Справа № 300/6636/25
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2025-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" листопада 2025 р. справа № 300/6636/25
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Чуприни О.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, Західного міжрегіонального управління державної міграційної служби про визнання протиправним та скасування наказу від 14.08.2025 за №318-к, поновлення на роботі, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу та моральної шкоди в сумі 48 000,00 гривень, -
ОСОБА_1 (надалі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ), в інтересах якої діє адвокат Камінський Ігор Петрович (надалі по тексту також представник позивача, адвокат), 17.09.2025 звернулася в суд з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області (надалі по тексту також відповідач-1, Управління, УДМС в Івано-Франківській області), Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби (надалі по тексту також відповідач-2, ЗМУ ДМС), у якому просить:
визнати протиправним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області "Про звільнення ОСОБА_2 " від 14.08.2025 за №318-К;
поновити ОСОБА_3 на посаді Начальника відділу організаційно-аналітичного забезпечення Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області з 15.08.2025;
зобов`язати Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби забезпечити ОСОБА_3 роботою, аналогічною посаді Начальника відділу організаційно-аналітичного забезпечення чи іншій аналогічній посаді;
стягнути з Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15.08.2025 по день прийняття судового рішення;
допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді Начальника відділу організаційно-аналітичного забезпечення Управління ДМС в Івано-Франківській області (на посаду Начальника відділу організаційно-аналітичного забезпечення чи іншу аналітичну посаду Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби) та стягнення на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів;
стягнути з (Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області) Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 48 000,00 гривень.
Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області від 14.08.2025 за №318-К ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу організаційно-аналітичного забезпечення Управління ДМСУ в Івано-Франківській області у зв`язку з ліквідацією як юридичної особи публічного права Управління ДМСУ в Івано-Франківській області, відповідно до пункту 11 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" на підставі попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 .
За доводами представника позивача, Король У.М. не отримувала підписаного уповноваженою на те посадовою особою попередження про наступне звільнення, адже станом на 10.01.2025 начальник Управління Саїв Сергій Степанович не мав повноважень керівника, оскільки згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з 10.12.2024 УДМС в Івано-Франківській області перебуває в стані припинення, а головою комісії з припинення визначено Якуб`яка Андрія Петровича. Звідси, 13.01.2025 фактично підписалась на юридично неналежному документі.
Посилаючись на те, що відповідач-1 не ліквідовувався з повною відмовою від здійснення владних управлінських функцій у сфері, віднесеній до його відання, натомість укрупнився до Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, відтак фактично відбулася реорганізація. У свою чергу, у невиконання вимог абзацу 2 частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" за №889-VІІІ від 10.12.2025 (надалі по тексту також Закон №889-VІІІ), ОСОБА_1 не було запропоновано іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.
За наслідком усунення недоліків позовної заяви шляхом скерування представником позивача засобами поштового зв`язку пояснень від 26.09.2025, зареєстрованих судом 30.09.2025 (а.с.40-44) на виконання вимог ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.09.2025 про залишення позовної заяви без руху (а.с.38), ухвалою суду від 06.10.2025 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Одночасно судом витребувано у сторін письмові докази, необхідні для розгляду даної адміністративної справи (а.с.46-49).
Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області скористалося правом подання відзиву на позовну заяву через підсистему "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи за №2601.14-3786/2601.14.6-25 від 21.10.2025 (а.с.53-58) із долученням до такого копій витребуваних письмових доказів, надалі скеровано до суду паперовий примірник тотожного змісту від 21.10.2025 (а.с.60-140), реєстрація яких проведена 21.10.2025. У відзиві відповідач не погоджується з позовними вимогами і доводами, викладеними в адміністративному позові, та в обґрунтування помилковості тверджень про не отримання ОСОБА_1 підписаного уповноваженою посадовою особою попередження про наступне звільнення, а також про фактичну ліквідацію, а не реорганізацію, звертається до такого.
Відповідно до пунктів 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України "Про утворення міжрегіонального територіального органу та ліквідацію територіальних органів Державної міграційної служби" від 11.10.2024 за №1160 (надалі по тексту також Постанова № 1160) було прийнято рішення про утворення як юридичної особи публічного права територіальний орган Державної міграційної служби Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби та постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної міграційної служби Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області та Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області. До Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 10.12.2024 внесено відомості про припинення юридичної особи УДМС в Івано-Франківській області в результаті її ліквідації, та 03.04.2025 здійснено державну реєстрацію юридичної особи Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби.
Пунктом 3 Постанови №1160 установлено, що Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області та Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області, які ліквідуються, продовжують здійснювати покладені на них функції та повноваження до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби. Так, 01.07.2025 Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби розпочало роботу, відповідно до Постанови № 1160, що додатково підтверджується пунктом 1 наказу Державної міграційної служби України "Про діяльність Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби" за №157 від 27.06.2025. З огляду на вищенаведене, станом на момент отримання позивачем попередження про наступне звільнення від 10.01.2025 до моменту початку роботи ЗМУ ДМС, начальник УДМС в Івано-Франківській області Саїв С.С. діяв як повноважний представник посадової особи відповідача-1. Більше того, докази протиправності чи визнання нечинними як Постанови №1160, так й інших нормативно-правових актів щодо прийняття рішень про ліквідацію як юридичних осіб публічного права територіального органу ДМС Івано-Франківській області, відсутні, відтак у спірному випадку мала місце саме ліквідація УДМС в Івано-Франківській області.
Таким чином, оскільки у спірних правовідносинах триває процедура ліквідації УДМС в Івано-Франківській області, то, за твердженнями відповідача-1, ОСОБА_1 підлягала звільненню із займаної посади з підстав ліквідації юридичної особи (пункт 11 частини 1 статті 87 Закону №889-VІІІ), а не реорганізації (пункт 1 частини першої статті 87 Закону №889-VІІІ). Відтак, у зв`язку з ліквідацією УДМС в Івано-Франківській області та як наслідок звільнення Позивача на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VІІІ у суб`єкта призначення відсутній обов`язок поновлення позивача на відповідній посаді.
У частині стягнення моральної шкоди зазначено про недоведеність позивачем обставин того, якими діями їй було завдано моральну шкоду, в чому вона полягає та з яких міркувань остання виходила, визначаючи її розмір, а також про ненадання будь-яких доказів на засвідчення її понесення.
Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби скерувало до суду відзив на позовну заяву, що надійшло із приміткою "Документ сформований в системі "Електронний суд" 21.10.2025", з долученням до такого пакету документів, а також надалі долучило паперовий примірник тотожного змісту за №4601.9.2-6963/4601.9.2.4-25 від 22.10.2025 (а.с.171-203), за змістом якого висловлює аналогічні заперечення до тих, що вже були викладені у процесуальній заяві по суті справи відповідачем-1.
На виконання ухвали суду від 06.10.2025, УДМСУ в Івано-Франківській області надано письмові пояснення за №2601.-14-3787-2601.14.6-25 від 22.10.2025, реєстрацію яких здійснено 22.10.2025 (а.с.204-211), окрім цього письмові пояснення через підсистему "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи надійшли й від ЗМУ ДМС, датовані 23.10.2025 (а.с.212-213).
Представником позивача реалізовано право надання відповіді на відзив від 23.10.2025, зареєстрована канцелярією суду 29.10.2025 (а.с.216-224). У свою чергу, відповідачами скеровано заперечення від 03.11.2025 (а.с.226-233, а.с.234-240).
Розглянувши матеріали адміністративної справи, вивчивши адміністративний позов, відзиви на позовну заяву, дослідивши і оцінивши зібрані по справі докази, в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив наступні обставини.
Наказом Управління ДМС в Івано-Франківській області від 30.10.2023 за №26 введено в дію з 01.11.2023 структуру Управління ДМС в Івано-Франківській області (а.с.107-108), до якої віднесено Відділ організаційно-аналітичного забезпечення (а.с.109-110).
Згідно підпункту 1.5 пункту 1 витягу з наказу УДМС в Івано-Франківській області "Про переведення працівників у зв`язку зі змінами у штатному розписі" від 06.11.2023 за №211-К, ОСОБА_1 переведено на посаду начальника відділу організаційно-аналітичного забезпечення УДМС в Івано-Франківській області (а.с.76).
Пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України "Про утворення міжрегіонального органу та ліквідацію територіальних органів Державної міграційної служби" від 11.10.2024 за №1160 (надалі по тексту також Постанова №1160) прийнято рішення про утворення як юридичної особи публічного права територіальний орган Державної міграційної служби Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби та постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної міграційної служби Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області та Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області (а.с.77).
Державною міграційною службою України видано наказ "Про ліквідацію УДМС в Івано-Франківській області" від 05.12.2024 за №318, відповідно до пунктів 1, 2 якого наказано утворити комісію з ліквідації УДМС в Івано-Франківській області та затверджено Голову комісії з ліквідації УДМС в Івано-Франківській області Якуб`яка Андрія Петровича, першого заступника начальника УДМС в Івано-Франківській області (а.с.78-80).
Наказом Управління ДМСУ в Івано-Франківській області від 09.12.2024 за №57 утворено комісію з ліквідації УДМС в Івано-Франківській області та затверджено її персональний склад, забезпечення виконання заходів, визначених "Порядком здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 за №1074 та наказом ДМС України від 05.12.2024 за №318 покладено на ліквідаційну комісію (а.с.81-83).
Відповідно до пункту 1 наказу УДМС в Івано-Франківській області "Про попередження про заплановане вивільнення працівників УДМС в Івано-Франківській області" від 08.01.2025 за №5 затверджено список працівників Управління ДМС в Івано-Франківській області, посади яких підлягають вивільненню у зв`язку з ліквідацією Управління ДМС в Івано-Франківській області (а.с.90-91), у якому зазначено про ОСОБА_1 , котра займає посаду начальника відділу організаційно-аналітичного забезпечення Управлінням ДМС в Івано-Франківській області (рядок 32) (а.с.92-104).
Згідно Відомості про ознайомлення працівників УДМС в Івано-Франківській області зі змістом наказу від 08.01.2025 за №5, позивач ознайомлена під підпис 09.01.2025 (рядок 32) (а.с.105-106).
Управлінням ДМСУ в Івано-Франківській області 10.01.2025 видано "Попередження про наступне звільнення", підписане начальником Управління Сергієм Саївом та адресоване ОСОБА_1 , за змістом якого позивач повідомляється, що у зв`язку із ліквідацією як юридичної особи публічного права Управління ДМСУ в Івано-Франківській області, відповідно до Постанови №1160 така попереджається про наступне звільнення з посади начальника відділу організаційно-аналітичного забезпечення Управлінням ДМС в Івано-Франківській області на підставі підпункту 11 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" з урахуванням абзацу 1 частини 3 статті 87 цього ж Закону (а.с.84-85).
На примірнику попередження міститься особистий підпис ОСОБА_1 про ознайомлення з його змістом 13.01.2025, вказана обставина сторонами не заперечується.
Державною міграційною службою України видано наказ "Про діяльність Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби" від 27.06.2025 за №157, за пунктом 1 якого начальнику ЗМУ ДМС з 01.07.2025 наказано забезпечити виконання завдань і функцій, визначених у Положення про Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби, затвердженому наказом Державної міграційної служби України від 27.11.2024 за №311. Відповідно до підпункту 2 пункту 2 коментованого наказу Головам комісії з ліквідації ГУ ДМС у Львівській області та УДМС в Івано-Франківській області наказано забезпечити звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією ГУ ДМС у Львівській області та УДМС в Івано-Франківській області і своєчасний розрахунок з ними під час звільнення (а.с.86-87).
Наказом УДМС в Івано-Франківській області від 14.08.2025 за №318-К ОСОБА_1 звільнено із посади начальника відділу організаційно-аналітичного забезпечення Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області з 18.08.2025 у зв`язку із ліквідацією як юридичної особи публічного права УДМС в Івано-Франківській області, відповідно до пункту 11 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу".
Вважаючи наказ Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області "Про звільнення ОСОБА_2 " від 14.08.2025 за №318-К таким, що прийнятий не на підставі та не в межах чинного законодавства, ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом за захистом свого порушеного права.
Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступних підстав та мотивів.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно-технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Частина 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях врегульовані Законом України "Про державну службу" за №889-VІІІ від 10.12.2025 (надалі по тексту також Закон №889-VІІІ)
Згідно з частиною 1 статті 3 Закону №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Частинами 2, 3 статті 5 Закону №889-VIII передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
За змістом частини 5 статті 22 Закону №889-VІІІ у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.
Пункт 4 частини 1 статті 83 Закону №889-VIII серед підстав для припинення державної служби виділяє її припинення за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).
Відповідно до частини 1 статті 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 11) ліквідація державного органу; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.
Предметом спору в цій справі є (не)правомірність звільнення ОСОБА_1 з посади на підставі пункту 11 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу".
Перш за все варто зауважити, що наведена підстава звільнення позивача із займаної посади (пункт 11 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII) передбачає таку обставину як ліквідація державного органу.
У своїй чисельній практиці Верховний Суд констатував, що ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передання іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників з`ясовувати реальність такої ліквідації із врахуванням вищенаведеного. Оскільки юридичний акт, що став підставою для ліквідації, та наступне звільнення працівника з цієї підстави взаємопов`язані, перевірці підлягають законність як цього юридичного акта, так і процедури звільнення.
Зокрема, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, враховуючи при розгляді справи №300/5208/22 у постанові від 03.04.2025 висновки Верховного Суду, сформовані за аналогічних обставин справи у постановах від 16.05.2024 у справі №300/5311/22, від 31.07.2024 року у справі №300/5313/22, висловив правову позицію, за якою ліквідація державного органу (як підстава для припинення державної служби) пов`язується не тільки з виданням відповідного розпорядчого акта про ліквідацію юридичної особи [публічного права], але також з тим, що держава відмовляється від виконання певних завдань і функцій або ж передає їх (чи залишає їх) іншому державному органу (приміром, для недопущення дублювання повноважень державних органів). Іншими словами, ліквідація юридичної особи публічного права - навіть якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є відповідний запис не тотожне за змістом і юридичним наслідками ліквідації державного органу, який, між тим, може мати статус юридичної особи, яка за порядком утворення належить до юридичних осіб публічного права.
Злиття кількох державних органів в один й наділення цього новоутвореного (в результаті такого способу реорганізації) державного органу по суті тими самими владними повноваженнями, які мали ті органи, які злилися в один, не означає, що припинені (шляхом злиття) державні органи ліквідовані інституційно. У такий спосіб вони набули нової "форми", але їх "сутність", яка виявляється у завданнях і функціях у визначеній сфері правовідносин, залишилися ті самі. Звідси й робиться висновок, що державний орган (зокрема й місцевого рівня, як-от у цій справі) не ліквідований, а реорганізований.
Слід зазначити, що висловлені вище міркування стосовно того, який зміст вкладається в "ліквідацію" державного органу та зміни, внесені до статті 87 Закону №889-VIII згідно із Законами №117-IX від 19.09.2019, №440-IX від 14.01.2020, №1285-IX від 23.02.2021, не заперечують існуючого підходу до розрізнення "ліквідації" державного органу від його "реорганізації", а з тим і юридичних процедур та наслідків, які мають застосовуватися щодо державних службовців.
Для правильного вирішення справ такої категорії передусім необхідно з`ясувати суть змін в організації функціонування територіальних органів Державної міграційної служби України, а відтак і їх юридичні наслідки.
Так, пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України "Про утворення міжрегіонального органу та ліквідацію територіальних органів Державної міграційної служби" від 11.10.2024 за №1160 (надалі по тексту також Постанова №1160) прийнято рішення про утворення як юридичної особи публічного права територіальний орган Державної міграційної служби Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби та постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної міграційної служби Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області та Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області (а.с.77).
Державною міграційною службою України видано наказ "Про ліквідацію УДМС в Івано-Франківській області" від 05.12.2024 за №318 (а.с.78-80), надалі наказом Управління ДМСУ в Івано-Франківській області від 09.12.2024 за №57 утворено комісію з ліквідації УДМС в Івано-Франківській області та затверджено її персональний склад (а.с.81-83).
Державною міграційною службою України видано наказ "Про діяльність Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби" від 27.06.2025 за №157, за пунктом 1 якого начальнику ЗМУ ДМС з 01.07.2025 наказано забезпечити виконання завдань і функцій, визначених у Положення про Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби, затвердженому наказом Державної міграційної служби України від 27.11.2024 за №311 (а.с.86-87).
Окремо суд вважає за необхідне виокремити наступне: за змістом пункту 3 "Положення про Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області" (затвердженого наказом ДМСУ від 16.07.2024 за №239) (а.с.132-140), до основних завдань УДМС віднесено реалізацію на території Івано-Франківської області державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб та інших визначених законодавством категорій мігрантів, крім біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
В той же час, до основних завдань ЗМУ ДМС, відповідно до пункту 3 "Положення про Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України" (затвердженого наказом ДМСУ від 27.11.2024 за №311) (а.с.187-193) належить реалізація на території Івано-Франківської та Львівської областей державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Зважаючи на вищеописане, слід констатувати, що держава, яка в особі Кабінету Міністрів України ухвалила Постанову №1160, коли ліквідувала Управління ДМС в Івано-Франківській області та Головне управління ДМС у Львівській області, не відмовилася від завдань з реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції) та іншого на місцевому (локальному) рівні, а наділила ними новоутворений міжрегіональний територіальний орган Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби.
З огляду на означене, суд доходить висновку, що після формальної ліквідації територіальних органів Державної міграційної служби України (Управління ДМС в Івано-Франківській області та Головного управління ДМС у Львівській області) фактично відбулася їх реорганізація шляхом злиття у Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби, якому і були передані повноваження, завдання та функції названих державних територіальних органів ДМСУ, а не їх ліквідація.
06 березня 2021 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби" від 23.02.2021 за №1285-ІХ (надалі по тексту також Закон №1285-ІХ), яким законодавець змінив особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 та 11 частини першої статті 87 Закону №889-VІІІ і виклав частину 3 Закону №889-VІІІ у такій редакції: "Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду".
Отже, після внесення Законом №1285-ІХ змін до частини 3 статті 87 Закону №889-VІІІ існування обставин, з якими законодавець пов`язує наявність підстав для звільнення державних службовців відповідно до пунктів 1 та 11 частини 1 цієї статті включає зобов`язання роботодавця (держави) в особі суб`єкта призначення або керівника державної служби щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.
Тобто, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Варто зазначити, що за змістом статті 5 Закону №889-VІІІ дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Водночас у цьому випадку частиною 3 статті 87 Закону №889-VІІІ, який є спеціальним законодавчим актом у спірних правовідносинах, повністю унормовано порядок вивільнення державних службовців, зокрема у випадку реорганізації, а відтак норми трудового законодавства не підлягають застосуванню.
Як засвідчується матеріалами справи, вказана редакція частини третьої статті 87 Закону №889-VIII діяла як на момент попередження позивача про можливе наступне звільнення, так і на час видачі оскаржуваного наказу, а отже, у відповідача був наявний обов`язок щодо здійснення пропозиції іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.
Так, у цій постанові Верховний Суд виснував, що приписи частини 3 статті 87 Закону №889-VIIІ у редакції, чинній з 06.03.2021, вже не дозволяють суб`єкту призначення альтернативної поведінки в цій ситуації (пропонувати вакантні рівнозначні посади чи ні). Тобто положення частини третьої статті 87 Закону №889-VIII у системному зв`язку з іншими положеннями цього Закону (зокрема статті 22) треба розуміти так, що в разі реорганізації (державного органу), що є підставою для звільнення державного службовця (у значенні пункту 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII), суб`єкт призначення/керівник державної служби повинен запропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення, усі вакантні посади (за умови, що такі є), на які можна було б його перевести. Водночас приписи частини 5 статті 22 Закону №889-VI дозволяють здійснити цю процедуру без обов`язкового проведення конкурсу.
Зокрема, постанові від 12.09.2024 у справі №380/9055/22 Верховний Суд дійшов таких висновків: "Твердження скаржника про те, що частина 3 статті 87 Закону №889-VIII у редакції Закону №1285-ІХ чітко передбачає обов`язок суб`єкта призначення/керівника державної служби запропонувати лише одну рівнозначну посаду державної служби є нічим іншим, аніж суб`єктивним сприйняттям і трактуванням цієї норми відповідачем та не ґрунтується на правильному тлумаченні. Так, словосполучення "іншу рівнозначну посаду державної служби" не означає "одну рівнозначну посаду державної служби". Під "іншою" слід розуміти будь-яку вакантну рівнозначну посаду державної служби, яку може обійняти державний службовець з урахуванням своєї кваліфікації. Відповідно, якщо таких посад декілька, то всі вони повинні бути запропоновані державному службовцю".
Надалі, вказана думка розвинута Верховним Судом у постанові від 10.07.2025 у справі №380/5244/22, де звернено увагу, що обов`язок з працевлаштування працівника, який покладається на роботодавця з моменту попередження про вивільнення і триває до дня звільнення, реалізується через надання всіх саме вакантних посад, які з`явилися в установі протягом цього періоду, а також тих, що існували на день звільнення. Зміст частини 3 статті 87 Закону №889-VIII передбачає, що роботодавець вважається таким, що виконав свій обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі можливі варіанти переведення, що відповідають його професійній кваліфікації.
З підстав наведеного суд касаційної інстанції погодився із тим, що в контексті спірних правовідносин відповідач [суб`єкт звільнення] не має обов`язку пропонувати абсолютно всі рівнозначні посади (окрім вакантних посад), оскільки в такому разі виникла б необхідність звільняти працівників, які їх займають на законних підставах.
Зважаючи на те, що Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області як державний орган припинилося внаслідок реорганізації, то позивач за такої ситуації могла би бути звільнена з державної служби на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону у разі, якщо не було можливості запропонувати відповідні посади, а також у разі її відмови від переведення на запропоновану посаду (абзац 3 частини 3 статті 87 Закону).
Втім, варто зауважити наступне: 13.01.2025 ОСОБА_1 під особистий підпис попереджено про наступне звільнення на підставі пункту 11 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII (а.с.84-85).
Окремо надаючи оцінку доводам представника позивача про те, що коментоване попередження підписане не повноваженою на те особою (начальником УДМС в Івано-Франківській області Саївом С.С.), суд звертається до змісту пункту 3 Постанови №1160, за яким Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області, які ліквідуються, продовжують здійснювати покладені на них функції та повноваження до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби.
Так, Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби розпочало роботу 01.07.2025 на підставі пункту 1 наказу ДМС України за №157 від 27.06.2025. У свою чергу, згідно підпункту 1 пункту 2 вказаного документу, головам комісій з ліквідації УДМС в Івано-Франківській області (Андрію Якуб`яку) наказано забезпечити дотримання порядку звільнення працівників, зокрема тих, що є членами комісій (до яких віднесено й позивача, як начальника відділу організаційно-аналітичного забезпечення УДМС в Івано-Франківської області).
Тому, станом на момент отримання ОСОБА_1 попередження про наступне звільнення від 10.01.2025 до моменту початку роботи ЗМУ ДМС, начальник УДМС в Івано-Франківській області Саїв С.С. діяв як повноважний представник посадової особи відповідача-1.
Повертаючись до спірного питання, протягом розгляду справи відповідачами послідовно відстоювалася позиція, що мала місце саме ліквідація, а не реорганізація територіального органу Державної міграційної служби України.
Проте припинення державної служби на підставі пункту 11 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII не передбачає виконання обов`язку, визначеного абзацом 2 частини 3 статті 87 Закону №889-VIII, адже ліквідація органу унеможливлює саме існування посад, які б можна було запропонувати.
Тож, за обсягом обставин цієї справи можна зрозуміти, що відповідач-1 не пропонував позивачеві інших посад державної служби для переведення, тому що заперечує саме існування такого обов`язку, позаяк, вважав, що відбулася ліквідація державного органу.
За викладених обставин та враховуючи аналіз вищенаведених приписів чинного спеціального законодавства у сфері проходження державної служби у їх сукупності, суд доходить висновку про порушення (недотримання) процедури звільнення позивача, встановленої частиною 3 статті 87 Закону №889-VIII (відсутня пропозиція іншої рівнозначної посади), зазначені порушення є істотними порушеннями припинення державної служби за ініціативою суб`єкта владних повноважень, які впливають на остаточний її результат.
Ураховуючи наведене, оспорюваний наказ Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області "Про звільнення Уляни Король" від 14.08.2025 за №318-К підлягає визнанню протиправним та скасуванню.
У частині позовних вимог про поновлення позивача на посаді, суд керується таким.
У постанові від 11.02.2021 у справі №826/9815/18, Верховний Суд, вирішуючи питання поновлення осіб на посадах публічної служби після їх незаконного звільнення, звернув увагу, що за правилами частин 1 та 5 статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Окрім того, Суд, вирішуючи питання правонаступництва органів публічного управління, виходив із специфіки публічно-правових відносин, а саме: тієї обставини, що повноваження відповідних державних органів не є статичними і можуть передаватися від одного органу до іншого у випадку зміни законодавства. При цьому, такий перехід може не збігатися у часі з юридичним припиненням суб`єкта владних повноважень унаслідок реорганізації чи ліквідації.
У наведеній постанові Верховний Суд сформулював правовий висновок, відповідно до якого, якщо спір виник з приводу реалізації суб`єктом владних повноважень, що припиняється, його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту його вибуття з правовідносин, щодо яких виник спір, унаслідок, зокрема, передачі розпорядчим актом Кабінету Міністрів України його адміністративної компетенції іншому (іншим) суб`єктам владних повноважень.
Якщо спір виник у відносинах, що не пов`язані з реалізацією суб`єктом владних повноважень його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту припинення сторони суб`єкта владних повноважень (повне правонаступництво).
У випадку повного правонаступництва до правонаступника переходять права та обов`язки юридичної особи, які стосуються не лише майнових правовідносин, але і правовідносин з приводу проходження публічної служби, зокрема, в частині продовження дії трудового договору з працівниками.
Такий підхід ґрунтується на конституційних принципах безперервності процесу державного управління та відповідальності держави перед людиною за свою діяльність.
Крім цього, Верховний Суд неодноразово зазначав, що повноваження суду при вирішенні трудового спору про поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця.
Так, повноваження щодо призначення працівника в порядку переведення на відповідну посаду, згідно із затвердженим штатним розписом в новоствореній юридичній особі, яка є правонаступником роботодавця, є винятковою компетенцією роботодавця і суд, як орган, що розглядає трудовий спір, не повинен і не може втручатися у здійснення дискреційних повноважень державного органу.
Обов`язок по працевлаштуванню незаконно звільненого працівника покладений на роботодавця.
На переконання суду, поновлення позивача на посаді, яку він не обіймав до звільнення, суперечить єдиному можливому способу захисту його порушеного права, відтак слід дійти висновку, що ОСОБА_1 належить поновити на посаді, яку він обіймав до протиправного звільнення, а саме начальника відділу організаційно-аналітичного забезпечення Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області.
Зважаючи на те, що згідно оспорюваного наказу УДМС в Івано-Франківській області від 14.08.2025 за №318-К ОСОБА_1 звільнено з 18.08.2025, то цей день є останнім днем роботи на займаній посаді, а тому поновити позивача належить саме з 19.08.2025.
Поруч із цим, позовна вимога про зобов`язання Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби забезпечити ОСОБА_3 роботою, аналогічною посаді Начальника відділу організаційно-аналітичного забезпечення чи іншій аналогічній посаді не підлягає задоволенню, з огляду на визнання протиправним та скасування оспорюваного наказу про звільнення позивача, що має наслідком повернення сторін до первісного стану (до моменту припинення позивачем державної служби).
Відтак, вимоги в цій частині підлягають до часткового задоволення.
У частині позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.
Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати.
У постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі №6-511цс16 вказано, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Цей висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №826/808/16, яка не вбачала підстав для відступлення від правового висновку, викладеного у вищезгаданій постанові.
Так, вимушений прогул у зв`язку з незаконним звільненням ОСОБА_1 рахується судом з 19.08.2025 (наступний день за днем звільнення) по 20.11.2025 (день ухвалення судом цього рішення).
Відповідно до абзацу 4, 5 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
За змістом пунктів 5 і 8 розділу IV вказаного Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Таким чином, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу обрахуванню підлягає сума заробітку за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку №100.
Згідно з довідкою Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області за №81 від 22.10.2025, складеної відповідно до Порядку №100, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 1 615,88 гривень (а.с.211).
Позивач не заперечує розрахунок вказаних у довідці сум середньоденного заробітку.
В спірному випадку вимушений прогул ОСОБА_1 розпочався 19.08.2025 (наступний день після звільнення) та закінчився 20.11.2025 (день ухвалення судом рішення у цій справі).
Таким чином, загальна кількість робочих днів за період з 19.08.2025 по 20.11.2025 становить 68 днів із урахуванням частини 6 статті 6 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15.03.2022 за №2136-ІХ. Отже, середній заробіток позивача за вказаний період складає 109 879,84 гривень (68 робочих днів помножити на 1 615,88 гривень середньоденного заробітку).
Отже, з Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області належить стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 109 879,84 гривень.
Крім цього, суд звертає увагу, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь позивача як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.
Так, пунктом 3 Порядку №100, визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
При цьому, УДМС в Івано-Франківській області, із якого мало місце незаконне звільнення (роботодавця), є податковим агентом, котрий зобов`язаний сплачувати податок на доходи фізичних осіб та військовий збір за працівників, встановлене Податковим кодексом України.
Суд зауважує, що відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.
Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, зазначеній в постанові від 05.08.2020 в справі №817/893/17.
В той же час, зважаючи на те, що у адміністративному позові заявлено позовну вимогу про стягнення з Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15.08.2025 по день прийняття судового рішення, сформульована таким чином, з огляду на переконання представника позивача у ймовірності державної реєстрації припинення юридичної особи публічного права УДМС в Івано-Франківській області станом на час ухвалення рішення в цій справі, суд, керуючись статтею 9 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, з підстав необхідності ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вже неодноразово зазначалося вище по тексту судового рішення, реєстраційний запис про його припинення Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код юридичної особи 37794486) станом на дату ухвалення рішення у даній адміністративній справи відсутній у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Отже, на користь позивача належить стягнути з Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 109 879,84 гривень, з вирахуванням з цієї суми роботодавцем податків та обов`язкових платежів.
Щодо позовної вимоги про стягнення з Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби (Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області) на користь позивача моральної шкоди в розмірі 48 000,00 гривень, то суд вважає, що позов в цій частини підлягає відмові з огляду на таке.
Частиною 1 статті 23 Цивільного кодексу України (надалі по тексту також ЦК України) встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
За визначенням частини 2 статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
При цьому, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини 3 статті 23 ЦК України).
Частиною 1 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
При цьому, нормами частини 2 статті 1167 ЦК України окреслено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала, незалежно від вини останнього:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
3) в інших випадках, встановлених законом.
Тлумачення вказаних норм, здійснене у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 25.05.2022 у справі № 487/6970/20, вказує про те, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
При цьому, суд враховує роз`яснення, надані у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 за №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", де зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
В постановах від 10.04.2019 у справі №464/3789/17 та від 22.01.2020 у справі №560/798/16-а Верховний Суд зазначив:
- "56. При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
57. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності в розумінні частина 2 статті 77 КАС України покладається на відповідача" (справа №464/3789/17);
75. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
76. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
77. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
79. З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем" (справа №560/798/16-а).
Зважаючи на вказане слід керуватися тим, що саме по собі порушення прав особи ще не свідчить про заподіяння їй моральної шкоди, оскільки така шкода повинна мати певний прояв у вигляді, зокрема, фізичних та/або душевних страждань, приниженні честі і гідності тощо, і наявність таких обставин повинна довести особа, яка вважає, що їй заподіяно моральну шкоду.
В обґрунтування наявності завданої моральної шкоди, представник позивача зазначає, що "після незаконного звільнення [ ОСОБА_1 ] втратила сталі суспільні зв`язки, потребує нової організації життя за умови відсутності підходящої роботи з постійною зайнятістю, змінилося відношення до позивача колег та оточуючих, позивач, вважаючи, що мала авторитет, який формувався роками, бездоганну репутацію, позитивні оцінки результатів роботи та відсутність дисциплінарних стягнень, тим не менше, стала як би в поточному суспільному життя непотрібною, змушена вживати зусиль, щоби жити, мусить отримувати докази та звертатись за правовою допомогою, щоби доказати".
В контексті зазначеного необхідно звернути увагу на приписи статті 6 КАС України, за якими суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Із зазначеного слідує, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.
Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якого доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статей 73, 74 КАС України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.
Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.
Із врахування вищезазначених правових норм, суд зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.
Зважаючи на те, що позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння їй сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди відсутні.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що ефективним способом відновлення порушених відповідачем-1 прав позивача буде:
визнати протиправним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області "Про звільнення ОСОБА_2 " від 14.08.2025 за №318-К;
поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу організаційно-аналітичного забезпечення Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області з 19.08.2025;
стягнути з Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 109 879,84 гривень (сто дев`ять тисяч вісімсот сімдесят дев`ять гривень вісімдесят чотири копійки) з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку відповідач-1 не дів на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.
Негайно, серед іншого, виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби (пункт 3 частини 1 статті 371 КАС України) та присудження виплати заробітної плати у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць (пункт 2 частини 1 статті 371 КАС України).
В силу вимог абзацу 3 пункту 8 Порядку №100, у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
З урахуванням наведеного в частині поновлення ОСОБА_1 на попередній посаді (роботі) та стягнення заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу) за один місяць в сумі 29 085,84 гривень (1 615,88 гривень х 18 (середньомісячне число фактично відпрацьованих робочих днів)) з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Розподіляючи між сторонами судові витрати суд відзначає, що відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Позивач звільнена від сплати судового збору за подання до суду даної позовної заяви на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір".
Разом з тим, у позовній заяві позивач просить стягнути з Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області (Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби) на свою користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 гривень.
У свою чергу, у межах відзивів на позовну заяву, скерованих 21.10.2025 Управлінням Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області та Західним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби, висловлено заперечення щодо такого розміру витрат на правничу допомогу, зокрема з підстав його неспівмірності зі складністю справи.
Абзацами 1 і 2 частини 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За правилами статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Аналіз такого правового врегулювання дає підстави для висновку, що обов`язковою умовою для врахування судом таких доказів є їх подання до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Так, компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України.
За змістом пунктами 1 та 2 частини 3 статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Окрім зазначеного, частиною 4 статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження обставини залучення адвоката і понесення позивачем витрат на правничу допомогу в розмірі 20 000,00 гривень, до адміністративного позову долучено:
свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ІФ за №001145 від 17.02.2017 (а.с.35);
ордер серії "АТ" за №1113213 від 15.09.2025, виданий адвокатом Камінським Ігорем Петровичем на надання правничої допомоги ОСОБА_1 на підставі договору про надання правничої допомоги за №б/н від 12.09.2025 (а.с.18);
додаток до договору від 12.09.2025 за найменуванням "Авансовий звіт щодо виконаних робіт згідно договору" (а.с.17).
Досліджуючи надані документи, суд зазначає, що за змістом коментованого авансового звіту, представником позивача повідомлено про перелік наданих послуг та їх вартість, а також про внесення авансу у розмірі 20 000,00 гривень, що складається з наступного:
вступ адвоката у справу 8 000,00 гривень;
конфіденційне спілкування з клієнтом (1 год.) 4 000,00 гривень;
аналіз судових рішень подібної категорії справ (5 год.) 4 000,00 гривень;
написання заяви про визнання цивільним позивачем, виготовлення копій заяви з додатками (3 год.) 4 000,00 гривень.
Загальна вартість послуг, вказаних в авансовому звіті становить 20 000,00 гривень.
Відтак, позивачем надані належні документи про понесення останнім витрат на правничу допомогу в розмірі 20 000,00 гривень, що дає суду підстави для розгляду питання відшкодування останніх
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 за №5076-VI (надалі по тексту також Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону №5076-VI встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону №5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Відповідно до статті 30 Закону №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Суд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.
Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).
При оцінці характеру наданої адвокатом Камінським Ігорем Петровичем відповідно до авансового звіту щодо виконаних робіт згідно договору (додаток до договору від 12.09.2025), слід виходити із наступного.
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що відповідно до приписів частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (пункт 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2024 за №9901/459/21).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України", від 28.11.2002 у справі "Лавентс проти Латвії" заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, їх розмір є розумним та обґрунтованим.
"74. Водночас колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
75. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
76. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним."
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок відповідача, підлягає зменшенню на підставі заперечень відповідача та у зв`язку з відсутністю ознак співмірності, визначених частиною 5 статті 134 КАС України.
Не применшуючи значення і роль професійного фахівця у галузі права та не втручаючись у його право на самостійне визначення і оцінку вартості власних знань, здобутого досвіду і авторитету як представника у даній справі, надання в Король Уляни Миколаївни послуг у вигляді підготовки позовної заяви по справі, на переконання суду, безумовно потребує певної затрати часу та зусилля, втім, беручи до врахування обсяг та складність справи, тривалість витраченого адвокатом часу, а також критерій якості й співмірності, суд вважає заявлену суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 гривень не пропорційною із обсягом наданих послуг, складністю та характером даної справи.
При цьому, суд також враховує ту обставину, що із позовної заяви судом враховано не більш, як 25% правового та фактичного обґрунтування, в решті судом здійснено самостійно визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи відповідно до статті 9 КАС України.
Враховуючи вищенаведене та проаналізувавши предмет розглядуваного спору, обсяг наданих послуг адвокатом, виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу, з огляду на те, що заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу є неспівмірною, на переконання суду, витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню у розмірі 5 000,00 гривень.
Сторонами не подано будь-яких доказів про понесення ними інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, відтак у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо їх розподілу.
Вирішуючи питання, за рахунок бюджетних асигнувань якого із відповідачів слід задовольнити вимоги позивача, суд виходить із того, що саме Управлінням Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області порушено (недотримано) процедури звільнення позивача, встановленої частиною 3 статті 87 Закону №889-VIII (відсутня пропозиція іншої рівнозначної посади), що мало наслідком протиправне припинення державної служби позивача.
На підставі статті 1291 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області "Про звільнення Уляни Король" від 14.08.2025 за №318-К.
Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу організаційно-аналітичного забезпечення Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області з 19.08.2025.
Стягнути з Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код юридичної особи 37794486) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 109 879,84 гривень (сто дев`ять тисяч вісімсот сімдесят дев`ять гривень вісімдесят чотири копійки) з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу організаційно-аналітичного забезпечення Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області.
Звернути до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу) за один місяць в сумі 29 085,84 гривень (двадцять дев`ять тисяч вісімдесят п`ять гривень вісімдесят чотири копійки) з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код юридичної особи 37794486) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в 5 000,00 (п`ять тисяч гривень нуль копійок).
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), АДРЕСА_1 ;

представник позивача Камінський Ігор Петрович (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , ордер на надання правничої допомоги серії АТ за №1113213 від 15.09.2025), АДРЕСА_2 ;

відповідач-1 Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код юридичної особи 37794486), вул. Академіка Гнатюка, буд. 29, м.Івано-Франківськ, 76010;

відповідач-2 Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби (ідентифікаційний код юридичної особи 45870769) вул. Січових Стрільців, буд. 11, м. Львів, 79007.

Суддя Чуприна О.В.