Справа № 500/2892/24
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2025-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 рокуЛьвівСправа № 500/2892/24 пров. № А/857/18764/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Шинкар Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 липня 2024 року, прийняте суддею Мартиць О.І. у місті Тернопіль, у справі № 500/2892/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

у вересні 2024 ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) (далі В/Ч, відповідач), в якому просила:

-визнати протиправними дії В/Ч НОМЕР_1 щодо утримання податку на доходи фізичних осіб (ПДФО) з суми, виплаченої з 30.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022 та 01.01.2023 грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, на 01.01.2021, на 01.01.2022 та на 01.01.2023 відповідно на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.08.2023 залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.12.2023 справі №500/2479/23 без рівноцінної та повної компенсації витрат доходів,

-зобов`язати В/Ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити недоотримане грошове забезпечення у вигляді утриманого ПДФО при виплаті з 30.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022 та 01.01.2023 грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, на 01.01.2021, на 01.01.2022 та на 01.01.2023 відповідно на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.08.2023 залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.12.2023 справі №500/2479/23.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 липня 2024 позов задоволено.

Суд виходив з того, що на відповідача як суб`єкта владних повноважень, у якого позивач проходив військову службу та перебував на усіх видах забезпечення, було покладено обов`язок вжити заходів з проведення з позивачем повного розрахунку за всіма видами забезпечення на день виключення із списків особового складу. Однак відповідачем не було вжито відповідних заходів щодо повного розрахунку з позивачем на час його звільнення з військової служби, що підтверджується рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.08.2023 у справі №500/2479/23.

Ураховуючи вимоги пунктом 168.5 статті 168 Податкового кодексу та Положення №1115, позивач повинен був грошову компенсацію ПДФО отримати під час проходження військової служби чи не пізніше дня звільнення, разом із грошовим забезпеченням у належному розмірі, однак не отримав з вини відповідача.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідно до п.2 Порядку № 44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби. 10 квітня 2024 відповідач виконав судове рішення у справі № 500/2479/23, а саме нарахував та виплатив позивачу грошове забезпечення у сумі 282 728,86 грн. Позивач була звільнена з військової служби наказом Голови Державної прикордонної служби України від 21.02.2023 №232-ос та виключена зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Просить скасувати рішення суду та прийняти постанову, якою відмовити в позові.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом голови Державної прикордонної служби України від 21.02.2023 №232-ОС припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби за підпунктом «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» через сімейні обставини підполковника ОСОБА_1 .

Згідно з наказом Державної прикордонної служби України від 02.03.2023 №284-ОС позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення Головного центру медіакомунікацій Державної прикордонної служби України.

Під час проходження військової служби та звільнення ОСОБА_1 перебувала на усіх видах забезпечення в ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ).

При цьому грошове забезпечення ОСОБА_1 (посадовий оклад, оклад за військовим званням та інші складові грошового забезпечення, постійні та одноразові виплати) за період проходження військової служби нараховувалося та виплачувалося виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01.01.2018.

ОСОБА_1 оскаржила до суду зменшення грошового забезпечення розрахованого, виходячи з прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.08.2023 залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.12.2023, у справі №500/2479/23: визнано протиправними дії В/Ч НОМЕР_1 , які полягають у застосуванні з 30.01.2020, з 01.01.2021, з 01.01.2022 та з 01.01.2023 розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 при нарахуванні ОСОБА_1 грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки; зобов`язано В/Ч НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 з 30.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022 та 01.01.2023 грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, на 01.01.2021, на 01.01.2022 та на 01.01.2023 відповідно.

10.04.2024 відповідачем на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.08.2023, яке набрало законної сили, у справі №500/2479/23 виплачено заборгованість грошового забезпечення у сумі 282728,86 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №791 від 09.04.2024.

13.04.2024 до відповідача скеровано адвокатський запит, у якому серед іншого, заявник просив надати інформацію щодо добровільного виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.08.2023 у справі №500/2479/23 з наданням детальних, помісячних розрахунків нарахувань із зазначенням складових грошового забезпечення та утримань проведених на виконання судового рішення.

У відповідь на адвокатський запит відповідач надав витяг з розрахунково-платіжної відомості №1498-57, з якої вбачається, що позивачу нараховано до виплати грошове забезпечення у розмірі 351215,97 грн. та з нарахованої суми утримано податок з доходів фізичних осіб у розмірі 63218,87 грн. та військовий збір у розмірі 5268,24 грн.

Не погодившись із такими діями відповідача щодо виплати ОСОБА_1 належного грошового забезпечення на виконання судового рішення без одночасної компенсації податку з доходів фізичних осіб, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Ч.2 ст.19 Конституції України, передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 4 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011-XII) визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004 затверджений Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 06.01.2005 №17, далі як і раніше - Порядок №44).

Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація).

Порядок № 44 містить такі норми:

- грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби (п.2);

- виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби, що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб» (п.3);

- виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення (п.4);

- грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення (п.5).

Відтак, несвоєчасна виплата всіх складових грошового забезпечення позивача, що підтверджується рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.08.2023 у справі № 500/2479/23, сталася з вини відповідача, а тому суд вважає, що позивач не може бути позбавлений права на компенсацію суми ПДФО.

Вказана позиція узгоджена з постановою Верховного Суду від 22.06.2018 у справі № 812/1048/17, де також зазначено, що механізм щомісячної грошової компенсації сум ПДФО, що утримуються з грошового забезпечення, передбачає виплату такої компенсації у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб за місцем одержання грошового забезпечення одночасно з виплатою грошового забезпечення.

Підпунктом 164.2.1 п. 164.2 ст. 164 ПК України встановлено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 Податкового кодексу України (пп. 168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України).

Ставка військового збору становить 1,5% від об`єкта оподаткування (пп. 1.3 п.161 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України).

Таким чином, податковий агент зобов`язаний утримати військовий збір із сум доходів у вигляді компенсації в тому податковому періоді, в якому відбувається таке нарахування (виплата).

З наведених приписів законодавства випливає, що суми ПДФО, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат їх доходів, виплата грошової компенсації здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення та виплачується установами, що утримують військовослужбовців за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми ПДФО, утриманого з грошового забезпечення.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність у відповідача обов`язку з виплати позивачу грошової компенсації в розмірі суми ПДФО, утриманого з допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, на 01.01.2021, на 01.01.2022 та на 01.01.2023 відповідно на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.08.2023 у справі №500/2479/23. Дії відповідача щодо утримання ПДФО з суми, виплаченої ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, на 01.01.2021, на 01.01.2022 та на 01.01.2023 відповідно на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.08.2023 у справі №500/2479/23 без рівноцінної та повної компенсації витрат доходів слід визнати протиправними.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що та обставина, що станом на день розрахунку позивач вже не була військовослужбовцем, жодним чином не впливає на її право отримати цю компенсацію, оскільки, відповідач здійснював остаточний розрахунок, який він зі своєї вини своєчасно не зробив.

Таким чином, посилання на відсутність підстав для виплати позивачу грошової компенсації у зв`язку з тим, що на час виплати грошового забезпечення остання вже втратила статус військовослужбовця, є необґрунтованими, оскільки при належному виконанні відповідачем своїх зобов`язань та виплаті позивачу грошового забезпечення при звільненні в повному розмірі, суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення, мали бути виплачені позивачу одночасно з виплатою їй грошового забезпечення за наявності у позивача статусу військовослужбовця.

Подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 22.06.2018 у справі №812/1048/17 та 25.06.2020 у справі №825/761/17, від 29.07.2020 у справі №814/142/17.

Верховний Суд погодився з висновками суду щодо протиправності дій відповідача по утриманню ПДФО без рівноцінної компенсації втрат доходів при проведенні позивачу доплати грошової допомоги при звільненні та наявності підстав для стягнення з Військової частини недоотриманої суми грошового забезпечення у вигляді утриманого ПДФО при проведенні доплати грошової допомоги при звільненні.

Вказане в сукупності дає підстави для висновків, що на відповідача, покладено обов`язок вжити заходів з проведення з позивачем повного розрахунку за всіма видами забезпечення на день виключення із списків особового складу.

Колегія суддів наголошує, що в даній справі, суб`єкт владних повноважень в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) не вжив відповідних заходів щодо повного розрахунку з позивачем на час звільнення з військової служби, що підтверджується рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.08.2023 у справі №500/2479/23.

П.168.5 ст.168 ПК України визначено, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

П.292, 293 Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115 (далі - Положення №1115), передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення. Після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за обраним місцем проживання.

Даними нормами визначено, що ОСОБА_1 повинна була отримати грошову компенсацію податку на доходи фізичних осіб під час проходження військової служби не пізніше дня звільнення, разом із виплатою грошового забезпечення у належному розмірі, однак не отримав з вини відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень - відповідач діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29).

Також згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 липня 2024 року у справі № 500/2892/24, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. І. Шинкар