Справа № 140/8882/25
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2025-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року ЛуцькСправа № 140/8882/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Генеральний штаб Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 , відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Генеральний штаб Збройних Сил України (далі третя особа, Генштаб) про визнання протиправною бездіяльності щодо невиконання пункту 68 розпорядження начальника Генерального Штабу Збройних Сил України від 03.04.2025 №93 щодо переміщення до військової частини НОМЕР_2 ; зобов`язання виконати пункт 68 розпорядження начальника Генерального Штабу Збройних Сил України від 03.04.2025 №93 щодо переміщення до військової частини НОМЕР_2 шляхом видачі наказу командира військової частини НОМЕР_1 про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що проходить військову службу на посаді оператора відділення управління командира дивізіону взводу управління в/ч НОМЕР_1 .

Позивач виявив бажання проходити військову службу на посаді радіотелефоніста відділення управління командира батальйону взводу зв`язку батальйону безпілотних авіаційних комплексів військової частини НОМЕР_2 (далі в/ч НОМЕР_2 ). Військова частина НОМЕР_2 видала рекомендаційний лист від 15.03.2025 №1441.

Позивач звернувся до Кадрового центру ЗС України через засіб Державного вебпорталу електронних публічних послуг у сфері національної безпеки і оборони «Армія+» (далі - Портал «Армія+») з рапортом на переміщення (ID рапорту:р773806, номер в СЕДО:52264/рп від 30.03.2025).

За результатами розгляду вказаного рапорту на переміщення у застосунку «Армія+» надійшло сповіщення, з якого вбачається, що переміщення ОСОБА_1 погоджено та видано розпорядження начальника Генштабу від 03.04.2025 №93.

На думку позивача, командир в/ч НОМЕР_1 зобов`язаний виконати розпорядження начальника Генштабу від 03.04.2025 №93 шляхом видання наказу про виключення позивача зі списків особового складу військової частини або доповісти начальнику Генштабу причини невиконання розпорядження.

ОСОБА_1 зазначає, що станом на день звернення до суду він продовжує проходити військову службу у в/ч НОМЕР_1 , а відповідач повністю ігнорує розпорядження начальника Генштабу від 03.04.2025 №93 щодо його переміщення до в/ч НОМЕР_2 .

З метою досудового врегулювання спору позивачем було, зокрема, направлено звернення до Генштабу від 29.07.2025 з проханням вжити дії щодо реалізації командиром в/ч НОМЕР_1 полковником ОСОБА_2 пункту 68 розпорядження від 03.04.2025 №93 щодо переміщення старшого солдата ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_2 ; призначити та провести службове розслідування за фактом невиконання командиром в/ч НОМЕР_1 полковником ОСОБА_2 пункту 3 наказу командира в/ч НОМЕР_3 «Про результати службового розслідування» від 15.07.2025 №286; надати засвідчену належним чином копію (витяг) розпорядження начальника Генштабу від 03.04.2025 №93 в частині, що стосується старшого солдата ОСОБА_1 (пункт 68). Проте станом на день звернення до суду відповідь не надано.

З наведених підстав позивач просить позов задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 25.08.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.93).

У відзиві на позов відповідач позовні вимоги заперечив та у задоволенні позову просив відмовити (а.с.97-103). В обґрунтування своїх заперечень вказав, що ОСОБА_1 до позовної заяви не надано доказів погодження командира військової частини, в якій він проходить військову службу, на переведення, також не надано доказів, які б підтверджували необов`язковість такого погодження, отже позивач не погоджував своє переведення з командиром військової частини, в якій він проходить військову службу.

За час перебування в підпорядкуванні ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (серед всіх військових частин у підпорядкуванні ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») у в/ч НОМЕР_1 рівень укомплектованості особовим складом є найнижчим, однак, незважаючи на це, в/ч НОМЕР_1 продовжує і надалі успішно виконувати бойові завдання.

У зв`язку із відсутністю у в/ч НОМЕР_1 інформації про бажання позивача здійснити переміщення до іншої військової частини, в/ч НОМЕР_1 не мала достатньо часу підготувати якісну та кваліфіковану (рівнозначну) заміну позивачу.

Своєю чергою, вибуття ОСОБА_3 може призвести до зниження боєздатності підрозділів в/ч НОМЕР_1 , які виконують завдання під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України.

В/ч НОМЕР_1 завжди неухильно виконує накази вищого командування, проте, в даному випадку, без проведення навчання військовослужбовців, які б могли замінити позивача на його посаді, таке переведення могло призвести до зниження боєздатності підрозділів та їх спроможність виконувати завдання із відсічі (стримування) збройної агресії російської федерації проти України.

Зважаючи на вищевикладене, а також на те, що рапорт до кадрового центру на переміщення позивача був поданий та опрацьований з порушенням, в обхід (без погодження) командира в/ч НОМЕР_1 , відповідачем до кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України було направлено клопотання від 15.07.2025 №2088/6779 із проханням клопотати перед вищим командуванням про скасування пункту 68 розпорядження начальника Генштабу №93 від 03.04.2025.

Станом на дату подання даного відзиву питання порушенні у клопотанні в/ч НОМЕР_1 від 15.07.2025 №2088/6779 не вирішено та відповіді від вищого командування не надходило.

На думку відповідача, позовні вимоги позивача є передчасними та фактично такими, що звернуті на майбутнє, адже їх вирішення безпосередньо залежить від результатів розгляду поданого в/ч НОМЕР_1 клопотання від 15.07.2025 за вихідним №2088/6779.

Третя особа у своїх пояснення щодо позову або відзиву просила відмовити у задоволенні позову позивача повністю, позовні вимоги не стосуються ОСОБА_4 , протиправних дій (бездіяльності) Генштабу вчинено не було, а також позивачем не було належним чином обґрунтовано необхідність залучення третьої особи (а.с.110-111).

У відповіді на відзив позивач підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві (а.с.119-123).

Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, в яких підтримав свої доводи з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (а.с.137-141).

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі з 26.02.2022, при цьому з 07.03.2025 проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 (а.с.14-19).

15.03.2025 рекомендаційним листом в/ч НОМЕР_2 № НОМЕР_4 повідомлено начальника кадрового центру Збройних Сил України про те, що кандидатура старшого солдата ОСОБА_1 розглянута позитивно; просить про ухвалення позитивного рішення про призначення та направлення старшого солдата ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_2 (а.с.20).

30.03.2025 позивач через систему «Армія+» звернувся із рапортом про переміщення, ID рапорту НОМЕР_5 , дата реєстрації в СЕДО 30.03.2025, номер в СЕДО 52264/рп (а.с.21).

Відповідно до розпорядження ОСОБА_4 від 03.04.2025 №93 про переміщення військовослужбовців рядового, сержантського та старшинського складу старшого солдата ОСОБА_1 переміщено з в/ч НОМЕР_1 до в/ч НОМЕР_2 (а.с.116).

Станом на день подання позову розпорядження Генштабу від 03.04.2025 №93 відповідачем не виконано, що і слугувало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні Військової служби регламентовано Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження Військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з частиною четвертою статті 2 Закону №2232-ХІІ порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження Військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Приписами частини сьомої та тринадцятої статті 6 Закону №2232-ХІІ обумовлено, що порядок призначення на військові посади встановлюється Конституцією України, законами України, положеннями про проходження військової служби, про проходження громадянами України служби у військовому резерві.

Військовослужбовці у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби, можуть бути направлені для подальшого проходження військової служби з одного військового формування до іншого з виключенням із списків особового складу формування, з якого вибули, та включенням до списків особового складу формування, до якого прибули.

Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджено Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008).

Пунктом 82 зазначеного Положення визначено, що призначення військовослужбовців на посади здійснюється: 1) на вищі посади - у порядку просування по службі; 2) на рівнозначні посади, зокрема для набуття практичного досвіду управлінської діяльності в органах військового управління різного рівня або для більш доцільного використання за фахом чи досвідом роботи - за рішенням відповідного командира (начальника), прийнятим у порядку, визначеному Міністерством оборони України, зокрема на особисте прохання військовослужбовця; 3) на нижчі посади.

Згідно з пунктом 109 Положення №1153/2008 вибуття до нового місця служби військовослужбовця здійснюється після надходження витягу з наказу відповідного командира (начальника) військової частини про призначення, в тому числі доведеного технічними засобами передачі документованої інформації. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини має відбутися після здавання посади, але не пізніше ніж через місяць від дня одержання військовою частиною зазначеного витягу з наказу або іншого письмового повідомлення про переміщення по службі військовослужбовця.

До зазначеного строку не включається час перебування військовослужбовця у відпустці, відрядженні, на лікуванні чи під вартою.

Відповідно до пункту 110 Положення №1153/2008 переміщення військовослужбовців здійснюється в разі, коли звільнення їх із посад або призначення на інші посади належить до номенклатури призначення різних посадових осіб.

Переміщення осіб рядового складу, сержантського та старшинського складу за наявності обґрунтованих підстав з урахуванням висновків атестування, рекомендацій їх безпосередніх і прямих начальників на підставі клопотань командирів (начальників), які порушили питання про переміщення, здійснюється:

між з`єднаннями, військовими частинами, оперативними командуваннями - наказами посадової особи, якій підпорядковані відповідні з`єднання, військові частини та оперативні командування;

між видами Збройних Сил України та військовими частинами, які підпорядковані начальникам структурних підрозділів Генерального штабу Збройних Сил України, - наказом Головнокомандувача Збройних Сил України. У період дії - воєнного стану таке переміщення здійснюється наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України;

між військовими частинами видів, родів військ (сил) Збройних Сил України та військовими частинами, які підпорядковані Міністерству оборони України, - наказом керівника служби персоналу Міністерства оборони України.

Форма та порядок надання клопотання визначаються Міністерством оборони України.

Переміщення осіб офіцерського складу між видами Збройних Сил України, з`єднаннями, військовими частинами та оперативними командуваннями, здійснюється наказами посадової особи, якій підпорядковані відповідні види Збройних Сил України, з`єднання, військові частини та оперативні командування, крім посад, що належать до повноважень вищої посадової особи.

Призначення на посади, що належать до номенклатури посад нижчої посадової особи, здійснюється наказами тих командирів (начальників), до номенклатури призначення яких належать посади, з яких переміщуються військовослужбовці.

Згідно з п. 83 Положення №1153/2008, військовослужбовці призначаються на посади і переміщуються по службі за основною або спорідненою спеціальністю з урахуванням досвіду служби, рівня їх професійної компетентності, особистих якостей і досягнень та відповідності характеристикам посад, визначених Міністерством оборони України.

Отже, військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої у випадках, визначених п.82 Положення №1153/2008.

Вирішуючи спір, суд зазначає, що відповідно до пункту 5 Порядку реалізації експериментального проекту щодо вдосконалення механізму переміщення військовослужбовців Збройних Сил за їх ініціативою, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.11.2024 №1291 (далі - Порядок №1291), право на звернення до Кадрового центру Збройних Сил з рапортом на переміщення мають такі військовослужбовці:

1) військовослужбовці, які проходять військову службу у військових частинах тилового та оперативного забезпечення, вищих військових навчальних закладах, навчальних (навчально-тренувальних) центрах (частинах), територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, військових частинах резерву, а також в інших військових частинах Збройних Сил, які не належать до військових частин бойового складу військ, усіх родів (видів) військ (сил) Збройних Сил, які мають бажання бути переміщеними для подальшого проходження Військової служби до військових частин бойового складу військ Збройних Сил;

2) військовослужбовці, які проходять військову службу у військових частинах тилового та оперативного забезпечення, вищих військових навчальних закладах, навчальних (навчально-тренувальних) центрах (частинах), територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, військових частинах резерву, а також в інших військових частинах Збройних Сил, які не належать до військових частин бойового складу військ, усіх родів (видів) військ (сил) Збройних Сил, які мають бажання бути переміщеними для подальшого проходження військової служби до інших військових частин Збройних Сил, які не належать до військових частин бойового складу військ Збройних Сил;

3) військовослужбовці, які проходять військову службу у військових частинах бойового складу військ усіх родів (видів) військ (сил) Збройних Сил, які мають бажання бути переміщеними для подальшого проходження військової служби до інших військових частин бойового складу військ Збройних Сил;

4) військовослужбовці, які проходять військову службу у військових частинах усіх родів (видів) військ (сил) Збройних Сил, які за висновком військово-лікарської комісії придатні до служби у військових частинах забезпечення, територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, вищих військових навчальних закладах, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони, але не призначені у своїх військових частинах на посади, що відповідають висновку військово-лікарської комісії, і мають бажання бути переміщеними для подальшого проходження військової служби до іншої військової частини Збройних Сил.

Згідно з пунктом 6 Порядку №1291 рапорт на переміщення подається засобами Державного вебпорталу електронних публічних послуг у сфері національної безпеки і оборони «Армія+» (далі - Портал «Армія+»).

До рапорту військовослужбовець додає такі документи:

1) копія військового квитка, посвідчення офіцера або іншого документа, що підтверджує проходження військової служби військовослужбовцем у військовій частині;

2) рекомендаційний лист від військової частини, в яку військовослужбовець має бажання бути переміщеним для проходження військової служби;

3) погодження командира військової частини, в якій проходить військову службу такий військовослужбовець (крім тих категорій військовослужбовців, для яких таке погодження не є обов`язковим). Таке погодження може бути надане як окремим документом, так і у формі погодження (схвалення) рапорту засобами Порталу Армія+, інших інформаційно-комунікаційних систем, систем електронного документообігу;

4) висновок військово-лікарської комісії (для військовослужбовців, які переміщуються на підставі підпункту 4 пункту 5 цього Порядку).

Кадровий центр Збройних Сил перевіряє поданий військовослужбовцем рапорт на відсутність підстав для відмови у переміщенні. Строк для проведення такої перевірки становить 72 години з моменту надходження рапорту до Кадрового центру Збройних Сил (п.8 Порядку №1291).

Відповідно до пункту 9 Порядку №1291 у переміщенні військовослужбовця відмовляється за наявності однієї з таких підстав:

1) військовослужбовець не належить до жодної з категорій, що визначена пунктом 5 цього Порядку;

2) військовослужбовець проходить військову службу у військовій частині менше шести місяців або менше одного року з моменту його попереднього переміщення за власною ініціативою (крім військовослужбовців, які переміщуються на підставі підпункту 4 пункту 5 цього Порядку, та військовослужбовців, які під час дії воєнного стану вперше самовільно залишили військові частини чи місця проходження служби або дезертирували, за умови підтвердження наміру повернутися для продовження проходження Військової служби або військова служба яких продовжена після їх добровільного прибуття до визначених військових частин);

3) до рапорту не додані документи, передбачені пунктом 6 цього Порядку.

Будь-які інші підстави для відмови у переміщенні військовослужбовця заборонені.

Згідно з пунктом 10 Порядку №1291 за результатами перевірки Кадровий центр Збройних Сил в межах строку для проведення перевірки повідомляє військовослужбовцю засобами Порталу Армія+ про погодження або про відмову у погодженні рапорту із зазначенням підстав для відмови.

Пунктом 11 Порядку №1291 передбачено, що за відсутності підстав для відмови у переміщенні Кадровий центр Збройних Сил готує проект:

наказу Головнокомандувача Збройних Сил щодо переміщення військовослужбовців офіцерського складу;

розпорядження начальника Генерального штабу Збройних Сил щодо переміщення військовослужбовців рядового, сержантського та старшинського складу за формою, визначеною Генеральним штабом Збройних Сил.

Наказ (розпорядження) про переміщення військовослужбовця повинен бути підписаний протягом 24 годин після завершення перевірки за умови відсутності підстав для відмови у переміщенні.

У подальшому інформацію про підписання наказу (розпорядження) про переміщення військовослужбовця Кадровий центр Збройних Сил доводить до відома військовослужбовця засобами Армія+ протягом 24 годин після підписання наказу (розпорядження). Виконання наказу (розпорядження) про переміщення військовослужбовця здійснюється в установленому порядку.

Як встановлено судом, рапорт позивача, поданий через Портал «Армія+» разом з необхідними документами, був погоджений та згідно з пунктом 68 розпорядження начальника Генштабу від 03.04.2025 №93 про переміщення військовослужбовців рядового, сержантського та старшинського складу старшого солдата ОСОБА_1 переміщено з в/ч НОМЕР_1 до в/ч НОМЕР_2 (а.с.116).

Розпорядження, про виконання якого просить позивач, є чинним, доказів того, що його виконання зупинено відносно позивача чи вказане в цій частині розпорядження скасовано, матеріали справи не містять.

Відтак, розпорядження Генштабу повинно бути виконане з огляду на його обов`язковість.

Як на підставу для невиконання вказаного розпорядження відповідач посилається на незадовільне укомплектування в/ч НОМЕР_1 особовим складом та відсутність погодження командира в/ч НОМЕР_1 на переміщення позивача до іншої військової частини.

Аналізуючи такі доводи відповідача, суд зауважує, що рішення про переміщення ОСОБА_1 прийнято шляхом видання Генштабом як вищим військовим формуванням відповідного розпорядження, яке є обов`язковим до виконання нижчими військовими формуваннями. Відсутність погодження на переміщення в даному випадку не може бути підставою для невиконання розпорядження Генштабу, адже його наявність вимагається на етапі прийняття рішення про переміщення, а не після того, як таке рішення вже прийнято.

При вирішенні справи суд враховує, що незаконність дій командира в/ч НОМЕР_1 щодо невиконання розпорядження Генштабу про переміщення старшого солдата ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_2 підтверджено в ході службового розслідування, проведеного на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 25.06.2025 №240 (а.с.42).

Так, за результатами службового розслідування видано наказ військової частини НОМЕР_3 від 15.07.2025 №286 «Про результати службового розслідування», яким за неналежне виконання службових обов`язків, а саме невиконання розпоряджень Генштабу, ІНФОРМАЦІЯ_2 , командира військової частини НОМЕР_3 щодо організації та здійснення переміщення військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_5 до в/ч НОМЕР_2 , відсутність своєчасного реагування на запити і вимоги, надіслані у межах службового розслідування, порушення вимог статей 4, 45 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та статей 16, 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України притягнуто командира в/ч НОМЕР_1 полковника ОСОБА_6 до дисциплінарної відповідальності з накладенням дисциплінарного стягнення у вигляді «ЗАУВАЖЕННЯ».

Також наказом військової частини НОМЕР_3 від 15.07.2025 №286 наказано командиру в/ч НОМЕР_1 полковнику ОСОБА_7 негайно реалізувати пункт 68 розпорядження начальника Генштабу від 03.04.2025 №93 про переміщення військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_5 до в/ч НОМЕР_2 , який видано у межах реалізації експериментального проєкту, затвердженого Постановою №1291, із застосуванням засобів Державного вебпорталу електронних публічних послуг «Армія+» (а.с.48).

Проте, станом на день розгляду справи пункт 68 розпорядження начальника Генштабу від 03.04.2025 №93, а також наказ командира в/ч НОМЕР_3 від 15.07.2025 №286 про результати службового розслідування щодо переміщення позивача до в/ч НОМЕР_2 не виконано. Доказів протилежного відповідач суду не подав.

Той факт, що відповідач подав клопотання начальнику кадрового ІНФОРМАЦІЯ_3 від 15.07.2025 №2088/6779, у якому просив клопотати перед вищим командуванням скасувати пункт 68 розпорядження Генштабу від 03.04.2025 №93 щодо переміщення ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_2 (а.с.106), не змінює встановлених обставин, оскільки станом на день розгляду справи доказів задоволення даного клопотання суду не подано.

Велика Палата Верховного суду в постанові від 19.04.2018 у справі №П/9901/137/18 (800/426/17) зазначила, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Велика Палата у своїх постановах неодноразово висновувала, що для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були вчинені чи були вчинені з порушенням розумних строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість, підстави та межі бездіяльності, а також її шкідливість для прав та інтересів особи.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.02.2025 у справі №990/29/22 наголосила на тому, що протиправна бездіяльність не закінчується після спливу законодавчо визначеного строку, а продовжує тривати доти, доки не будуть встановлені обставини, які дозволяють визначити, чи були дотримані приписи закону в точному його розумінні.

Зважаючи на встановлені судом обставини, суд констатує, що відповідачем вчинено протиправну бездіяльність з приводу невиконання розпорядження начальника Генштабу від 03.04.2025 №93 в частині переміщення старшого солдата ОСОБА_1 з в/ НОМЕР_6 до в/ч НОМЕР_2 для подальшого проходження військової служби.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про необхідність поновлення порушеного права позивача шляхом зобов`язання в/ч НОМЕР_1 виконати пункт 68 розпорядження начальника Генштабу від 03.04.2025 №93 щодо переміщення позивача до в/ч НОМЕР_2 шляхом видачі наказу командира в/ч НОМЕР_1 про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 .

При вирішенні клопотання позивача про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат за надання правової допомоги у розмірі 17700,00 грн суд виходить з наступного.

Згідно із частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

За приписами частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Отже, аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. Принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Разом з цим при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 28.04.2021, від 08.02.2022 у справах №640/3098/20 та №160/6762/21 відповідно, від 18.08.2022 у справі №540/2307/21.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16.

У постанові Верховного Суду від 09.04.2019 у справі №826/2689/15 міститься правова позиція щодо застосування частини третьої статті 134 КАС України, відповідно до якої чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості. Натомість саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат з наданням відповідних доказів, що відповідачем не здійснено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу застосувала відповідний підхід надавши оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона мала заперечення. Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони. Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення в постановах Верховного Суду від 02.10.2019 (справа №815/1479/18), від 15.07.2020 (справа №640/10548/19), від 21.01.2021 (справа №280/2635/20), від 03.08.2022 (справа №280/4264/21).

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивач надав договір про надання правової допомоги від 03.06.2025 №АР-156, укладений із ОСОБА_8 (а.с.80), додаткові угоди №АР-171, 171/1 до договору №АР-156 про надання правової допомоги від 02.06.2025 (а.с.81), акт приймання-передачі наданих послуг від 11.08.2025 до вказаного договору (а.с.82), платіжну інструкцію №2.246683249.1 від 04.08.2025 (а.с.126).

Згідно із пунктом 1.1 договору про надання правової допомоги від 03.06.2025 №АР-156 клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати клієнту правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором, а клієнт бере на себе зобов`язання сплачувати виконавцеві гонорар та інші платежі відповідно до цього договору.

Відповідно до пункту 4.1. договору розмір гонорару адвоката за цим договором визначається в Додаткові угоді.

Згідно з пунктом 2 додаткової угоди №АР-171 до договору №АР-156 про надання правової допомоги від 02.06.2025 (а.с.81) гонорар адвоката за Договором складає 17700,00 грн.

На підтвердження сплати адвокату гонорару у розмірі 17700,00 грн позивач подав до суду платіжну інструкцію від №2.246683249.1 від 04.08.2025 (а.с.126).

Між позивачем та адвокатом було укладено акт приймання-передачі наданих послуг від 11.08.2025 до договору №АР-156 про надання правничої допомоги від 03.06.2025, відповідно до якого адвокат надав позивачу послуги - надання правничої допомоги, представництво та захист прав та інтересів клієнта, тобто комплексний супровід судової справи, що включало: консультування клієнта (1,5 год 2250,00 грн); підготовка та направлення скарг щодо бездіяльності в/ч НОМЕР_1 (3 год 4500,00 грн); підготовка і направлення адвокатських запитів (2 год 3000,00 грн); підготовка та направлення заяви до ІНФОРМАЦІЯ_4 (1 год 1500,00 грн); підготовка та звернення до Генерального штабу ЗС України (1 год 1500,00 грн); написання позовної заяви (3 год 4500,00 грн); подання позовної заяви до суду (18 хв 450 грн).

Водночас, позаяк розмір гонорару адвоката встановлений додатком до договору у фіксованому розмірі, отже є визначеним, тому не потребує детального опису робіт, визначеного частиною четвертою статті 134 КАС України.

Відповідач у відзиві на позовну заяву (а.с.97-103) вказав, що заявлені витрати в сумі 17700,00 грн є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної й технічної роботи, адже зазначена справа не є складною, у мережі Інтернет міститься велика кількість практики з аналогічних спорів), та не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру.

Вказує, що фактично представником позивача здійснено багато зайвої роботи (подання запитів, скарг, повідомлень до: Центрального управління захисту прав військовослужбовців Міністерства оборони України, Уповноваженого Президента з питань захисту прав військовослужбовців і членів їх сімей, Командування Сухопутних військ, військової частини НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , Державного бюро розслідувань) і не здійснено реальних дій, спрямованих на реальне надання правничої допомоги ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу даної справи, суд вважає, що заявлена до стягнення сума є неспівмірною та необґрунтованою.

При цьому, враховуючи складність справи (справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження), значення справи для сторін, час, який об`єктивно був витрачений адвокатом на надання послуг, та їх обсяг (предметом оскарження є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень), виходячи із принципів співмірності витрат, обґрунтованості та пропорційності їх розміру, заперечення відповідача, справедливим буде відшкодування позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 10000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Таким чином, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати в розмірі 10000,00 грн.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиконання пункту 68 розпорядження начальника Генерального Штабу Збройних Сил України від 03.04.2025 №93 про переміщення ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 .

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виконати пункт 68 розпорядження начальника Генерального Штабу Збройних Сил України від 03.04.2025 №93 про переміщення ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 шляхом видачі наказу командира військової частини НОМЕР_1 про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 10000 (десять тисяч) грн 00 коп.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 );

Відповідач: військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_8 );

Третя особа: Генеральний штаб Збройних Сил України (03168, м.Київ, Повітрофлотський проспект, 6, код ЄДРПОУ 22991050).

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій