Справа № 160/25671/25
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2025-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 вересня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, яка надійшла в підсистемі «Електронний Суд», в якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області:
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність рішень відповідача, які є предметом оскарження. Позивач стверджує, що спірні земельні ділянки використовуються позивачем у господарській діяльності, а сам позивач перебуває на спрощеній системі оподаткування третьої групи, в зв`язку з чим має право на звільнення від сплати податку на землю.
01 жовтня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив, який надійшов від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та зазначає, що види діяльності, пов`язані з обробкою землі і вирощуванням сільськогосподарської продукції у позивача відсутні, тому він не може бути звільнений від сплати земельного податку. Заяву за формою 20-ОПП з інформацією про об`єкти оподаткування позивач не надавав, а 3 земельні ділянки надані в оренду особам, які не є платниками єдиного податку 4 групи. Одна з ділянок має цільове рекреаційне цільове призначення, а не сільськогосподарське.
07 жовтня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відповідь на відзив, яка надійшла від позивача в підсистемі «Електронний Суд». Позивач стверджує, що спірні земельні ділянки відображаються в його Кабінеті платника, а види економічної діяльності не обов`язково мають бути пов`язані з використанням земель для застосування відповідної пільги.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, електронний доказ, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Судом в порядку ч. 1 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що спірні земельні ділянки належать позивачу.
Відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішеня по сплаті земельного податку з фізичних осіб, які є предметом оскарження, згідно яких позивачу визначено податкове зобов`язання, а саме:
Дані податкові повідомлення-рішення позивачем оскаржені в адміністративному порядку.
Рішенням ДПС України від 13.08.2025 року №23386/6/99-00-06-01-02-06 у задоволенні скарги відмовлено.

Вважаючи такі податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне.

Згідно з пп. 14.1.74., 14.1.157 п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України земельна ділянка - частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, цільовим (господарським) призначенням та з визначеними щодо неї правами.

Податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.

Відповідно до пп. 41.1.1. п. 41.1. ст. 41 Податкового кодексу України контролюючими органами є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи.

Підпунктом 54.3.3. п. 54.3. ст. 54 Податкового кодексу України визначено, що контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, або зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, застосування штрафних (фінансових) санкцій та нарахування пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Згідно з п. 58.1. ст. 58 Податкового кодексу України контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян).

Розділом XII Податкового кодексу України врегульовано сплату платниками податків податку на майно.

Відповідно до пп. 265.1.3. п. 265.1. ст. 265 Податкового кодексу України податок на майно складається з плати за землю.

Пунктами 269.1., 269.2. ст. 269 Податкового кодексу України встановлено, що платниками плати за землю є:

- платники земельного податку:

- власники земельних ділянок, земельних часток (паїв);

- землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування;

- платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди.

Особливості справляння податку суб`єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

За пп. 270.1.1.1. пп. 270.1.1. п. 270.1. ст. 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування платою за землю є земельні ділянки, які перебувають у власності

Згідно пп. 271.1., 271.2. ст. 271 Податкового кодексу України базою оподаткування є:

- нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом;

- площа земельної ділянки, нормативну грошову оцінку якої не проведено.

Відповідно до п. 4 п. 297.1. ст. 297 Податкового кодексу України платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів:

- податку на майно в частині земельного податку за земельні ділянки, що використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності (крім діяльності з надання земельних ділянок та/або нерухомого майна, що знаходиться на таких земельних ділянках, в оренду (найм), позичку, на іншому праві користування (у тому числі на умовах емфітевзису)) та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.

У значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто, з набуттям ознак (якості) суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22.04.2024 року у справі №560/2530/22.

Отже, відповідач безпідставно робив висновки про можливість застосування до позивача відповідної пільги виключно на підставі КВЕДів позивача, оскільки умовою застосування спірної пільги є використання земельної ділянки в господарській діяльності як такій, перелік видів господарської діяльності законодавцем не обмежено.

Водночас, відповідач в цілому вірно робив акцент на необхідності встановлення використання в господарській діяльності саме земельних ділянок як таких.

Позивач також зауважував, що він не повинен подавати форми 20-ОПП (повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність) на такі земельні ділянки, відповідач в свою чергу також підкреслював, що такі форми не надано.

Суд констатує, що в даному випадку відповідач фактично звузив способи підтвердження використання земельної ділянки в господарській діяльності лише до подання такої форми, що є безпідставним, адже позивач міг би підтвердити цю обставину і іншим чином. Для вирішення справ такої категорії визначальним є факт встановлення фактичного використання земельної ділянки в господарській діяльності, адже саме з цією обставиною законодавець пов`язав відповідну пільгу. Способи підтвердження такої обставини не є нормативно визначеними, хоча одним з таких способів може бути і подання форми 20-ОПП.

Натомість, позивач хоча й вірно посилався на те, що відповідач безпідставно встановлював обставини використання земельних ділянок за КВЕДами та формами 20-ОПП, однак не врахував, що фактично відповідну обставину позивач виключно декларував у позовній заяві. Жоден доказ у справі взагалі не характеризує спосіб використання конкретної земельної ділянки, в т.ч. впродовж усіх років, за які прийняті спірні податкові повідомлення-рішення.

Суд зазначає, що використання приміщень на зазначеній земельній ділянці в господарській діяльності позивача не є підставою для звільнення його від сплати земельного податку, позаяк фактично в господарській діяльності використовуються належні позивачу на праві власності нежитлові приміщення (будівля), а не сама земельна ділянка.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.04.2024 року у справі №826/17360/16.

У постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22.04.2024 року у справі №560/2530/22 міститься приклад правозастосування в спірних правовідносинах:

«Фактично в господарській діяльності позивача використовуються належні приміщення (будівлі), транспортні засоби, а не земельні ділянки. Доказів використання саме земельних ділянок у господарській діяльності, позивач не надав.

Отже, доводи позивача про те, що він звільнений від сплати земельного податку, у зв`язку з тим, що він є суб`єктом господарювання та перебуває спрощеній системі оподаткування та використовує належні йому на праві власності земельні ділянки в господарській діяльності не підтвердились».

Надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що механічно (автоматично) разом з майном наймачу передається й обов`язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2023 року у справі №826/16458/16.

Відповідно, в даній справі позивач мав підтвердити, що усі спірні земельні ділянки дійсно використовуються ним в господарській діяльності (не здані в оренду, не використовуються як площа під приміщеннями, а використовуються безпосередньо). Як вже вказав суд, обрані позивачем КВЕДи не є виключним способом доказування відповідної обставини, однак в даній справі вони не лише не підтверджують цю обставину, а скоріше заперечують її КВЕДами позивача є переважно різні види торгівлі.

Також використання саме земельних ділянок не підтверджується і формами 20-ОПП, які як сам визнав позивач він не подавав.

Щодо підтвердження обставини використання земельних ділянок на підставі самого лише декларування цієї обставини суд звертає увагу на вищевикладені висновки Верховного Суду, які в підсумку зводяться до необхідності надання доказів використання земельних ділянок в господарській діяльності. Саме лише твердження позивача не є належним та достатнім доказом для підтвердження обставини в спірних правовідносинах.

Згідно ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З наведених положень законодавства вбачається, що питання факту сторонами доводяться на засадах рівності, в той час як при вирішенні питання права в частині правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме останній доводить правомірність своїх дій.

Обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі №520/2261/19.

Застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі, підтвердження їх відповідними доказами. Тобто, застосування судом норм матеріального права повинно вирішити спір, який виник між сторонами у конкретних правовідносинах, які мають бути визначені судами на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі.

Отже, позивач мав такий самий обов`язок доводити обставини справи, як і відповідач, в свою чергу висновок суду про протиправність спірних податкових повідомлень-рішень теж не може бути зроблений без підтвердження відповідних обставин, адже в підсумку такий висновок стосуватиметься виконання позивачем його податкових обов`язків та має вирішити спір остаточно та по суті, а не формально.

Так, реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07.08.2025 року у справі №120/7857/23

Також щодо обставин, які мали б бути підтверджені позивачем в цій справі, суд звертає увагу на правовий висновок Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29.07.2021 року у справі №826/13147/17:

«Для відсутності обов`язку сплати земельного податку обов`язковою умовою є отримання позивачем прибутку від використання земельної ділянки як об`єкта цивільних прав.

Водночас, судами не встановлено отримання позивачем прибутку від використання саме тієї земельної ділянки, за яку податковим органом визначено податкові зобов`язання з земельного податку».

Тотожне правозастосування здійснене і Третім апеляційним адміністративним судом у постановах від 05.12.2023 року у справі №160/7381/19, від 08.12.2022 року у справі №160/26708/21.

Ця обставина позивачем не лише не доведена, а й навіть не стверджувалася як така.

Отже, судом встановлено, що відповідні земельні ділянки не використовувались позивачем у спірний період для провадження господарської діяльності. Доказів протилежного останнім не надано.

Тотожне правозастосування здійснене Третім апеляційним адміністративним судом у постановах від 13.01.2025 року у справі №160/16601/20.

Враховуючи викладене, підстави для задоволення позовної заяви відсутні.

Щодо розподілу судових витрат.

В зв`язку з відмовою у позові підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко