 9 осіб, а осіб з інвалідністю у вказаний період 0 (арк. спр. 8).

Відповідно до розрахунку сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку із невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2024 рік, норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю для ТОВ «Місто.Кафе» становить 1 особа (арк. спр. 6).

За недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю позивачем нараховано відповідачу адміністративно-господарські санкції у сумі 13 828,23 грн та пеню у сумі 1 084,87 грн, виходячи з розміру середньорічної заробітної плати 27 656,46 грн (арк. спр. 4). Розрахунок сум адміністративно-господарських санкцій надіслано відповідачу в електронному вигляді (арк. спр. 7).

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд керується такими нормативно-правовими актами.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні, що гарантують їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, визначаються Законом України Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні №875-ХІІ від 21.03.1991 (далі Закон №875-ХІІ).

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону №875-ХІІ (в редакції Закону України від 18.10.2022 №2682-IX Про внесення змін до деяких законів України щодо захисту соціальних, трудових та інших прав фізичних осіб, у тому числі під час воєнного стану, та спрощення обліку робочих місць для осіб з інвалідністю, чинний з 06.11.2022) підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для таких осіб умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 19 Закону №875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним.

Частиною першою статті 20 Закону №875-ХІІ визначено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк (частина друга статті 20 Закону №875-ХІІ).

За приписами частини четвертої статті 20 Закону №875-ХІІ адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону.

Системний зміст наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані: виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця з урахуванням індивідуальних програм реабілітації; надавати державній службі зайнятості необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю інформацію у встановленому порядку; у разі невиконання такого нормативу - щороку сплачувати відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.

Згідно з частинами першою, другою статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Адміністративно-господарська відповідальність, передбачена статтею 20 Закону №875-ХІІ, за своєю правовою природою є господарсько-правовою відповідальністю.

З урахуванням правової позиції Верховного Суду, яка була викладена в постановах від 28.05.2019 у справі №807/554/17, від 11.07.2019 у справі №804/7412/15, суб`єкт господарювання звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

Визначаючись, чи має місце порушення вимог Закону №875-ХІІ, за які передбачена відповідальність у вигляді сплати адміністративно-господарських санкцій, суд має перевірити, чи вжив відповідач залежних від нього заходів із забезпечення відповідності середньооблікової чисельності працюючих осіб з інвалідністю установленому нормативу.

Верховний Суд у постанові від 24.04.2025 у справі №280/3642/23 підкреслив, що з набранням чинності Законом № 2682-IX (з 06 листопада 2022 року) Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю здійснює визначення факту невиконання нормативу робочих місць та розрахунок адміністративно-господарських санкцій в автоматизованому режимі, виключно на підставі даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Централізованого банку даних з проблем інвалідності, зафіксованих станом на контрольну дату - до 10 березня року, наступного за звітним.

У пунктам 76-78 вказаної позиції Верховного суду зазначено, що відповідальність за повноту, достовірність і своєчасність подання інформації до зазначених реєстрів покладається на роботодавця як джерело такої інформації. Несвоєчасне виправлення помилок у звітності до настання контрольної дати є ризиком роботодавця і не звільняє його від сплати адміністративно-господарської санкції, передбаченої статтею 20 Закону № 875-XII, навіть якщо фактичні обставини не відповідали поданій звітності.

Під час судового розгляду суд може врахувати, чи вживав роботодавець заходів для виправлення звітності до моменту накладення санкцій, а не переглядати результат автоматизованого аналізу даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Централізованого банку даних з проблем інвалідності.

Таким чином, обов`язок роботодавця відповідати за достовірність звітності є ключовим у контексті виконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю. Для уникнення санкцій або успішного їх оскарження роботодавець має забезпечити точність і своєчасність звітності, а в разі помилок - оперативно їх виправити та надати докази виконання нормативу.

У зв`язку із наведеним суд відхиляє посилання представника відповідача щодо неправильності проведення розрахунку середньооблікової чисельності штатних працівників позивачем.

З матеріалів справи убачається, що середньооблікова кількість штатних працівників ТОВ «Місто.Кафе» у 2024 році становила 9 осіб (згідно із витягом з ЦБІ, наданого Пенсійним фондом України), тому за вимогами статті 19 Закону №875-ХІІ норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю становить одне робоче місце.

Як встановлено судом, відповідачем лише 31.12.2024 подало до Центру зайнятості звітність форми №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», в якій зазначило, що наявна відкрита вакансія для працевлаштування особи з інвалідністю (посада підсобні робітники та прибиральники) (арк. спр. 28-31).

Разом з тим суд констатує, що звіт форми №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» підприємству потрібно було подати ще у вересні 2024 року оскільки у відповідача протягом вересня місяця працювало вже 9 осіб.

Частинами першою, другою статті 18 Закону №875-ХІІ передбачено, що забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань особи з інвалідністю, наявних у неї професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Згідно з частиною третьою статті 18-1 Закону №875-ХІІ державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.

Таким чином, обов`язок підприємства зі створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком самостійно займатись пошуком таких осіб для працевлаштування. Законом №875-ХІІ визначено, що працевлаштування осіб з інвалідністю здійснюється або шляхом їх безпосереднього звернення до підприємства, або шляхом звернення до державної служби зайнятості, яка в свою чергу здійснює пошук підходящої роботи для їх працевлаштування.

До обов`язків роботодавців щодо забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до приписів частини третьої статті 17, частини першої статті 18, частин другої, третьої, п`ятої статті 19 Закону №875-XII фактично віднесено укладання трудового договору з особою з інвалідністю, який самостійно звернувся до роботодавця або був направлений до нього державною службою зайнятості.

Обов`язок працевлаштування осіб з інвалідністю головним чином лежить на центрі зайнятості, який повинен бути виконаний шляхом визначення кількості вакантних посад для осіб з інвалідністю на підставі поданих звітів роботодавців, пошуку та направлення осіб з інвалідністю до роботодавців, у яких наявні вакантні посади.

При цьому за приписами пункту 4 частини третьої статті 50 Закону України від 05.07.2012 №5067-VІ Про зайнятість населення роботодавці зобов`язані, зокрема, своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

На реалізацію цієї норми Міністерство економіки України прийняло наказ від 12.04.2022 №827-22 Про затвердження форми звітності №3-ПН Інформація про попит на робочу силу (вакансії) та Порядку її подання (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.05.2022 за №565/37901).

Пунктом 1.5 розділу І цього Порядку встановлено вимоги до подання звітності форми №3-ПН: вона заповнюється та подається роботодавцем до філії міжрегіонального/ регіонального центру зайнятості (або до міського, районного, міськрайонного центру зайнятості - до дати припинення їхньої діяльності) незалежно від місцезнаходження роботодавця з дня виникнення в нього потреби в підборі працівників та/або з дати відкриття вакансії, але не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення нового робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Отже, звітність за формою №3-ПН Інформація про попит на робочу силу (вакансії) є формою інформування органів працевлаштування про створені на підприємстві робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю і, водночас, запитом про направлення таких осіб на підприємство для працевлаштування.

Водночас періодичності подачі звітності за формою №3-ПН законодавством не встановлено, а передбачено, що така звітність подається не пізніше трьох робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію.

Тому якщо роботодавець одноразово подав звітність форми №3-ПН у строк не пізніше трьох робочих днів з дати відкриття вакансії, він виконав обов`язок своєчасно та в повному обсязі у встановленому порядку подати інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

Це означає, що в такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.05.2019 у справі №820/1889/17, від 11.09.2020 у справі №440/2010/19, від 03.08.2023 у справі №120/4975/22, від 06.03.2024 у справі №120/7955/21-а.

У постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 26.06.2018 (справа №806/1368/17) зроблено правовий висновок, відповідно до якого своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії, підприємство фактично вживає залежних від нього передбачених законом заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих осіб з інвалідністю установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

У постанові від 06.03.2024 у справі №120/7955/21-а Верховний Суд, з поміж іншого, також виснував, що доказом, який свідчить про створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальних робочих місць, та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для осіб з інвалідністю, є наказ по підприємству стосовно створення відповідного робочого місця, звіт форми №3-ПН. Додатковими доказами належного виконання роботодавцем своїх обов`язків є розміщення на телебаченні, у друкованих чи електронних засобах масової інформації, або у іншій формі оголошень, які містять інформацію про пошук відповідних працівників та підтверджують реальність намірів стосовно здійснення такого працевлаштування, а також підписання договорів співпраці з Державною службою зайнятості стосовно оперативного підбору претендентів на заявлені роботодавцем вакансії.

Однак, на переконання суду, відповідач не вжив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення з огляду на наступне.

Як видно з поданого відповідачем Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за ІІІ квартал 2024 року, а саме у вересні становить 9 осіб (арк. спр. 46-48), тобто відповідно до статті 19 Закону №875-ХІІ, ТОВ «Місто.Кафе» ще з вересня 2024 року набуло обов`язку щодо працевлаштування особи з інвалідністю та, відповідно, необхідності подачі звіту до Центру зайнятості форми 3-ПН. Таких дій (створення вакансії для особи з інвалідністю та подачі звіту до Центру зайнятості форми 3-ПН) не було вчинено аж до 31.12.2024.

За таких обставин, суд уважає, що відповідач не надав доказів здійснення усіх залежних від нього заходів для виконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, а саме щодо здійснення ним комплексу правових, економічних та організаційних заходів, спрямованих на забезпечення реалізації права особи з інвалідністю на працю, на створення для нього належного робочого місця.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Частиною першою статті 9 КАС України установлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відтак, у матеріалах справи відсутні докази подання відповідачем до Центру зайнятості звітності форми №3-ПН протягом трьох робочих днів з дня, коли у нього виникла необхідність працевлаштування особи з інвалідністю, однак такий звіт поданий лише 31.12.2024, тоді як необхідність його подання виникла ще у вересні 2024 року. Тобто відповідач не надав жодних додаткових доказів належного виконання ним як роботодавцем своїх обов`язків щодо створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю та повідомлення про це зацікавлених осіб, як наприклад розміщення на телебаченні, у друкованих чи електронних засобах масової інформації, або в іншій формі оголошень, які містять інформацію про пошук відповідних працівників та підтверджують реальність намірів стосовно здійснення такого працевлаштування, а також підписання договорів співпраці з Державною службою зайнятості стосовно оперативного підбору претендентів на заявлені роботодавцем вакансії.

Тому з огляду на досліджені судом докази, відсутні підстави вважати, що відповідач у повному обсязі виконав встановлений Законом №875-XII обов`язок із забезпечення виконання нормативу робочих місць для осіб з інвалідністю.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та наведені норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підставні та підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до частини другої статті 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 77, 243 - 246, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю (43008, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Олімпійська, 3А, ідентифікаційний код юридичної особи 13369882) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Місто.Кафе» (43025, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 26, ідентифікаційний код юридичної особи 45599248) про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Місто.Кафе» на користь Держави в особі Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарські санкції в сумі 13 828,23 грн (тринадцять тисяч вісімсот двадцять вісім гривень 23 копійки) та пеню в сумі 1 084,87 грн (одна тисяча вісімдесят чотири гривні 87 копійок), а всього 14 913,10 грн (чотирнадцять тисяч дев`ятсот тринадцять гривень 10 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.І. Смокович