Справа № 640/31514/20
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2025-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

20 листопада 2025 р. Справа № 640/31514/20

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (вул. Федора Ернста, 3, м. Київ, 03048)

про: визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва надійшли матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (далі відповідач) про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невидання наказу про звільнення позивача за власним бажанням зі служби в поліції з 04.12.2020 згідно його рапорту від 04.12.2020; зобов`язання відповідача невідкладно прийняти наказ про звільнення позивача зі служби в поліції за власним бажанням з 04.12.2020 згідно його рапорту від 03.12.2020.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що Департамент патрульної поліції Національної поліції України протиправно не виконав поданий ним 03.12.2020 рапорт про звільнення зі служби з 04.12.2020 у зв`язку з наявністю іншої оплачуваної діяльності, про яку позивач завчасно повідомив керівництво. Позивач наголошує, що ще під час судового оскарження попереднього незаконного звільнення він був поновлений на посаді рішеннями Окружного адміністративного суду м. Києва у справах № 640/8183/19 та № 640/13099/19, однак фактичне виконання цих рішень Департаментом патрульної поліції затягувалося. Саме невиконання попереднього судового рішення, на думку позивача, призвело до неврахування його рапорту від 22.11.2019 про звільнення зі служби у зв`язку з працевлаштуванням в Посольстві США та створило умови, за яких він був змушений поєднувати службу з іншою оплачуваною діяльністю, що прямо заборонено п. 1 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про запобігання корупції» та ч. 1 ст. 66 Закону України «Про Національну поліцію». Позивач вказує, що, усвідомлюючи наявність заборони суміщення служби в поліції з іншою оплачуваною діяльністю, він подав рапорт про звільнення за власним бажанням у строк, визначений ним самим з огляду на неможливість продовжувати службу. Відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України та п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», відповідач був зобов`язаний звільнити його у визначений ним день 04.12.2020. Проте Департамент патрульної поліції не видав наказ про звільнення, що позивач розцінює як протиправну бездіяльність та штучне створення умов для можливого повторного звільнення за начебто невихід на службу.

Одночасно з позовною заяву позивачем подано заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.12.2020 у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Іншою ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.12.2020 дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

31.05.2021 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому наведено заперечення проти заявлених позовних вимог. Аргументуючи свою позицію відповідач вказав, що діяв у межах своїх повноважень та відповідно до вимог Закону України «Про Національну поліцію», Кодексу законів про працю України та внутрішніх нормативно-правових актів Департаменту патрульної поліції. На думку відповідача, усі кадрові дії щодо позивача здійснювалися правомірно, з дотриманням установленої процедури та строків. Відповідач підкреслює, що позивач поновлений на службі наказом ДПП від 02.12.2020 № 916 о/с на посаді інспектора взводу № 2 роти № 1 батальйону тактико-оперативного реагування управління патрульної поліції у м. Києві, про що його належним чином було повідомлено. Уже наступного дня, 03.12.2020, позивач подав рапорт про звільнення за власним бажанням з 04.12.2020, посилаючись на іншу оплачувану діяльність. Проте, як наголошує відповідач, до рапорту позивач не додав жодних документальних підтверджень факту свого працевлаштування на іншій роботі, що є обов`язковим для прийняття рішення щодо звільнення. У зв`язку з цим 04.12.2020 позивачеві повідомлено про необхідність надання відповідних документів, що підтверджують працевлаштування за іншим місцем роботи. Лише 07.12.2020 позивач повторно подав рапорт, зазначивши про подання документів, але без зміни дати бажаного звільнення. Відповідач зауважує, що у такій ситуації звільнити працівника заднім числом з 04.12.2020 було неможливо, оскільки це суперечило б ч. 2 і 3 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» та вимогам ст. 47 і 116 КЗпП України щодо оформлення звільнення та проведення розрахунку. Відповідач підкреслює, що відповідно до ст. 38 КЗпП України позивач має право на звільнення за власним бажанням, але роботодавець має дотримуватися двотижневого строку, якщо працівник не навів поважних причин для негайного розірвання трудових відносин, а також має забезпечити правильність оформлення документів та дотримання законодавчих процедур. Позивач не зазначив жодної з поважних причин, передбачених цією статтею, а тому звільнення могло бути проведено лише після закінчення двотижневого строку. Керуючись указаними нормами, відповідач наказом ДПП № 947 о/с від 16.12.2020 звільнив позивача зі служби 16.12.2020 на чотирнадцятий день після подання рапорту від 03.12.2020 що, на думку відповідача, повністю відповідає закону. Відповідач наголошує, що позивача звільнено саме за власним бажанням, відповідно до п. 7 ч. 1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію». Враховуючи наведене, відповідач вважає заявлені позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Законом України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 № 2825-IX (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

П. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2825 (в редакції Закону України від 16.07.2024 № 3863-ІХ "Про внесення змін до пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ" (далі - Закон № 3863), який набрав чинності 26.09.2024), установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя.

До початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом, крім випадку, передбаченого абз. 4 цього пункту.

Не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративні справи, які були передані до Київського окружного адміністративного суду та розподілені між суддями до набрання чинності Законом № 3863, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом № 3863, але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена ч. 1 ст. 27, ч. 3 ст. 276, ст. ст. 289-1, 289-4 КАС України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Справи, підсудність яких визначена ч. 1 ст. 27, ч. 3 ст. 276, ст. ст. 289-1, 289-4 КАС України, до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Після початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду Київський окружний адміністративний суд та інші окружні адміністративні суди України завершують розгляд та вирішення переданих їм справ.

Судом апеляційної інстанції щодо всіх справ, підсудних окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, та переданих на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України відповідно до цього Закону, є Шостий апеляційний адміністративний суд.

До початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду вирішення процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у справах, розглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, здійснює Київський окружний адміністративний суд.

На підставі п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2825 (в редакції Закону № 3863) проведений автоматизований розподіл адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженому наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 № 399.

За результатами автоматизованого розподілу адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України, справа № 640/31514/20 передана на розгляд та вирішення Вінницькому окружному адміністративному суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2025 зазначену справу було передано на розгляд судді Вінницького окружного адміністративного суду Маслоід О.С.

Ухвалою від 17.03.2025 адміністративну справу № 640/31514/20 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії суддею Маслоід О.С. прийнято до свого провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Про постановлення ухвали від 17.03.2025 сторони повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи, жодних пояснень до суду від них не надходило.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Позивач проходив службу в Департаменті патрульної поліції з 07.11.2015, обіймаючи посади інспектора роти № 6 батальйону № 4 Управління патрульної поліції у м. Києві, а згодом інспектора роти № 3 того ж батальйону.

З 13.02.2019 позивача переведено на посаду інспектора взводу № 2 роти № 1 батальйону тактико-оперативного реагування (ТОР) Управління патрульної поліції у м. Києві ДПП.

19.04.2019 наказом ДПП № 296 о/с позивача переведено на посаду інспектора взводу №2 роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області.

01.07.2019 наказом ДПП № 482 о/с позивача звільнено зі служби у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.

Позивач оскаржив зазначені накази в судовому порядку.

Так, рішеннями Окружного адміністративного суду м. Києва у справах № 640/8183/19 та № 640/13099/19, залишеними без змін Шостим апеляційним адміністративним судом, накази ДПП від 19.04.2019 та 01.07.2019 визнані протиправними та скасовані, а позивача поновлено на службі на раніше займаній посаді інспектора взводу № 2 роти № 1 батальйону ТОР Управління патрульної поліції у м. Києві.

Водночас у період судового оскарження наказу про звільнення, позивач офіційно працевлаштувався до Посольства США в Києві, у зв`язку з чим подав до відповідача рапорт від 22.11.2019 про звільнення зі служби в поліції з 22.11.2019.

Однак вказаний рапорт не був розглянутий.

02.12.2020 ДПП видано наказ № 916 о/с, яким позивача поновлено на службі на відповідній посаді.

03.12.2020 позивач подав рапорт про звільнення за власним бажанням з 04.12.2020 у зв`язку з наявністю іншої оплачуваної діяльності. Водночас до рапорту не було додано документів, що підтверджували його працевлаштування в іншій установі.

04.12.2020 відділ кадрового забезпечення повідомив позивача про необхідність надати відповідні підтверджуючі документи.

07.12.2020 позивач долучив до рапорта від 03.12.2020 довідку про офіційне працевлаштування.

У зв`язку з дотриманням двотижневого строку, передбаченого законодавством для розірвання трудового договору за власним бажанням, відповідачем 16.12.2020 видано наказ №947 о/с про звільнення позивача зі служби за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 17.12.2020.

Разом з тим, позивач стверджує, що відповідач неправомірно не виконав його рапорт про звільнення з 04.12.2020, що, на його думку, призвело до порушення вимог антикорупційного законодавства, а також створило передумови до можливого неправомірного притягнення його до дисциплінарної відповідальності за невихід на службу.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580).

Відповідно до ч. 1, 3 та 4 ст. 59 Закону №580 служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Приписами ч. 1 ст. 60 Закону №580 визначено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Підстави для звільнення зі служби в поліції визначені статтею 77 Закону №580.

Так, п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону №580 визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Згідно з ч. 2 та 3 ст. 77 Закону №580 днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

П. 4 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580 передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114 (далі Положення №114), яке є актом спеціального законодавства, що визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, та на час виникнення спірних правовідносин є чинним.

Згідно з пп. «ж» п. 64 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

П. 68 Положення №114 визначено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Водночас приписами ст. 38 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

П. 4 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIII встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Законом України «Про запобігання корупції» (далі Закон №1700) визначено правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень.

Відповідно до пп. «з» п. 1 ч. 1. ст. 3 Закону №1700 суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є, серед іншого, поліцейські.

За змістом ст. 25 Закону №1700 1особам, зазначеним у пункті 1 частини першої статті 3 цього Закону, забороняється:

1) займатися іншою оплачуваною (крім викладацької, наукової і творчої діяльності, медичної практики, інструкторської та суддівської практики із спорту) або підприємницькою діяльністю, якщо інше не передбачено Конституцією або законами України;

2) входити до складу правління, інших виконавчих чи контрольних органів, наглядової ради підприємства або організації, що має на меті одержання прибутку (крім випадків, коли особи здійснюють функції з управління акціями (частками, паями), що належать державі чи територіальній громаді, та представляють інтереси держави чи територіальної громади в раді (спостережній раді), ревізійній комісії господарської організації), якщо інше не передбачено Конституцією або законами України.

Також відповідно до ст. 66 Закону №580 поліцейський не може під час проходження служби займатися іншою оплачуваною діяльністю, крім науково-педагогічної, наукової або творчої.

В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач був поновлений на службі за рішенням суду у справі № 640/13099/19 лише 02.12.2020 після попереднього незаконного звільнення.

Таким чином, позивач не перебував у безперервних трудових відносинах із відповідачем до 02.12.2020 року та до моменту подання свого рапорту від 03.12.2020. Варто наголосити, що така ситуація виникла виключно внаслідок неправомірних дій відповідача, що спричинили незаконне звільнення та затримку у виконанні судового рішення.

За цих обставин, немає підстав застосовувати тримісячний строк повідомлення, передбачений п. 68 Положення №114, оскільки ця вимога застосовується лише до осіб, які перебувають у чинних трудових відносинах зі служби, відтак застосуванню підлягають норми ст. 38 КЗпП України.

Водночас суд звертає увагу, що законодавство не містить вимоги подавати докази працевлаштування або інші підтверджуючі документи як умову для звільнення за власним бажанням. Ні Закон №580, ні КЗпП, ні Положення №114 не встановлюють такого обов`язку, а покладення його відповідачем є таким, що не ґрунтується на законі та порушує принцип правової визначеності.

Важливо врахувати і положення антикорупційного законодавства, згідно з якими поліцейському заборонено займатися іншою оплачуваною діяльністю, за винятком прямо передбачених законом випадків.

Тобто в ситуації, коли позивач повідомив про наявність іншої оплачуваної діяльності, у нього виник юридичний обов`язок припинити службу, що підтверджує наявність об`єктивної неможливості продовжувати службу. Це, у свою чергу, свідчить про наявність поважної причини у розумінні ст. 38 КЗпП, яка дає право бути звільненим у строк, визначений працівником.

Отже, рапорт позивача від 03.12.2020, у якому він просив звільнити його з 04.12.2020, відповідав вимогам ст. 38 КЗпП та п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону №580, а відповідач був зобов`язаний видати наказ про звільнення у зазначений строк.

Невидання такого наказу є протиправною бездіяльністю, яка порушує право позивача на вільний вибір місця роботи та створює ризик порушення антикорупційних норм через фактичну неможливість суміщення двох видів діяльності.

Відтак вимога позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невидання наказу про звільнення з 04.12.2020 є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги зобов`язального характеру, то суд зауважує, що матеріалами справи підтверджено, що відповідач видав наказ №947 о/с від 16.12.2020, яким позивача звільнено зі служби за власним бажанням з 17.12.2020.

Вказаний наказ є чинним, не був оскаржений позивачем у судовому порядку, а відомості про його скасування відсутні.

Внаслідок видання зазначеного наказу позивач вже вибув зі служби в поліції і не перебуває у трудових (службових) правовідносинах із відповідачем.

У зв`язку з цією обставиною фактично неможливо звільнити позивача повторно.

Існування двох наказів про звільнення однієї особи з різними датами суперечило б принципу юридичної визначеності, а також не узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 77 Закону №580, яка передбачає, що день звільнення визначається лише одним наказом.

Оскільки чинний наказ про звільнення вже прийнято, суд не має правових підстав зобов`язувати відповідача видавати інший, альтернативний наказ із ретроспективною датою.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При зверненні до суду з даною позовною заявою позивачем сплачено судовий збір в сумі 840 грн 80 коп.

Таким чином поверненню позивачеві за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції Національної поліції України підлягає сума у розмірі 420 грн 40 коп.

Керуючись ст. 2, 6, 9, 73-78, 90, 134, 139, 143, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції Національної поліції України щодо не винесення наказу про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції згідно з п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» - за власним бажанням з 04.12.2020.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 420 грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Департамент патрульної поліції Національної поліції України (вул. Федора Ернста, 3, м. Київ, 03048, )

Повний текст рішення складено та підписано суддею 20.11.2025 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна