Справа № 400/5622/25
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2025-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/5622/25

Перша інстанція: суддя Біоносенко В. В.,

повний текст судового рішення

складено 04.08.2025, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Південноукраїнська виправна колонія (№83)» про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Державної установи «Південноукраїнська виправна колонія (№83)» (далі відповідач), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Південноукраїнська виправна колонія (№83)» щодо відмови ОСОБА_1 , нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, у зв`язку з потребою постійного лікування;

- зобов`язати Державну установу «Південноукраїнська виправна колонія (№83)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, у зв`язку з потребою постійного лікування.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що позивач проходив службу в Державній виконавчий службі Україні, зокрема на посаді начальника Державної установи «Південноукраїнська виправна колонія (№83)». 12.03.2025 позивач подав рапорт про виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік у зв`язку з потребою постійного лікування. Даний рапорт був погоджений головним бухгалтером ДУ «Південноукраїнська виправна колонія (№83)». Але, на дату звільнення зі служби 30.04.2025, матеріальна допомога виплачена не була. Позивач вважає невиплату йому матеріальної допомоги протиправною, та обґрунтовує це посиланням на ст.17 Конституції України, ст.23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», п.п.3 п.5 постанови КМУ від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців».

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 04.08.2025 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Відповідач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та суд першої інстанції встановив, що позивач проходив службу в державній кримінально-виконавчій службі на посаді начальника Державної установи «Південноукраїнська виправна колонія (№83)».

26.02.2025 позивач подав рапорт про звільнення з посади за власним бажанням відповідно до п.7 ст.27 Закону України «Про Національну поліцію».

13.03.2025 позивач подав рапорт державному секретарю Міністерства юстиції України про надання йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Зазначений рапорт був погоджений головним бухгалтером в частині наявності фонду заробітної плати для здійснення цієї виплати.

У той же день, 13.03.2025 зазначений рапорт було направлено до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України.

02.04.2025 наказом Міністра юстиції України, позивач звільнено з Державної кримінально-виконавчої служби України з посади начальника Державної установи «Південноукраїнська виправна колонія (№83)» з 30.04.2025 за власним бажанням.

Станом на час звільнення позивача зі служби, матеріальна допомога до соціально-побутових потреб за 2025 рік позивачу не виплачена.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутові є правом керівника установи, а не його обов`язком. При цьому, оскільки зазначена матеріальна допомога виплачується на підставі вмотивованого рапорту, у керівника установи є повноваження на оцінку цієї вмотивованості. За таких обставин, вирішення питання про виплату зазначеного виду одноразового додаткового грошового забезпечення є питанням розсуду керівника установи, тобто дискреційне.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч.2 ст.23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.

Згідно з ч.1 ст.24 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» фінансування діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законом. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом, надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

Відповідно до п.п.3 п.5 постанови КМУ №704 від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно до п.п.1, 2 розділу 15 Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 №925/5 (надалі Порядок №925/5), особам рядового і начальницького складу один раз на рік може надаватись матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Виплата матеріальної допомоги особам рядового і начальницького складу здійснюється за місцем проходження служби на підставі наказу органу або установи, а начальникам цих органів або установ - згідно із пунктом 24 розділу I цього Порядку.

Наказ видається на підставі мотивованого рапорту цієї особи, погодженого керівником структурного підрозділу та фінансовою службою відповідного органу або установи.

Згідно з пунктом 24 розділу I цього Порядку встановлення надбавок, доплат, підвищень посадових окладів, преміювання та надання допомог для оздоровлення, матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань особам начальницького складу, які перебувають на посадах (виконують обов`язки) керівників та їх заступників Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, начальників установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, закладу вищої освіти із специфічними умовами навчання, а також установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України, таборів для тримання військовополонених здійснюється за погодженням із Державним секретарем Міністерства юстиції України у порядку, встановленому Міністерством юстиції України, на підставі наказів відповідних органів та установ.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів зазначає, що матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань є виплатою, яка носить індивідуальний (одноразовий) характер та здійснюється в межах коштів, передбачених на оплату праці відповідної установи.

Разом з тим, повноваження керівника державного органу щодо цього виду забезпечення сформульовано словами: «надано права надавати» та «може надаватися». З цього, можливо зробити висновок, що виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутові є правом керівника установи, а не його обов`язком. При цьому, оскільки зазначена матеріальна допомога виплачується на підставі вмотивованого рапорту, можливо прийти до висновку, що у такому випадку у керівника установи є повноваження на оцінку цієї вмотивованості.

За таких обставин, вирішення питання про виплату зазначеного виду одноразового додаткового грошового забезпечення є питанням розсуду керівника установи, тобто дискреційне, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Так, як вбачається з вищенаведеного, 13.03.2025 позивачем був поданий рапорт державному секретарю Міністерства юстиції України про надання йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

На виконання вимог Порядку погодження надання матеріальних допомог, встановлення надбавок, доплат, підвищень посадових окладів і преміювання керівників установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, підпорядкованих Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 24.06.2020 №2183/5, 13.03.2025 відповідачем було направлено вказаний рапорт на погодження до Міністерства юстиції України, що сторонами не оспорюється.

Станом на дату звільнення позивача зі служби відповідного погодження з Міністерства юстиції до ДУ «Південноукраїнська виправна колонія (№83)» не надходило.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у відповідача не було можливості до 30.04.2025 (до дати звільнення) нарахувати та виплатити позивачу відповідну матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, оскільки згідно з пунктом 24 розділу I Порядку №925/5 підставою для такої виплати є відповідне погодження (дозвіл на виплату) від Державного секретаря Міністерства юстиції України.

При цьому, в рамках даного спору позивач не оскаржував рішення, дій чи бездіяльність Державного секретаря Міністерства юстиції України стосовно вирішення його рапорту про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Оскільки в рамках даного спору судом не встановлено протиправних рішень, дій чи бездіяльність відповідача щодо розгляду та вирішення рапорту позивача про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, прийняв вірне по суті рішенні про відмову у задоволенні позовних вимог, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст.242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2025 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач К.В. Кравченко
Судді О.В. Джабурія Н.В. Вербицька