Справа № 320/31138/24
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2025-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Сорочка Є.О., Чаку Є.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 17.03.2025 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:

- визнати протиправним дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку пенсії з урахуванням страхового стажу за період з 01.07.2000 по 31.06.2002, не включаючи при цьому заробітну плату за період з 01.07.2000 по 31.06.2002, починаючи з 10.06.2023;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії з урахуванням страхового стажу з 01.07.2000 по 31.06.2002, не включаючи при цьому заробітну плату за період з 01.07.2000 по 31.06.2002, починаючи з 10.06.2023.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 17.03.2025 позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області звернулося із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи на розумний строк.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду у Київській області.

23.12.2015 позивач звернулася до відповідача із заявою про проведення перевірки правильності нарахування пенсії, долучивши документи про підтвердження страхового стажу.

Листом від 08.05.2024 №1000-0202-8/79073 відповідач відмовив у перерахунку пенсії.

За документами пенсійної справи страховий стаж позивача зараховано по 27.11.2022 і він складає 41 рік 9 місяців 10 днів.

Пенсія позивача обрахована із заробітної плати за період з 01.07.2000 по 31.06.2002.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо відмови в перерахунку пенсії, позивач звернулася до суду першої інстанції з даним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки позивачу для розрахунку пенсії було взято середню заробітну плату за період, що становить більше 60 календарних місяців та обрано період, де заробітна плата була нижчою ніж за період з 01.07.2000 по 31.06.2002, то позивач має право на перерахунок призначеної їй пенсії із розрахунку заробітної плати, без урахування періоду із 01.07.2000 по 31.06.2002 на підставі документів, наявних у пенсійній справі.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення, судом порушено правильність застосування норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV).

Згідно частини 1 статті 27 Закону № 1058-IV, розмір пенсії за віком визначається за формулою:

П = Зп х Кс, де:

П - розмір пенсії, у гривнях;

Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи, визначена відповідно до статті 40 цього Закону, з якої обчислюється пенсія, у гривнях;

Кс - коефіцієнт страхового стажу застрахованої особи, визначений відповідно до статті 25 цього Закону.

Відповідно до частини другої статті 27 Закону № 1058-IV за бажанням застрахованої особи частина розміру пенсії за віком за період страхового стажу, набутого до дня набрання чинності цим Законом, може бути визначена відповідно до раніше діючого законодавства, а частина розміру пенсії за період страхового стажу, набутого після набрання чинності цим Законом, - відповідно до цього Закону.

При цьому, частина розміру пенсії за віком, обчислена за раніше діючим законодавством, не може перевищувати максимальних розмірів пенсій, визначених законом для відповідних категорій пенсіонерів, та не може бути нижчою, ніж розмір трудової пенсії за віком з урахуванням цільової грошової допомоги на прожиття, що діяли на день набрання чинності цим Законом.

Розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому частинами першою та другою статті 42 цього Закону.

Відповідно до частин першої-другої статті 40 Закону №1058-IV для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

За вибором особи, яка звернулася за призначенням пенсії, з періоду, за який враховується заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії, виключаються періоди до 60 календарних місяців страхового стажу, з урахуванням будь-яких періодів незалежно від перерв, що включаються до страхового стажу згідно з абзацом третім частини першої статті 24 цього Закону, та будь-якого періоду страхового стажу підряд за умови, що зазначені періоди в сумі складають не більш як 10 відсотків тривалості страхового стажу, врахованого в одинарному розмірі.

Як вбачається з матеріалів справи, з 01.07.2000 по 31.06.2002 заробіток позивача дорівнював 0.

Відповідно до положень частини другої статті 40 Закону № 1058-IV заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою, до якої враховується коефіцієнт заробітної плати.

Показник індивідуального коефіцієнта заробітку прямо впливає на розмір пенсії.

Разом з тим, індивідуальний коефіцієнт заробітної плати обчислюється шляхом ділення суми заробітної плати (доходу) застрахованої особи, з якої сплачено страхові внески на суму середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески.

Тобто, індивідуальний коефіцієнт заробітної плати обчислюється лише враховуючи ті періоди, за які особа отримувала заробітну плату та сплачувала страхові внески.

Отже, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області протиправно включено в заробіток для обчислення індивідуального коефіцієнта заробітної плати період з 01.07.2000 по 31.06.2002.

Таким чином, при обчисленні пенсії ОСОБА_2 відповідачем було зараховано 501 місяць страхового стажу, з них - 24 місяці складає період з 01.07.2000 по 31.06.2002, за який не було сплачено страхові внески та який взагалі не мав враховуватись для обчислення індивідуального коефіцієнта страхового стажу.

Більше того, відповідно до положень статті 1 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Таким чином, 24 місяці із загального страхового стажу - 501 місяця не можна рахувати страховим в розумінні статті 1 Закону № 1058-IV.

Отже, для обчислення розміру пенсії мають бути враховані 501 місяць для визначення страхового стажу, а при обчисленні індивідуального коефіцієнта заробітної плати - 477 місяців (адже підлягають виключенню 24 календарні місяці з 01.07.2000 по 31.06.2002, тому що мають показник « 0»).

Відтак, індивідуальний коефіцієнт заробітної плати, який був обчислений відповідачем на основі періодів з 01.07.2000 по 31.06.2002, за які позивач не отримувала заробітну плату та застосований для обчислення розміру пенсії позивача є неправильним.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на перерахунок призначеної їй пенсії із розрахунку заробітної плати, без урахування періоду із 01.07.2000 по 31.06.2002.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 569/10463/16-а.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що посилання відповідача на те, що лист Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 08.05.2024 №1000-0202-8/79073 не є рішенням суб`єкта владних повноважень, оскільки його зміст фактично свідчить про ухвалення органом індивідуального акта - відмови у проведенні перерахунку пенсії позивача, є помилковими. Колегія суддів також звертає увагу, що у зазначеному листі Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області не просто надано інформацію, а вирішено по суті питання щодо реалізації права особи на перерахунок пенсії, підтверджено відсутність підстав для такого перерахунку, що безпосередньо вплинуло на обсяг пенсійних виплат позивача. Отже, на переконання колегії суддів, вказаний лист має ознаки рішення суб`єкта владних повноважень.

Також, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову та вважає, що судом першої інстанції повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню.

Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт незаконності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 17.03.2025 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Сорочко Є.О.

Чаку Є.В.