Справа № 300/6486/25
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2025-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" листопада 2025 р. справа № 300/6486/25
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Чуприни О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу та зобов`язання прийняти рішення про звільнення з військової частини і виключити солдата зі списків особового складу військової частини, -
ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся в суд із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі по тексту також відповідач 1, ІНФОРМАЦІЯ_2 , центр комплектування, ІНФОРМАЦІЯ_3 ), Військової частини НОМЕР_1 (надалі по тексту також відповідач 2, військова частина, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 в частині призву ОСОБА_1 у Збройні Сили України;
- визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення від проходження військової служби ОСОБА_1 та виключити солдата ОСОБА_1 зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .
Підставою звернення до суду, на переконання позивача, є протиправна бездіяльність щодо відмови звільнити від проходження військової служби у зв`язку з релігійними переконаннями.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 09.07.2025 близько 18:00 год. вечора на вулиці Об`їзній 1, у м. Тисмениця, за доводами позивача, примусово доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_4 з метою оновлення військово-облікових даних. Цього ж дня позивача доставлено в Івано-Франківську обласну лікарню для проходження військово-лікарської комісії. Як стверджує позивач, останній є охрещеним служителем збору (деяконом) з 2023 року, офіційно зареєстрованої організації Свідків Єгови, та його релігійні переконання не є сумісними з проходженням військової служби. За наслідками відмови від проходження військово-лікарської комісії, позивача скеровано до ІНФОРМАЦІЯ_5 , де, за доводами ОСОБА_1 , утримували в карцері в жахливих умовах. Як стверджує позивач, останній під тиском уповноважених осіб ІНФОРМАЦІЯ_4 , пройшов військово-лікарську комісію. В подальшому, 14.07.2025 позивач самовільно залишив Військову частину НОМЕР_1 , а 23.08.2025 ОСОБА_1 затримано і доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_6 , звідки направлено до Військової частини НОМЕР_2 . Згодом, 24.08.2025 працівники військової служби правопорядку скерували ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_7 , де утримували до 29.08.2025.
Як стверджує позивач, релігійна організація "Свідки Єгови" включена до переліку віросповідань, що мають право на відстрочку від мобілізації, оскільки їх віровчення забороняє користуватись зброєю. Державна служба України з етнополітики та свободи совісті (ДЕСС) приймає рішення про реєстрацію релігійних організацій та веде відповідні переліки. Офіційним підтвердженням до належності в організації Свідків Єгови є довідка, в якій зазначено статус особи, а також прийняття до організації. За доводами ОСОБА_1 , статтею 35 Конституції України закріплює право кожного на свободу світогляду і віросповідання, а також передбачає заміну військового обов`язку альтернативною службою для громадян, чиї релігійні переконання суперечать військовій службі. За аргументами позивача, громадяни, чиї релігійні переконання суперечать військовій службі можуть бути замінені на альтернативну (невійськову службу), а якщо під час дії воєнного стану відсутня можливість проходження альтернативної (невійськової служби), то таким громадянам повинна бути надана відстрочка від проходження військової служби на весь період мобілізації. Так, засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав на ім`я керівника ІНФОРМАЦІЯ_4 заяву про відстрочку від мобілізації, втім відповіді не отримав. ОСОБА_1 зазначив, що за наслідком розгляду його заяви, відповідне рішення про надання чи відмову у наданні відстрочки від призову за мобілізацією прийнято не було, натомість винесено наказ про мобілізацію. Вказаний наказ, на переконання позивача, є протиправним. З огляду на протиправність наказу про мобілізацію ОСОБА_1 , за доводами останнього, підлягає скасуванню також наказ про зарахування позивача до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , як наслідок наявні підстави для звільнення з військової служби. З огляду на наведене, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Ухвалою суду від 16.09.2025 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку із невідповідністю адміністративного позову вимогам, встановлених статтею 61 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту також - КАС України, Кодекс) (а.с.33).
Івано-Франківський окружний адміністративний суд ухвалою від 29.09.2025 відкрив провадження у даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними матеріалами відповідно до статті 262 КАС України. Одночасно судом витребувано у сторін додаткові письмові докази, необхідні для розгляду справи.
Пунктом 4 ухвали суду від 29.09.2025 залучено до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Військову частину НОМЕР_3 (надалі по тексту також третя особа, ВЧ НОМЕР_3 ) (а.с.37-39).
Як зазначив відповідач 2, відповідно до частини 1 статті 4 Закону України "Про альтернативну (невійськову службу" від 12.12.1991 за №1975-ХІІ (надалі по тексту також Закон №1975-ХІІ) на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення. Втім, ОСОБА_1 є військовослужбовцем, призваним під час дії воєнного стану та направленим для проходження військової служби під час мобілізації, натомість останній не є особою, призваною для проходження строкової військової служби, яка дає право на заміну такої служби на альтернативну.
Також ВЧ НОМЕР_1 вказала на те, що рапортів на звільнення з військової служби у зв`язку з релігійними переконаннями на ім`я командира військової частини від ОСОБА_1 не надходило. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
Представник третьої особи зазначив, що Військова частина НОМЕР_3 жодним чином не впливає на кадрові рішення стосовно позивача, зокрема щодо його звільнення з військової служби. Повноваження з цього питання належать виключно до компетенції командування Військової частини НОМЕР_1 та ІНФОРМАЦІЯ_4 . У Військовій частині НОМЕР_3 відсутні будь-які рапорти, заяви чи інші документи, подані Позивачем щодо звільнення з військової служби за релігійними переконаннями, або з питань отримання відстрочки/заміни військового обов`язку на альтернативну (невійськову) службу. Командир Військової частини НОМЕР_3 не має повноважень на видачу наказів про звільнення військовослужбовців іншої частини, зокрема ОСОБА_1 .. Такими повноваженнями, відповідно до нормативно-правових актів, наділений командир військової частини, у списках якої перебуває військовослужбовець, тобто командир Військової частини НОМЕР_1 .
Позивач 12.07.2025 пройшов військово-лікарську комісію в позаштатній постійно діючій ВЛК №2 при ІНФОРМАЦІЯ_8 на базі КНП "Обласна клінічна лікарня ІФ ОР" та за її результатами відповідно до довідки №2025-0712-2303-0309-7 на підставі статті 30б, 74в графи ІІ розкладу хвороб, графи ТДВ визнаний придатним до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони. На підставі висновку ВЛК та враховуючи, що підстав для відстрочки не встановлено, начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 винесено наказ від 12.07.2025 за №441 про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації, на особливий період, яким, відповідно до поіменного списку №9/2415 від 12.07.2025, зокрема, ОСОБА_1 , призвано на військову службу під час мобілізації та відправлено до Військової частини НОМЕР_1 . Позивач у складі команди на відправку 12.07.2025 вибув до Військової частини НОМЕР_1 де був прийнятий частиною, що підтверджується відповідною відміткою в поіменному списку.
На адресу ІНФОРМАЦІЯ_4 10.07.2025 за вх.№297 надійшла заява ОСОБА_1 від 09.07.2025 яка адресована керівнику ІНФОРМАЦІЯ_9 із проханням: прийняти рішення про заміну виконання військового обов`язку за призовом під час мобілізації альтернативною (невійськовою) службою, надати та оформити відстрочку на підставі пункту 24 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", письмово повідомити про результати розгляду. За результатами розгляду заяви позивача, відповідачем 2 надано відповідь від 25.07.2025 за №1/2606 з роз`ясненням, що заява про заміну військової служби в період дії воєнного стану на альтернативну невійськову задоволенню не підлягає, оскільки така не передбачена нормами чинного законодавства України. Що стосується розгляду питання про надання відстрочки позивачу, то вказана заява подана позивачем в порушення пункту 58 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року за №560 (надалі по тексту також - Порядок №560) не була адресована голові комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказана заява не була подана особисто, оскільки в місці підпису позивача міститься напис "Митник" без оригінального підпису позивача, заява не відповідає формі, визначеній додатком 4 Порядку №560, до заяви не долучено переліку документів, визначених Додатком 5 до Порядку №560 та не долучено військовообліковий документ. Фактично подана заява позивача містила два взаємовиключні прохання, жодне з яких не підлягало задоволенню через відсутність правових підстав. Таким чином заява ОСОБА_1 розглянута у відповідності до вимог законодавства та надано чітку та обґрунтовану відповідь.
З покликанням на відповідні висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 15.04.2025 у справі №573/406/24, відповідач 2 зазначив про відсутність підстав для зміни заміну військової служби за призовом під час мобілізації в особливий період альтернативною (невійськовою) службою. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Так, ОСОБА_1 зазначив, що останнім подано заяву про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", як віруючої людини, яка належить до релігійної громади Свідків Єгови, є призначеним на посаду священнослужителя. Втім, за наслідками розгляду заяви відповідне рішення про надання відстрочки чи про відмову у її наданні прийнято не було, натомість винесено наказ про мобілізацію позивача. Як стверджує ОСОБА_1 , відсутність належним чином оформленого рішення про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації або мотивованої відмови у її наданні свідчить про протиправність наказу про мобілізацію.
Заперечуючи доводи відповідача 2, викладені у відзиві, ОСОБА_1 зазначив, що ВЧ НОМЕР_1 вводить суд в оману, оскільки позивач не підписував жодного рапорту, а підпис є підробленим, останній наголошував про неможливість проходження служби через релігійні переконання. Вказує, що з огляду на протиправність наказу про мобілізацію, то підлягає також скасуванню наказ військової частини про зарахування до списків особового складу. Просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача 1 зазначив, що у зв`язку з тим, що подана заява про відстрочку не відповідала ні формі, ні змісту, ні вимогам Порядку №560, ІНФОРМАЦІЯ_2 надано чітку відповідь позивачу стосовно його прохання заміни військову службу альтернативною невійськовою.
Відповідач 2 зазначив, що рапорт про прийняття справи та посади радіотелефоніста відділення радіо-та супутникового зв`язку вузла зв`язку військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 підписав особисто без будь-якого примусу, твердження, що його примушували а він не підписував даний рапорт не відповідає дійсності та не підтверджується жодними доказами.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, вивчивши адміністративний позов, відзиви на позов, відповіді на відзиви, заперечення на відповіді на відзиви, письмові пояснення, дослідивши і оцінивши зібрані по справі докази, в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив наступні обставини.
Як слідує зі змісту довідки від 11.06.2025 за №7251, виданої Релігійною організацією "Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні", ОСОБА_1 призначений 28 грудня 2024 року Керівник комітетом Релігійної організації "Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні" на посаду священнослужителя служителем (дияконом) збору. Згідно з пунктом 3.1.5. Статуту Релігійної організації "Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні", який зареєстрований 30 березня 1992 року Радою у справах релігій при Кабінеті Міністрів України, із змінами і доповненнями.
Його обов`язки, як священнослужителя включають в себе навчання з Божого Слова, Біблії, в зборі, до якого його призначено, брати участь в діяльності, яка на особистому рівні сприяє духовному добробуту окремих віруючих осіб, він несе знання про Боже Слово від дому до дому іншим людям, кожного місяця безоплатно навчає зацікавлених осіб віруванням Свідків Єгови (а.с.17).
ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку через поштового оператора АТ "Укрпошта" листом з оголошеною цінністю скерував на ім`я керівника ІНФОРМАЦІЯ_1 заяву від 09.07.2025, у якій просив прийняти рішення про заміну виконання військового обов`язку за призовом під час мобілізації альтернативною (невійськовою) службою, надати та оформити відстрочку від військової служби під час мобілізації на весь період мобілізації на підставі положення пункту 24 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 за №3543-ХІІ у системному зв`язку із положенням частини 4 статті 35 Конституції України, а також письмово повідомити до якого державного органу під час воєнного стану і періоду мобілізації входить, на виконання припису норми частини 4 статті 35 Конституції України, направляти громадян на проходження альтернативної (невійськової) служби під час мобілізації (під час дії воєнного стану) (а.с.12-16).
Вказана заява надійшла та зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_2 10.07.2025 за вх.№297, що засвідчується наявним відтиском печатки на копії заяви, яку відповідач 1 долучив до відзиву на позовну заяву (а.с.101).
Довідкою військово-лікарської комісії №2025-0712-2303-0309-7 від 12.07.2025, виданої Позаштатною постійно діючою ВЛК №2 при ІНФОРМАЦІЯ_8 на базі КНП "Обласна клінічна лікарня ІФ ОР", засвідчується, що на підставі статті 30б, 74в графи ІІ розкладу хвороб, графи ТДВ ОСОБА_1 приданий до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони (а.с.98).
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з питань мобілізаційної підготовки, мобілізаційної готовності та мобілізації) від 12.07.2025 за №441 "Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації, на особливий період" солдата ОСОБА_1 призвано на військову службу під час мобілізації, на особливий період та відправлено до Військової частини НОМЕР_1 (зворотній бік а.с.100).
Згідно поіменного списку від 12.07.2025 за №9/2415 військовозобов`язаних, які призвані ІНФОРМАЦІЯ_10 і відправлені у складі команди "ВІЙСЬКОВА ЧАСТИНА НОМЕР_1 ", ОСОБА_1 направлено в розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 , пункт призначення АДРЕСА_1 , час прибуття в пункт призначення 13 липня 2025 року о 12:00 годині (зворотній бік а.с.98, а.с.99-100).
Як слідує зі змісту витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.07.2025 за №3, солдата ОСОБА_1 , призваного на військову службу за призовом по мобілізації, на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_11 , відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 за №69/2022 "Про загальну мобілізацію", призначено на посаду радіотелефоніста відділення радіо- та супутникового зв`язку вузла зв`язку Військової частини НОМЕР_1 , а з 13.07.2025 зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення, на харчування за загальновійськовою нормою (№1), вважати таким, що з 13.07.2025 справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою (а.с.54).
У зв`язку з самовільним залишенням Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 14.07.2025 знято з забезпечення, що засвідчується відомостями витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.07.2025 за №4 (а.с.55).
За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 09.07.2025, ІНФОРМАЦІЯ_10 листом від 25.07.2025 за №1/2606 повідомив позивача про те, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період це два самостійні види військової служби і Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу" альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби, тобто заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період на альтернативну (невійськову) службу, чинним законодавством не встановлена (зворотній бік а.с.104, а.с.105).
Вважаючи протиправними та такими, що підлягають скасуванню наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 в частині призву ОСОБА_1 у Збройні Сили України і наказ командира Військової частини НОМЕР_1 про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини, ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду, з метою захисту своїх порушених прав.
Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступних підстав та мотивів.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України 25.03.1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (надалі по тексту також - Закон № 2232-XII).
Статтею 1 Закону № 2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до частини 2 статті 1 Закону № 2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Частиною 1 статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частиною 6 статті 2 цього Закону №2232-XII, регламентовано види військової служби:
базова військова служба;
військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період;
військова служба за контрактом осіб рядового складу;
військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу;
військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (надалі по тексту також - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти;
військова служба за контрактом осіб офіцерського складу;
військова служба за призовом осіб офіцерського складу;
військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 14 статті 2 Закону №2232-XII).
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів, встановлює Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 за №3543-XII (надалі по тексту також Закон №3543-XII)
Абзацом 4 статті 1 Закону №3543-XII визначено, що мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Статтею 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 №389-VІІІ (надалі по тексту також - Закон №389-VІІІ) визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Аналогічне визначення воєнного стану міститься і у статті 1 Закону України "Про оборону України" від 06.12.1991 №1932-XII (надалі по тексту також Закон №1932-XII).
Також статтею 1 Закону №1932-XII передбачено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Так, Указом Президента України від 24.02.2022 за №64/2022 "Про введення воєнного стану" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався Указами Президента України та триває по теперішній час.
Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено про оголошення та проведення загальної мобілізації на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Відповідно до вимог статей 20, 22 Закону № 2232-XII на військову службу за призовом під час мобілізації приймаються громадяни віком від 18 років та громадяни, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі, тобто до 60 років (для вищого офіцерського складу до 65 років).
Згідно приписів частини 1 статті 22 Закону №3543-XII громадяни зобов`язані, серед іншого, з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду, проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.
Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, забезпечують місцеві органи виконавчої влади та здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів розвідувальних органів України - відповідний підрозділ розвідувальних органів України, осіб, які уклали контракти про перебування у резерві служби цивільного захисту, - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту) (частина 5 статті 22 Закону №3543-XII).
Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період визначається Кабінетом Міністрів України.
Поряд з цим, статтею 23 Закону № 3543-ХІІ передбачено перелік підстав для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
За змістом частини 1 статті 23 Закону № 3543-ХІІ не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані:
1) заброньовані на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, а також за підприємствами, установами і організаціями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, і перебувають на спеціальному військовому обліку;
2) визнані в установленому порядку особами з інвалідністю або відповідно до висновку військово-лікарської комісії тимчасово непридатними до військової служби за станом здоров`я на термін 6-12 місяців (з наступним проходженням військово-лікарської комісії);
3) жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці;
4) жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України;
5) жінки та чоловіки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, які виховують дитину з інвалідністю віком до 18 років;
6) жінки та чоловіки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, які виховують дитину, хвору на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитину, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;
7) жінки та чоловіки, на утриманні яких перебуває повнолітня дитина, яка є особою з інвалідністю I чи II групи;
8) усиновлювачі, на утриманні яких перебуває дитина (діти), яка (які) до моменту усиновлення була (були) дитиною-сиротою (дітьми-сиротами) або дитиною (дітьми), позбавленою (позбавленими) батьківського піклування, віком до 18 років, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, на утриманні яких перебуває дитина-сирота (діти-сироти) або дитина (діти), позбавлена (позбавлені) батьківського піклування, віком до 18 років;
9) зайняті постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною та/або своїми батьком чи матір`ю (батьком чи матір`ю дружини (чоловіка), якщо вона сама потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, померла (загинула), визнана зниклою безвісти або безвісно відсутньою, оголошена померлою, і батько чи мати дружини не має інших працездатних членів сім`ї, які зобов`язані та можуть здійснювати за ними догляд), які за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, чи рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи потребують постійного догляду;
10) опікун особи, визнаної судом недієздатною;
11) які мають дружину (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи;
12) які мають дружину (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у особи з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів;
13) які мають одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати (крім випадків, якщо такі особи самі є особами з інвалідністю, потребують постійного догляду, перебувають під арештом (крім домашнього арешту), відбувають покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі). У разі відсутності невійськовозобов`язаних осіб здійснювати догляд за особою з інвалідністю I чи II групи може лише одна особа з числа військовозобов`язаних за вибором такої особи з інвалідністю;
14) члени сім`ї другого ступеня споріднення особи з інвалідністю I або II групи, зайняті постійним доглядом за нею (не більше одного та за умови відсутності членів сім`ї першого ступеня споріднення або якщо члени сім`ї першого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи). У разі відсутності членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення норма цього пункту поширюється на членів сім`ї третього ступеня споріднення особи з інвалідністю I або II групи;
15) жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років і чоловіка (дружину), який (яка) проходить військову службу за одним із видів військової служби, визначених частиною шостою статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу";
16) керівники міністерств та їх заступники, керівники державних органів, органів державного управління, юрисдикція яких поширюється на всю територію України;
17) народні депутати України, депутати Верховної Ради Автономної Республіки Крим;
18) судді, судді Конституційного Суду України, члени Вищої ради правосуддя, члени Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, керівник служби дисциплінарних інспекторів Вищої ради правосуддя, його заступник, дисциплінарні інспектори Вищої ради правосуддя;
19) Уповноважений Верховної Ради України з прав людини;
20) Голова та інші члени Рахункової палати;
21) працівники органів військового управління (органів управління), військових частин (підрозділів) Міністерства оборони України, Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, апарату Міністерства внутрішніх справ України та експерти установ експертної служби Міністерства внутрішніх справ України;
22) дипломатичні службовці, які займають дипломатичні посади, Міністерства закордонних справ України, а також особи, які мають дипломатичний ранг Надзвичайний і Повноважний Посол;
23) державні службовці, які готують висновки до проектів нормативно-правових актів, проводять їх фахову, наукову, юридичну експертизу та/або експертизу прийнятих нормативно-правових актів, державні службовці, які безпосередньо виконують функції із забезпечення кібербезпеки, кіберзахисту та безпеки інформаційних технологій, роботи з розроблення програмного забезпечення, адміністрування баз даних, впровадження та підтримки новітніх інформаційно-комунікаційних технологій в органах, що забезпечують діяльність Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України;
24) інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках.
Відповідно до частини 3 статті 23 Закону №3543-ХІІ призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають також:
1) здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти і здобувають рівень освіти, що є вищим за раніше здобутий рівень освіти у послідовності, визначеній частиною другою статті 10 Закону України "Про освіту", а також докторанти та особи, зараховані на навчання до інтернатури;
2) наукові і науково-педагогічні працівники закладів вищої та фахової передвищої освіти, наукових установ та організацій, які мають науковий ступінь, і педагогічні працівники закладів фахової передвищої освіти, професійної (професійно-технічної) освіти, закладів загальної середньої освіти, за умови що вони працюють відповідно у закладах вищої чи фахової передвищої освіти, наукових установах та організаціях, закладах професійної (професійно-технічної) чи загальної середньої освіти за основним місцем роботи не менш як на 0,75 ставки;
3) жінки та чоловіки, чиї близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час проведення антитерористичної операції з числа:
військовослужбовців або працівників утворених відповідно до законів України військових формувань, що захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, які загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення;
працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися до забезпечення проведення антитерористичної операції та загинули або пропали безвісти під час забезпечення проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах та у період її проведення;
осіб, які загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, за умови що в подальшому такі добровольчі формування були включені до складу утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів;
осіб, які загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, але в подальшому такі добровольчі формування не були включені до складу утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів і виконували завдання антитерористичної операції у взаємодії з утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами;
4) жінки та чоловіки, чиї близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або зникли безвісти за особливих обставин під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану;
5) члени сімей (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) осіб, яким посмертно присвоєно звання Герой України за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народові, виявлені під час Революції Гідності (листопад 2013 року - лютий 2014 року);
6) особи, стосовно яких у визначеному законом порядку встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України. Такі особи можуть бути призвані на військову службу за їх згодою.
Не підлягають призову на військову службу під час мобілізації до досягнення 25-річного віку військовозобов`язані, які пройшли базову загальновійськову підготовку відповідно до статті 10-1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" чи базову військову службу. Такі особи у зазначений період можуть бути призвані на військову службу за їх згодою (частина 5 статті 23 Закону №3543-ХІІ).
За змістом частини 6 статті 23 Закону №3543-ХІІ не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані з числа громадян, які проходили військову службу та були звільнені зі служби у запас у зв`язку із звільненням з полону. Такі особи можуть бути призвані на військову службу за їх згодою.
Таким чином, статтею 23 Закону №3543-ХІІ визначено вичерпний перелік підстав, за яких військовозобов`язані не підлягають призову на військову службу під час мобілізації та мають право на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Відповідно до частини 7 статті 23 Закону № 3543-XII перевірка підстав щодо надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та її оформлення здійснюється територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки.
Частиною 8 статті 23 Закону № 3543-XII визначено, що відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації може оформлюватися за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів на підставі даних, отриманих з інших державних реєстрів або баз даних, які підтверджують, що військовозобов`язаний має право на одну з вищезазначених відстрочок. Порядок оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за допомогою цього реєстру визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно з частиною 9 статті 23 Закону № 3543-XII єдиним державним реєстром призовників, військовозобов`язаних та резервістів забезпечується неможливість надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації більше ніж одному військовозобов`язаному з підстав, зазначених у пунктах 9-14 частини першої цієї статті.
Повноваження територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки щодо перевірки підстав щодо надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та її оформлення, передбачено також Положенням про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154 (надалі по тексту також - Положення № 154).
Згідно з пунктом 11 Положення №154 районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення, оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 за №560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (надалі по тексту також - Порядок №560, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до пункту 56 Порядку №560 відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Таким чином, норми пункту 56 Порядку №560 прямо передбачають, що відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації може бути надана виключно з підстав, визначених статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". Тобто, Порядок №560 не встановлює жодних додаткових або альтернативних підстав для надання відстрочки.
Разом з тим, відповідно до пункту 71 глави ХІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", що під час проведення загальної мобілізації, оголошеної Указом Президента України від 24 лютого 2022 року за №65/2022 "Про загальну мобілізацію", затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про загальну мобілізацію" від 3 березня 2022 року за №2105-IX, та дії воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року за №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року за №2102-IX, військовослужбовці базової військової служби, строк військової служби яких, встановлений частиною 1 статті 23 цього Закону, закінчився під час дії воєнного стану та військову службу яких продовжено понад встановлені строки відповідно до частини 9 статті 23 цього Закону, як виняток з положень частини 9 статті 23 цього Закону звільняються з військової служби в запас у строки, визначені Указом Президента України. Такі особи не можуть бути призвані на військову службу під час мобілізації протягом дванадцяти місяців з дня звільнення з військової служби в запас, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу.
Також згідно абзацу 8 підпункту 1 пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 11 квітня 2024 року за №3633-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" під час дії Указу Президента України "Про загальну мобілізацію" від 24 лютого 2022 року №65/2022, затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про загальну мобілізацію" від 3 березня 2022 року №2105-IX військовозобов`язані працівники центрального органу виконавчої влади із спеціальним статусом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних та інших кримінальних правопорушень, віднесених до його підслідності, та державного правоохоронного органу, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.
Ані Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", ані Законом України "Про військовий обов`язок та військову службу" та будь-якими іншими нормативно-правовими актами, які стосуються питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку не передбачено інших підстав для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
За доводами позивача, останній має право на отримання відстрочки на підставі пункту 24 частини 1 статті 23 Закону №3543-ХІІ у сукупності із статтею 35 Конституції України.
Пунктом 57 Порядку № 560 визначено, що для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі:
голова комісії - керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу);
члени комісії - представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).
Для розгляду питань надання військовозобов`язаним, які перебувають на військовому обліку в розвідувальних органах, СБУ, відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період наказами керівників відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіонального органу СБУ утворюються відповідні комісії. Надання військовозобов`язаним відстрочок комісіями, утвореними в розвідувальних органах, СБУ, здійснюється відповідно до цього Порядку.
Питання надання відстрочок від призову на військову службу під час мобілізації заброньованим на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, за підприємствами, установами і організаціями, а також посадовим (службовим) особам, зазначеним у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5, комісією не розглядаються.
За змістом абзацу 1 пункту 58 Порядку №560 за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу (військовозобов`язані СБУ чи розвідувальних органів - голові Комісії в Центральному управлінні або регіональному органі СБУ чи відповідному розвідувальному органі) за місцем перебування на військовому обліку заяву за формою згідно з додатком 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5.
Під час подання заяви військовозобов`язаний пред`являє військово-обліковий документ (військово-обліковий документ в електронній формі). Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації в день її подання.
Так, ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку через поштового оператора АТ "Укрпошта" листом з оголошеною цінністю скерував на ім`я керівника ІНФОРМАЦІЯ_1 заяву від 09.07.2025, у якій просив прийняти рішення про заміну виконання військового обов`язку за призовом під час мобілізації альтернативною (невійськовою) службою, надати та оформити відстрочку від військової служби під час мобілізації на весь період мобілізації на підставі положення пункту 24 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 за №3543-ХІІ у системному зв`язку із положенням частини 4 статті 35 Конституції України, а також письмово повідомити до якого державного органу під час воєнного стану і періоду мобілізації входить, на виконання припису норми частини 4 статті 35 Конституції України, направляти громадян на проходження альтернативної (невійськової) служби під час мобілізації (під час дії воєнного стану) (а.с.12-16, 101-103).
До означеної заяви позивачем долучено, зокрема, копії довідки від 11.06.2025 за №7251, опису вкладення до цінного листа (а.с.104).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що право на відстрочку від призову на військову службу повинно бути реалізоване військовозобов`язаним шляхом вчинення ним активних дій та оформлення його у відповідний спосіб уповноваженим органом (зокрема, районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки). При цьому реалізація такого права може бути здійснена лише до моменту набуття ним статусу військовослужбовця.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 КАС України).
За правилами пункту 60 Порядку №560 комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади, інших державних органів для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів. Орган державної влади, інший державний орган здійснює розгляд відповідного запиту протягом п`яти робочих днів з дати його отримання.
Підтвердження достовірності та/або перевірка відомостей, зазначених у заяві, здійснюються шляхом електронної інформаційної взаємодії Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів з іншими державними реєстрами або базами (банками) даних.
Комісія зобов`язана розглянути отримані заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи календарних днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом дня, наступного за днем отримання інформації на запити до органів державної влади, інших державних органів.
На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.
У разі коли комісія надіслала відповідні запити до органів державної влади, інших державних органів для отримання інформації, строк розгляду заяви та документів, що підтверджують право військовозобов`язаного на відстрочку, не перевищує 15 календарних днів. У разі неотримання від органу державної влади, іншого державного органу відповіді на запит комісія не пізніше ніж на п`ятнадцятий день з дати реєстрації заяви приймає рішення на підставі поданих заявником документів. Про відсутність відповіді від органу державної влади, іншого державного органу на запит зазначається в протоколі.
Про прийняте комісією рішення заявникові повідомляється у спосіб, зазначений військовозобов`язаним у заяві про надання відстрочки, засобами телефонного, електронного або поштового зв`язку не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.
У разі позитивного рішення військовозобов`язаному видається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою згідно з додатком 6.
Про відмову у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляється письмово із зазначенням причини відмови за формою згідно з додатком 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.
До ухвалення комісією рішення військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
У контексті наведеного суд зазначає, що право на відстрочку від призову на військову службу повинно бути реалізоване військовозобов`язаним шляхом вчинення ним активних дій (подання заяви за встановленою формою з документами, що підтверджують право на відстрочку) та оформлення його у відповідний спосіб уповноваженим органом (комісією при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах)).
При цьому реалізація такого права може бути здійснена лише до моменту набуття ним статусу військовослужбовця.
За доводами ІНФОРМАЦІЯ_4 , заява позивача від 09.07.2025, подана в порушення пункту 58 Порядку №560, оскільки така не була адресована голові комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , не була подана особисто, оскільки в місці підпису позивача міститься напис "Митник" без оригінального підпису позивача, не відповідає формі, визначеній додатком 4 Порядку №560, до заяви не долучено переліку документів, визначених Додатком 5 до Порядку №560 та не долучено військовообліковий документ.
Суд зазначає, що заява ОСОБА_1 подана останнім на ім`я керівника ІНФОРМАЦІЯ_12 , а в силу приписів пункту 57 Порядку №560, головою комісії є керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу).
Також суд відхиляє доводи ІНФОРМАЦІЯ_3 про те, що підпис, який міститься у заяві ОСОБА_1 від 09.07.2025 не проставлений ним особисто, оскільки в графі підпису міститься напис "Митник" без оригінального підпису, такі доводи відповідача 2 є лише припущеннями, які не підтверджені жодним доказом, в тому числі, висновком почеркознавчої експертизи.
Слід зазначити, що відповідачем 2 не ініційовано перед судом питання про призначення почеркознавчої експертизи, відтак у суду відсутні належні та достатні докази для формування висновку про не проставлення саме позивачем особистого підпису на його заяві від 09.07.2025.
Є безпідставними доводи ІНФОРМАЦІЯ_3 про те, що заява від 09.07.2025 не відповідає формі, встановленій додатком 4 Порядку №560, адже така містить всі необхідні реквізити, як того вимагає Порядок №560, в тому числі, зазначено кому заява адресована, хто адресант, та підставу, за якою, на переконання позивача, ОСОБА_1 має право на отримання відстрочки, а саме пункту 24 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 за №3543-ХІІ у системному зв`язку із положенням частини 4 статті 35 Конституції України.
Варто ствердити також про те, що обставина не надання ОСОБА_1 до заяви від 09.07.2025 військовооблікового документу, не може бути безумовною підставою для не розгляду заяви про надання відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією, оскільки останній скеровував коментовану заяву саме засобами поштового зв`язку, а ІНФОРМАЦІЯ_3 має всі необхідні ресурси для звірки військово-облікових даних позивача, та у розумінні Порядку №154 є тим суб`єктом, який вносить відповідні дані, в тому числі, до системи "Оберіг".
Таким чином, на переконання суду, заява ОСОБА_1 повинна була бути розглянутою ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до вимог Порядку №560 із прийняттям відповідного рішення про надання чи відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією.
В свою чергу, відповідач 2 зазначає, що заява ОСОБА_1 розглянута у відповідності до вимог законодавства та надано чітку та обґрунтовану відповідь листом від 25.07.2025 за №1/2606 (а.с.104-105).
Разом з тим, текстуальний аналіз вказаного листа не дає для суду підстав дійти висновку про мотиви та підстави відмови ІНФОРМАЦІЯ_3 надати ОСОБА_1 відстрочку від призову на військову службу за мобілізацією, зміст коментованого листа позбавлений будь-яких аргументів з приводу розгляду заяви позивача від 09.07.2025.
Суд вкотре зазначає, що про відмову у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляється письмово із зазначенням причини відмови за формою згідно з Додатком 7 по Порядку №560.
Матеріали адміністративної справи позбавлені доказів прийняття рішення про відмову у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляється письмово із зазначенням причини відмови за формою згідно з Додатком 7 по Порядку №560.
Конституційний Суд України, розвиваючи практику застосування статті 8 Основного Закону України, вказав, що верховенство права слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю над використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій держави. Верховенство права як нормативний ідеал, до якого має прагнути кожна система права, і як універсальний та інтегральний принцип права необхідно розглядати, зокрема, у контексті таких основоположних його складових: принцип законності, принцип юридичної визначеності, принцип справедливого суду. Верховенство права означає, що органи державної влади обмежені у своїх діях заздалегідь регламентованими та оголошеними правилами, які дають можливість передбачити заходи, що будуть застосовані в конкретних правовідносинах, і, відповідно, суб`єкт правозастосування може передбачати й планувати свої дії та розраховувати на очікуваний результат (абзаци третій, четвертий, шостий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 червня 2019 року № 6-р/2019).
Юридичну визначеність необхідно розуміти через такі її складові: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (законні очікування). Таким чином, юридична визначеність передбачає, що законодавець повинен прагнути до чіткості та зрозумілості у викладенні норм права. Кожна особа відповідно до конкретних обставин має орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних правових наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права (абзаци четвертий - шостий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 20 червня 2019 року № 6-р/2019).
Конституційний Суд України виходить із того, що принцип правової визначеності не виключає визнання за органом державної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 1-2/2016).
Верховний Суд в постанові від 18.01.2023 у справі № 580/1300/22 визначив підходи щодо застосування принципу "легітимних очікувань" (legitimate expectations):
"… 75. Також колегія суддів зазначає, що поняття «легітимні очікування», головним чином походять від англійського терміну «legitimate expectations» як розумні, небезпідставні або обґрунтовані очікування. У юридичній практиці зазначений термін також має такі альтернативні назви як правомірні, законні, розумні або виправдані сподівання.
76. Принцип легітимних очікувань широко застосовується у судовій практиці та ґрунтується на низці конституційних положень, які гарантують захист права власності (стаття 41 Конституції України) та передбачуваність (прогнозованість) законодавства, яким визначаються обмежувальні заходи (статті 22, 57, 58, 94 та 152 Конституції України). Реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни правової основи у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими.
77. Принцип легітимних очікувань властивий, головним чином, для публічно-правових спорів, що вирішуються адміністративними судами, оскільки у сукупності з принципами правової визначеності та належного урядування створює надійну основу для гарантування реалізації в Україні основної ідеї/мети системи адміністративних судів, а саме, захисти «малої людини» від «великої держави», в особі її багаточисленних суб`єктів владних повноважень, які наділені множинністю повноважень та низкою механізмів владного примусу.
78. Легітимні очікування не можна ототожнювати із сподіваннями, що виникають на підставі особистого сприйняття або помилкової оцінки певних обставин чи правових норм; не можуть виникати легітимні очікування, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства; обов`язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного очікування є те, що таке очікування (вимога) має належне правове підґрунтя, тобто наявне достатнє джерело для відповідного очікування (вимоги).
79. Правовим підґрунтям для виникнення в особи легітимного очікування можуть бути: норми права (законодавство), судова практика, акт індивідуальної дії, конкретне судове рішення, що набуло законної сили, або умови договору; відсутність у законі приписів щодо певного права, яке однак, слідує із загальних конституційних принципів або природного права, або відсутність закону, який визначає механізм реалізації такого права, не може свідчити про відсутність правового підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування щодо реалізації такого права…".
В спірному випадку, після направлення до ІНФОРМАЦІЯ_3 заяви від 09.07.2025 з додатками про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, ОСОБА_1 мав легітимні очікування не лише щодо вчасного прийняття ІНФОРМАЦІЯ_2 за результатом розгляду його заяви рішення про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації (в семиденний строк з дня отримання заяви про відстрочку) або рішення про відмову у його наданні, але й щодо забезпечення дотримання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки встановлених Порядком №560 заборон на направлення позивача для проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби та його призову до прийняття такого рішення
Відтак, заява ОСОБА_1 від 09.07.2025 не розглянута ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно вимог Порядку №560, рішення за наслідками розгляду такої заяви, у встановлений Порядком №560 семиденний строк, як станом на момент звернення з цим позовом до суду, так і станом на дату ухвалення цього судового рішення, відповідачем 2 прийнято не було, що свідчить про допущення ІНФОРМАЦІЯ_2 протиправної бездіяльності щодо не розгляду вказаного звернення.
Разом з тим, констатуючи протиправну бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_4 в частині не розгляду заяви ОСОБА_1 від 09.07.2025, суд вказує, що ключовим у цій справі є встановлення чи мав позивач, станом на момент виникнення спірних правовідносин, права на отримання відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією, оскільки коментоване лежить в площині перевірки правомірності винесення ІНФОРМАЦІЯ_3 оскаржуваного наказу про мобілізацію.
Як слідує зі змісту заяви ОСОБА_1 від 09.07.2025, останній вказував про наявність права на отримання відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією з підстав, визначених пунктом 24 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 за №3543-ХІІ у системному зв`язку із положенням частини 4 статті 35 Конституції України.
Судом, вище по тексту судового рішення, сформовано висновок, за яким норми пункту 56 Порядку №560 прямо передбачають, що відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації може бути надана виключно з підстав, визначених статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". Тобто, Порядок №560 не встановлює жодних додаткових або альтернативних підстав для надання відстрочки.
Статтею 23 Закону №3543-ХІІ визначено вичерпний перелік підстав, за яких військовозобов`язані не підлягають призову на військову службу під час мобілізації та мають право на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
В свою чергу, ані Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", ані Законом України "Про військовий обов`язок та військову службу" та будь-якими іншими нормативно-правовими актами, які стосуються питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку не передбачено інших підстав для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Є безпідставними також покликання позивача на положення пункту 24 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Додатком 5 до Порядку №560 затверджено Перелік документів що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Так, відповідно до коментованого Переліку інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках разом із заявою про отримання відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією надають документи, що підтверджують право на відстрочку:
- для військовозобов`язаних, зазначених у пункті 7-1 глави ХІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", - військово-обліковий документ з відміткою про звільнення в запас військовослужбовців строкової військової служби відповідно до Указу Президента України від 7 березня 2024 року за №149;
- для військовозобов`язаних, зазначених в абзаці 8 підпункту 1 пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 11 квітня 2024 року за № 3633-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку", - довідка про займану посаду, засвідчена в установленому законодавством порядку.
Таким чином, під категорією "інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках", визначені пунктом 24 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", слід розуміти військовозобов`язаних зазначених у пункті 71 глави ХІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та в абзаці 8 підпункту 1 пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 11 квітня 2024 року за №3633-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку".
Відповідно до пункту 71 глави ХІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", що під час проведення загальної мобілізації, оголошеної Указом Президента України від 24 лютого 2022 року за №65/2022 "Про загальну мобілізацію", затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про загальну мобілізацію" від 3 березня 2022 року за №2105-IX, та дії воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року за №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року за №2102-IX, військовослужбовці базової військової служби, строк військової служби яких, встановлений частиною 1 статті 23 цього Закону, закінчився під час дії воєнного стану та військову службу яких продовжено понад встановлені строки відповідно до частини 9 статті 23 цього Закону, як виняток з положень частини 9 статті 23 цього Закону звільняються з військової служби в запас у строки, визначені Указом Президента України. Такі особи не можуть бути призвані на військову службу під час мобілізації протягом дванадцяти місяців з дня звільнення з військової служби в запас, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу.
Також згідно абзацу 8 підпункту 1 пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 11 квітня 2024 року за №3633-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" під час дії Указу Президента України "Про загальну мобілізацію" від 24 лютого 2022 року №65/2022, затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про загальну мобілізацію" від 3 березня 2022 року №2105-IX військовозобов`язані працівники центрального органу виконавчої влади із спеціальним статусом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних та інших кримінальних правопорушень, віднесених до його підслідності, та державного правоохоронного органу, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.
Позивач не довів перед судом, що останній є військовозобов`язаним військовослужбовцем базової військової служби, строк військової служби яких, встановлений частиною 1 статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", закінчився під час дії воєнного стану та військову службу яких продовжено понад встановлені строки відповідно до частини 9 статті 23 цього Закону чи працівником центрального органу виконавчої влади із спеціальним статусом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних та інших кримінальних правопорушень, віднесених до його підслідності, та державного правоохоронного органу, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.
Також є безпідставними доводи ОСОБА_1 про те, що положення пункту 24 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" слід трактувати у взаємному зв`язку зі статтею 35 Конституції України.
Статтею 35 Конституції України закріплено, що кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.
Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.
Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова.
Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.
Суд зазначає, що норма статті 35 Конституції України про можливість заміни виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою у разі, якщо це суперечить релігійним переконанням, не є тотожною праву на відстрочку та не створює для громадянина права на її отримання з підстав необхідності заміни одного виду служби на інший.
Таким чином, ОСОБА_1 не довів перед судом обставини наявності у позивача, визначених статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", підстав для надання відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією.
Водночас, вище по тексу судового рішення, судом зроблено висновок про протиправну бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_4 в частині не розгляду заяви ОСОБА_1 від 09.07.2025 про надання відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 2 статті 9 КАС України).
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
В даній адміністративній справі суд не знаходить підстав для виходу за межі позовних вимог відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, зважаючи на висновок суду про протиправну бездіяльність відповідача 2 щодо не розгляду заяви позивача про надання відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією, зважаючи на таке.
Так, судом сформовано висновок про відсутність у ОСОБА_1 , станом на 09.07.2025 (дата подання заяви про відстрочку від призову на військову службу за мобілізацією), підстав для отримання відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією, визначених статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_4 розглянути заяву позивача від 09.07.2025, та за наслідками прийняти відповідне рішення, з урахуванням правових висновків, викладених судом у рішенні, не призведе до досягнення мети звернення, а саме надання відповідної відстрочки.
Окремо слід зважати також на те, що ОСОБА_1 з 12.07.2025 набув статус військовослужбовця, який за своєю правовою природою є відмінним від статусу військовозобов`язаного.
Також суд вважає за необхідне надати оцінку доводам ОСОБА_1 про те, що останній мав право на відстрочку від призову, як священнослужитель релігійної громади Свідки Єгови.
За змістом пункту 1 частини 1 статті 23 Закону № 3543-ХІІ не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані заброньовані на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, а також за підприємствами, установами і організаціями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, і перебувають на спеціальному військовому обліку.
Як слідує зі змісту довідки від 11.06.2025 за №7251, виданої Релігійною організацією "Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні", ОСОБА_1 призначений 28 грудня 2024 року Керівник комітетом Релігійної організації "Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні" на посаду священнослужителя служителем (дияконом) збору. Згідно з пунктом 3.1.5. Статуту Релігійної організації "Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні", який зареєстрований 30 березня 1992 року Радою у справах релігій при Кабінеті Міністрів України, із змінами і доповненнями.
Його обов`язки, як священнослужителя включають в себе навчання з Божого Слова, Біблії, в зборі, до якого його призначено, брати участь в діяльності, яка на особистому рівні сприяє духовному добробуту окремих віруючих осіб, він несе знання про Боже Слово від дому до дому іншим людям, кожного місяця безоплатно навчає зацікавлених осіб віруванням Свідків Єгови (а.с.17).
За змістом абзацу 18 пункту 5 Порядку бронювання військовозобов`язаних, які перебувають на військовому обліку в Службі безпеки, розвідувальних органах України, на період мобілізації та на воєнний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 2023 року за №76 (надалі по тексту також Порядок №76) бронюванню підлягають всі військовозобов`язані, зокрема, священнослужителі за переліком посад, затвердженим ДЕСС.
За змістом пункту 1 Переліку №Н-21/11 священнослужитель керівник релігійного центру, релігійного управління, уповноважений на виконання / проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній, здійснення проповідницької діяльності
Відповідно до пункту 2 Переліку №Н-21/11 священнослужитель заступник керівника релігійного центру, релігійного управління, уповноважений на виконання / проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній, здійснення проповідницької діяльності, що має трудові правовідносини у релігійній організації.
Священнослужитель керівник релігійної громади, монастиря, релігійного братства, місіонерського товариства (місії), духовного навчального закладу, уповноважений на виконання / проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній, здійснення проповідницької діяльності (пункт 3 Переліку №Н-21/11).
У відповідності до пункту 4 Переліку №Н-21/11 священнослужитель працівник релігійного центру, релігійного управління, релігійної громади, монастиря, релігійного братства, місіонерського товариства (місії), духовного навчального закладу, уповноважений на виконання / проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній, здійснення проповідницької діяльності, що має трудові правовідносини у релігійній організації.
Так, ОСОБА_1 згідно довідки від 11.06.2025 за №7251 (а.с.17) є священнослужителем, уповноваженим на виконання/проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній, здійснення проповідницької діяльності.
Натомість, коментована довідка від 11.06.2025 за №7251 не містить відомостей про наявність у позивача трудових правовідносин Релігійної організації "Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні".
Відповідно до статті 2 Кодексу законів про працю України (надалі по тексту також КЗпП України) право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на гідне ставлення з боку роботодавця, інших працівників, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби або реабілітації, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.
За змістом статті 21 КзПП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Аналіз положень статей 2 та 21 КЗпП України свідчить, що однією з ключових та базових ознак трудових відносин є отримання працівником заробітної плати за виконану роботу. Саме виплата заробітної плати, як обов`язок роботодавця, відрізняє трудові відносини від інших видів правовідносин (договірних, волонтерських тощо).
Таким чином, встановлення факту, що особа виконує роботу та отримує за це оплату, є первинним і визначальним критерієм для кваліфікації правовідносин як трудових.
Судом самостійно, з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи з`ясовано, що ОСОБА_1 не отримував будь-якого облікованого доходу від Релігійної організації "Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні" (а.с.163), що свідчить про відсутність трудових відносин, і як наслідок, права на отримання бронювання, яке є підставою для не призову на військову службу під час мобілізації.
Слід надати також оцінку доводам ОСОБА_1 про наявність підстав для заміни військової служби позивача на альтернативну (невійськову) службу.
Відповідно до статті 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.
Згідно з положеннями статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Відповідно до статті 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Частиною 3 статті 1 Закону №2232-ХІІ встановлено, що військовий обов`язок включає проходження військової служби.
Згідно з частиною 2 статті 1 Закону №2232-ХІІ військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (надалі по тексту також - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу" (частина 4 статті 1 Закону №2232-ХІІ).
Організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби, якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина, визначені Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу" від 12.12.1991 за №1975-ХІІ (надалі по тексту також - Закон №1975-ХІІ).
Відповідно до статті 1 Закону №1975-ХІІ альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.
Згідно із статтею 2 Закону №1975-ХІІ право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.
Частиною 1 статті 4 Закону №1975-ХІІ визначено, що на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.
Не підлягають направленню на альтернативну службу громадяни: звільнені відповідно до законодавства від призову на строкову військову службу; яким відповідно до законодавства надано відстрочку від призову на строкову військову службу (на строк дії відстрочки) (частина 2 статті 4 Закону №1975-ХІІ).
Відповідно до статті 5 Закону №1975-ХІІ альтернативну службу громадяни проходять на підприємствах, в установах, організаціях, що перебувають у державній, комунальній власності або переважна частка у статутному фонді яких є в державній або комунальній власності, діяльність яких у першу чергу пов`язана із соціальним захистом населення, охороною здоров`я, захистом довкілля, будівництвом, житлово-комунальним та сільським господарством, а також у патронажній службі в організаціях Товариства Червоного Хреста України.
Види діяльності, якими можуть займатися громадяни, які проходять альтернативну службу, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України №2066 від 10.11.1999 затверджено Положення про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби та перелік релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю (надалі по тексту також - Положення №2066).
Згідно з пунктами 2, 3 Положення №2066 громадяни України мають право на альтернативну службу, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і якщо вони належать до діючих відповідно до законодавства релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю. Перелік таких релігійних організацій затверджується Кабінетом Міністрів України. Цим правом користуються громадяни, які належать до зазначених релігійних організацій, що діють як із зареєстрованим статутом, так і без його реєстрації.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть бути встановлені окремі обмеження цього права із зазначенням строку їх дії.
На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідне рішення місцевою держадміністрацією.
Із системного аналізу вказаних норм слідує, що альтернативна служба це служба, яка запроваджується замість проходження саме строкової військової служби.
У спірному випадку ОСОБА_1 не є особою, призваною для проходження строкової військової служби, що дає право на заміну такої служби альтернативною, натомість позивач призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період відповідно до частини 2 статті 6 Закону №2232-ХІІ.
Разом з тим, Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" не передбачено можливості надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації громадян за їх релігійними переконаннями, які перебувають на військовому обліку військовозобов`язаних, як і не визначено порядок проходження альтернативної (невійськової) служби в умовах воєнного стану.
При цьому, відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.
Статтею 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики та ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.
Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно до положень частини 2 цієї статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Отже, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета - інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише в тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених законних цілей.
У Рішенні від 25 квітня 2019 року №1р(ІІ)2019 Конституційного Суду України, зокрема, зазначив, що зі змісту статей 17, 65 Конституції України убачається, що захист держави, забезпечення її безпеки є найважливішими функціями всього Українського народу. Військова служба - це конституційний обов`язок громадян України, який полягає у забезпеченні оборони України, захисті її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності. До військовослужбовців належать особи, які проходять таку службу, зокрема у Збройних Силах України. Військовій службі передує необхідність виконання конституційного військового обов`язку, що передбачає проходження громадянами України військової служби (добровільно чи за призовом). З огляду на специфіку військової служби, яка полягає, зокрема, у виконанні військовослужбовцями спеціальних завдань, наявності ризиків для їх життя та здоров`я тощо, будь-яка форма проходження військової служби є обов`язком громадян України щодо захисту держави.
Так, можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби не обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї. Дійсно, право на свободу віросповідання має як зовнішній, так і внутрішній аспекти, й об`єднання з іншими людьми у релігійні організації як соціальні структури є лише однією з альтернативно можливих форм його зовнішнього вираження.
Відмовляючись від служби у збройних силах з міркувань совісті, особа має продемонструвати наявність у неї глибоких, щирих та послідовних релігійних переконань певними даними, крім власних слів і, наприклад, тверджень близьких осіб (інформацією про публічні висловлювання у минулому такої світоглядної позиції, участь у суспільних рухах пацифістської спрямованості тощо).
Так, втручання у права, гарантовані статтею 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме втручання, яке не було передбачене законом та не було необхідним в демократичному суспільстві, не відбулося.
ОСОБА_1 у своїй заяві від 09.07.2025 також просив прийняти рішення про заміну виконання військового обов`язку за призовом під час мобілізації альтернативною (невійськовою) службою.
ІНФОРМАЦІЯ_2 листом від 25.07.2025 за №1/2606 повідомив позивача про те, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період це два самостійні види військової служби і Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу" альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби, тобто заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період на альтернативну (невійськову) службу, чинним законодавством не встановлена (зворотній бік а.с.104, а.с.105).
Пунктами 5, 6 Положення №2066 визначено, що для вирішення питання про направлення на альтернативну службу громадянин після взяття на військовий облік, але не пізніше ніж за два календарні місяці до початку встановленого законодавством періоду призову на строкову військову службу особисто подає письмову заяву до відповідного структурного підрозділу місцевої держадміністрації за місцем проживання. Початок проведення призову громадян на строкову військову службу встановлюється на підставі Указу Президента України.
Заява про направлення на альтернативну службу подається у довільній формі із зазначенням мотивів неможливості проходження строкової військової служби та підтвердженням істинності релігійних переконань громадянина. До заяви додаються документи, що підтверджують істинність його релігійних переконань, копія документа про освіту та довідка з місця роботи або навчання.
Заява про направлення на альтернативну службу приймається за наявності паспорта. Відсутність паспорта є підставою для відмови у прийнятті заяви.
За правилами, встановленими пунктами 8, 9 Положення №2066, відповідний структурний підрозділ місцевої держадміністрації протягом календарного місяця вивчає заяву громадянина про направлення на альтернативну службу і у разі потреби в межах наданих повноважень перевіряє повідомлені заявником дані.
Про дату явки громадянина до відповідного структурного підрозділу місцевої держадміністрації, на якому розглядатиметься питання про направлення його на альтернативну службу, відповідний структурний підрозділ місцевої держадміністрації повідомляє письмово та пропонує громадянинові подати до відповідного структурного підрозділу місцевої держадміністрації у разі потреби додаткове підтвердження істинності релігійних переконань в документальній або іншій формі (зокрема запросити представників релігійної організації тощо).
Згідно з пунктами, 13, 14, 15 Положення №2066 заява громадянина про направлення на альтернативну службу розглядається відповідним структурним підрозділом місцевої держадміністрації протягом календарного місяця після її надходження в присутності громадянина. У разі потреби до відповідного структурного підрозділу місцевої держадміністрації запрошуються представники релігійних організацій, громадськості та вживаються в межах законодавства інші заходи для встановлення належності громадянина до релігійної організації, віровчення якої не допускає користування зброєю, та істинності його релігійних переконань.
Підставою для відмови громадянину в направленні на альтернативну службу або звільненні від призову на військові збори є:
несвоєчасне подання заяви про направлення на альтернативну службу або звільнення від призову на військові збори;
відсутність підтвердження істинності релігійних переконань;
неявка громадянина без поважних причин до відповідного структурного підрозділу місцевої держадміністрації.
Інші причини не можуть бути підставою для відмови в направленні на альтернативну службу або звільненні від призову на військові збори.
Рішення місцевої держадміністрації про направлення громадянина на альтернативну службу або про відмову в направленні на альтернативну службу протягом п`яти календарних днів видається заявникові та надсилається у територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, в якому громадянин перебуває на військовому обліку.

Таким чином, всупереч вимог пунктів 13, 14, 15 Положення №2066 ОСОБА_1 адресував заяву не відповідному структурному підрозділу місцевої держадміністрації, а до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Передбачене статтями 11, 12 Закону № 1975-XII та пунктом 15 Порядку №2066 рішення про направлення або відмову у направленні особи на альтернативну службу, може бути прийняте місцевою державною адміністрацією виключно у разі вирішення питання щодо направлення громадянина на альтернативну службу замість проходження строкової (базової) військової служби, що виключає можливість прийняття такого рішення за наслідками розгляду заяви позивача, яка стосується прохання замінити альтернативною службою військову службу за призовом під час мобілізації в умовах воєнного стану.

Предмет звернення позивача з заявою від 09.07.2025 до ІНФОРМАЦІЯ_4 є відмінним від предмету звернення, яке може бути адресоване громадянином місцевій державній адміністрації відповідно до Закону №1975-XII та Положення №2066.

Таким чином, ІНФОРМАЦІЯ_2 правомірно надано відповідь листом від 25.07.2025 за №1/2606, в порядку Закону України "Про звернення громадян", за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 від 09.07.2025.

З урахуванням вище наведеного суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправним наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з питань мобілізаційної підготовки, мобілізаційної готовності та мобілізації) від 12.07.2025 за №441 "Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації, на особливий період" в частині призову позивача на військову службу під час мобілізації та направлення для проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_1 , а тому позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають.

Щодо позовних вимог про визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.07.2025 за №3 про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини та зобов`язання відповідача 2 прийняти рішення про звільнення від проходження військової служби ОСОБА_1 та виключити солдата ОСОБА_1 зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , суд зазначає таке.

Згідно з частинами 5, 7 статті 1 Закону №2232-XII від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом. Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, центри надання адміністративних послуг, центри рекрутингу та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (надалі по тексту також - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Відповідно до частини 9 статті 1 Закону №2232-XII щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії:

- допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік;

- призовники - особи, які взяті на військовий облік;

- військовослужбовці - особи, які проходять військову службу;

- військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави;

- резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону №2232-XII).

Згідно із частиною 6 статті 2 цього Закону №2232-XII, одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 14 статті 2 Закону №2232-XII).

Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 за №1153/2008 (надалі по тексту також Положення №1153/2008) визначається порядок проходження громадянами України (надалі по тексту також громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі.

Громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (надалі по тексту також - військова служба) в добровільному порядку або за призовом (пункт 2 Положення №1153/2008).

За змістом пункту 5 Положення №1153/2008 громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (надалі по тексту також - військовослужбовці). Статус військовослужбовця підтверджується документом, що посвідчує особу. Форма та порядок його видачі встановлюються Міністерством оборони України.

Відповідно до пункту 6 Положення №1153/2008 початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Згідно пункту 4 частини 1 статті 24 Закону № 2232-XII початком проходження військової служби вважається: день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

За змістом частини 3 статті 24 Закону №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Наказом Міністерства оборони України від 15.09.2022 за №280, зареєстровано у Міністерстві юстиції України 14.11.2022 за №1407/38743, затверджено Інструкцію з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, яка визначає організацію і порядок обліку військовослужбовців та працівників в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах та організаціях Збройних Сил України (надалі по тексту також - Інструкція 280).

Відповідно до пунктів 1, 3 Розділу XII Інструкції №280 облік особового складу в особливий період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців щодо прихованої мобілізації або з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, ведеться у порядку, установленому на мирний час, та з урахуванням особливостей, викладених у цьому розділі.

Військовослужбовці військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період зараховуються в день прибуття до списків особового складу військової частини в порядку, установленому пунктами 13 і 14розділу II цієї Інструкції.

Первинне призначення на посади військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також призначення (переміщення) військовослужбовців, які перебувають на військовій службі, відповідно до їх мобілізаційного призначення за мобілізаційним планом, здійснюються наказом командира військової частини по стройовій частині до закінчення заходів відмобілізування незалежно від номенклатури посад для призначення.

Пунктом 14 Розділу ІІ Інструкції № 280 встановлено, що зарахування до списків особового складу військової частини прибулого особового складу (або прийому на роботу працівників) здійснюється наказом по стройовій частині у день їх прибуття (прийому на роботу) до військової частини.

Підставою для видання наказу про зарахування особового складу до списків військової частини є, зокрема, для військовослужбовців - іменні списки команд, приписи і документи, що посвідчують особу військовослужбовця.

Відповідно до пунктів 1, 2, 8 Розділу V вказаної Інструкції військовослужбовці, які переміщуються по службі з одних військових частин до інших, під час прямування до них рахуються як поповнення. Відправлення поповнення здійснюється як у складі команд, так і поодинці. Під час відправки поповнення з одних військових частин до інших у складі команди на всіх відправлених обов`язково мають бути такі документи, зокрема, іменний список або припис (в якому вказується, коли, кому та за яким вихідним номером вислано їх особові справи) на відправлених - у старшого команди. Прийом поповнення проводиться поіменно, за іменним списком на поповнення, отриманим від старшого команди. Приймати поповнення без поіменної перевірки заборонено.

Слід зазначити, що організація обліку та призову громадян на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період покладена на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.

Водночас, зарахування до списків особового складу військової частини та виключення з нього здійснюється наказами по стройовій частині відповідної військової частини. Відповідне зарахування здійснюється не на власний розсуд, а на підставі іменних списків команд, які надходять від територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а в разі переміщення військовослужбовця до нового місця служби на підставі іменних списків або припису, виданих військовою частиною звідки вибув військовослужбовець.

Згідно поіменного списку від 12.07.2025 за №9/2415 військовозобов`язаних, які призвані ІНФОРМАЦІЯ_10 і відправлені у складі команди "ВІЙСЬКОВА ЧАСТИНА НОМЕР_1 ", ОСОБА_1 направлено в розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 , пункт призначення АДРЕСА_1 , час прибуття в пункт призначення 13 липня 2025 року о 12:00 годині (зворотній бік а.с.98, а.с.99-100).

Слід зазначити, що з дня зарахування до списків особового складу військової частини військовозобов`язаний набуває статусу військовослужбовця.

При цьому, оскаржуваний позивачем наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.07.2025 за №3 є виконаним з моменту зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини.

Верховний Суд у постанові від 05.02.2025 у справі №160/2592/23 сформував наступні правові висновки:

"…50. Отже, у спірних правовідносинах порушеним є право позивача на належну процедуру його призову на військову службу під час мобілізації.

51. Обраний же позивачем спосіб захисту порушеного права, який в подальшому застосовано судами обох інстанцій за наслідками розгляду справи, - звільнення з військової служби - є неефективним, адже не вирішує правомірності акту, який приймається за результатом проведеної процедури призову позивача на військову службу.

52. Суд наголошує, що відновлення порушеного права повинно відбуватися в межах спірних правовідносин, відповідно, за участю їхніх учасників. Водночас зобов`язання військової частини НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби виходить за межі правовідносин між ІНФОРМАЦІЯ_5 та позивачем щодо порядку його призову на військову службу під час мобілізації, яка є предметом розгляду в цій справі.

52.1. Іншими словами, такий спосіб захисту порушеного права втручатиметься в інші правовідносини, які врегульовані іншими правовими нормами, що не досліджувалися судами попередніх інстанцій, і створюватиме ситуацію невиконуваності судового рішення.

53. До того ж, факт непроходження позивачем медичного огляду під час його призову не є свідченням непридатності позивача до військової служби та не є підставою для звільнення позивача з військової служби відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яка визначає виключний перелік таких підстав.

54. Принагідно зазначити, що в позовній заяві позивач не згадав про стан свого здоров`я, натомість у судовому засіданні від 06.05.2024 зазначив про відсутність хвороб, які б свідчили про його ймовірно можливу непридатність до військової служби.

55. Таким чином, позовна вимога про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби не відповідає суті порушеного права позивача, а задоволення цієї вимоги не призведе до поновлення такого права, а тому висновки судів обох інстанцій про задоволення позовних вимог у цій частині є помилковими.

56. У контексті вказаного варто наголосити, що процедура призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації є незворотною, тобто такою, що вже відбулася, а визнання процедури призову протиправною не спричинює відновлення попереднього становища особи, призваної на військову службу…".

Відповідно до пункту 7 Положення №1153/2008 військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Підстави звільнення з військової служби за призовом під час мобілізації під час дії воєнного стану визначені пунктом 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII.

Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах:

а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;

б) за станом здоров`я:

на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби або про тимчасову непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;

за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу);

в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі або обмеження волі;

г) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу);

д) у зв`язку із звільненням з полону (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу);

е) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі (для осіб вищого офіцерського складу);

з) у зв`язку із призначенням (обранням) на посаду або перебуванням на посаді судді, судді Конституційного Суду України, члена Вищої ради правосуддя, члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, керівника служби дисциплінарних інспекторів Вищої ради правосуддя, його заступника, дисциплінарного інспектора Вищої ради правосуддя.

Пунктом 233 Положення №1153/2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31.01.2024 за №40 (надалі по тексту також Інструкція №40), рапорт (заява) це письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Кожен військовослужбовець має право, щоб його звернення було розглянуто в межах розумних термінів, а відтак має бути належний доказ отриманням військовою частиною такого рапорту/заяви військовослужбовця чи його представника (в порядку звернення громадян), який може бути направлений рекомендованим листом із повідомленням про вручення та описом вкладення на адресу військової частини.

За змістом абзацу 4 пункту 241 Положення №1153/2008 накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

Суд звертає увагу, що подання рапорту "по команді" означає направлення його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання, і так далі до прямого керівника, командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті, зокрема, питання звільнення військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.

Отож, порядок та підстави припинення військової служби передбачені Законом №2232-XII та Положенням №1153/2008.

Матеріали адміністративної справи не містять доказів звернення ОСОБА_1 до командування ВЧ НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової служби. Доказів протилежного сторони суду не надали.

Також позивачем не доведено перед судом обставин наявності у позивача підстав для звільнення з військової служби, передбачених статтею 26 Закону № 2232-XII.

Слід вкотре зазначити, що після набуття позивачем статусу військовослужбовця Збройних Сил України правовідносини щодо проходження військової можуть бути припинені лише шляхом звільнення з військової служби, підстави та порядок якого визначені Законом №2232-XII та Положенням № 1153/2008.

Окремо необхідно звернути увагу на те, що за наявності підстав, визначених Законом №2232-XII, ОСОБА_1 має право звернутись із рапортом до командування військової частини в котрій проходить військову службу про звільнення з військової служби.

Враховуючи вище наведене, підстави для задоволення взаємопов`язаних позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.07.2025 за №3 в частині зарахування позивача до списків особового складу частини та приступлення до виконання обов`язків і зобов`язання прийняти рішення про звільнення від проходження військової служби ОСОБА_1 та виключити солдата ОСОБА_1 зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , відсутні.

Таким чином, суд вважає, що доводи позовної заяви не знайшли свого документального та нормативного підтвердження та спростовуються висновками суду, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність протиправної бездіяльності/дій ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову під час мобілізації ОСОБА_1 , видання наказу про призов військовозобов`язаних на військову службу під час проведення загальної мобілізації в частині призову позивача та направлення його для проходження військової служби за призовом під час проведення загальної мобілізації до Військової частини НОМЕР_1 .

Також судом встановлено відсутність протиправності наказу командира Військової частини НОМЕР_1 про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , а тому такий не підлягає скасуванню.

Позивачем не доведено перед судом наявності законних підстав для припинити проходження ОСОБА_1 військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період у Військовій частині НОМЕР_1 , і, як наслідок, відсутні підстави для зобов`язання відповідача 2 виключити позивача зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та видати наказ про звільнення з військової служби.

За приписами частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (частини 1, 2 статті 77 КАС України).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд за правилами статті 90 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку відповідачі діяли на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання, у зв`язку із чим позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення.

Інші доводи учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.

При оцінці питання розподілу судових витрат у справі судом з`ясовано, що до позовної заяви ОСОБА_1 долучив квитанцію №2.303002921.1 від 11.09.2025 про сплату судового збору в розмірі 1 211,20 гривень (а.с.8).

Зважаючи на висновок суду про необґрунтованість адміністративного позову в силу вимог статті 139 КАС України не підлягає стягненню із відповідача суб`єкта владних повноважень судовий збір в розмірі 1 211,20 гривень, сплачений позивачем.

Сторонами не подано до суду будь яких доказів про понесення ними інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, відтак у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо їх розподілу.

На підставі статті 1291 Конституції України, керуючись статтями 134, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ), АДРЕСА_2 ;

відповідач 1 ІНФОРМАЦІЯ_10 (ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_5 ), АДРЕСА_3 ;

відповідач 2 - Військова частина НОМЕР_1 (ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_6 ), АДРЕСА_4 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Військова частина НОМЕР_3 (ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_7 ), АДРЕСА_4 .

Суддя Чуприна О.В.