Справа № 520/11528/25
Суддя: Шевченко О.В.
Дата ухвалення: 2025-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 р. Справа № 520/11528/25

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Шевченко О.В., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, третя особа: Державна міграційна служба України про визнання протиправними дії та бездіяльність, зобов`язати вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі також - позивач) з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі також - відповідач), третя особа: Державна міграційна служба України, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії та бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області, які полягають у неналежному розгляді заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лиска Павло Олександрович, про добровільне набуття ОСОБА_1 громадянства Латвійської Республіки до Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 07.02.2025 та непідготовці подання про втрату громадянства України щодо ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області підготувати подання про втрату громадянства України щодо ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що є громадянином України, після повноліття ним отримано паспорт громадянина Латвійської Республіки. З метою втрати громадянства України адвокатом позивача до міграційних органів, зокрема ГУ ДМС в Харківській області, направлено заяви, в яких повідомлено про факт та обставини набуття ОСОБА_1 громадянства Латвійської Республіки, проте відповідачем не було розпочато процедуру втрати громадянства щодо ОСОБА_1 . Уважає, що позивачем було вчинено всі необхідні дії, пов`язані з добровільним набуттям громадянства Латвійської Республіки, а тому відповідачем мало бути підготоване подання щодо ОСОБА_1 про втрату громадянства України навіть без особистого звернення позивача або його представника.

Ухвалою суду відкрито спрощене провадження у справі, запропоновано відповідачеві надати відзив на позов.

Копію ухвали про відкриття провадження надіслано учасникам справидо їх Електронних кабінетів в системі "Електронний суд" та ними отримано, що підтверджено довідками про доставку електронних листів (а.с. 65-67).

Представником відповідача подано відзив на позов разом з доданими до нього документами, в якому він заперечує проти задоволення позовних вимог, зазначаючи, що заяву позивача належним чином розглянуто, надано відповідь та роз`яснено про відсутність підстав для втрати громадянства України позивачем відповідно до приписів статті 19 Закону України «Про громадянство України». Звертає увагу на неможливість застосування до позивача процедури втрати громадянства України, так як він недобровільно набув громадянства іншої держави, а набув його автоматично за народженням; паспорт Латвійської Республіки, що наявний у позивача, не є доказом, що встановлює чи підтверджує факт добровільного набуття громадянства. Зазначає, що з огляду на те, що позивач постійно проживає за кордоном, він може вийти з громадянства за відповідним клопотанням згідно з ч.1 ст. 18 Закону України «Про громадянство України». У зв`язку із зазначеним просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Від Державної міграційної служби України надійшли пояснення у справі, в яких підтримано доводи відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позову та зазначено, що позивачем помилково та неправильно здійснено тлумачення приписів статті 19 Закону України «Про громадянство України» щодо підстав втрати громадянства України. Звертає увагу, що при народженні позивач за фактом свого народження на був громадянство як України, так і Латвії, тобто громадянство Латвії позивач набув в автоматичному порядку.

Позивачем подані письмові пояснення щодо правових підстав набуття громадянства Латвійської Республіки.

У відповіді на відзив позивач посилається на хибність висновку відповідача про автоматичне набуття громадянства Латвійської Республіки, наголошує, що отримання паспорту Латвійської Республіки після досягнення повноліття здійснене за умов власного усвідомленого волевиявлення на повторне набуття громадянства Латвійської Республіки. Уважає, що зазначені ним умови свідчать про наявність підстав для застосування уповноваженими органами втрати громадянства України позивачем.

Також від позивача надійшли заперечення на пояснення третьої особи, в яких позивач звертає увагу на необґрунтованість висновків Державної міграційної служби України та вказує, що добровільне набуття громадянства Латвійської Республіки підтверджується офіційним документом - паспортом.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Харкові, Україна та здобув правовий статус громадянина України за народженням, оскільки мати позивача на момент його народження перебувала у громадянстві України.

Так, відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 батьком позивача є ОСОБА_2 (громадянин Латвії), а матір`ю є ОСОБА_3 (громадянка України).

В подальшому, після досягнення повноліття, позивач був документований як паспортом України, так і паспортом громадянина Латвії (а.с. 11, 14-42).

З рахуванням того, що ОСОБА_1 отримав паспорт громадянина Латвії, 07.02.2025 представник позивача подав заяви про добровільне набуття ОСОБА_1 громадянства Латвійської Республіки до Відділу оформлення документів № 4 Управління з питань паспортизації, реєстрації та еміграції, Головного управління ДМС у Харківській області, Державної міграційної служби України.

Заява, подана до Головного управління ДМС у Харківській області, містила, зокрема, прохання позивача щодо підготовки подання про втрату громадянства України щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та надіслання такого подання разом із необхідними документами до Державної міграційної служби України.

У відповідь Головне управління ДМС у Харківській області надіслало лист № 6301.7-3441/63.1-25 від 05.03.2025, в якому позивачу було роз`яснено можливість реалізації процедури виходу з громадянства України відповідно до приписів Закону України «Про громадянство України» та зазначено, що ОСОБА_1 набув громадянство Латвійської Республіки за народженням, оскільки батько позивача на момент його народження перебував у громадянстві Латвійської Республіки, а тому, з огляду на те, що позивач постійно проживає за кордоном, він може вийти з громадянства за відповідним клопотанням згідно з ч.1 ст. 18 Закону України «Про громадянство України».

Позивач, не погодившись із зазначеною відповіддю Головного управління ДМС у Харківській області, звернувся до суду з позовом у цій справі.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство (частина перша статті 25 Конституції України).

Пунктом 2 статті 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.

Згідно з пунктом 26 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає рішення про прийняття до громадянства України та припинення громадянства України, про надання притулку в Україні.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначено Законом України "Про громадянство України" від 18.01.2001 за №2235-ІІІ (далі також - Закон № 2235-ІІІ).

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону № 2235-III, громадянство України - це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; особа - фізична особа; громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України; іноземець - особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; особа без громадянства - особа, яку жодна держава відповідно до свого законодавства не вважає своїм громадянином; міжнародний договір України - міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 2 Закону № 2235-III законодавство України про громадянство ґрунтується, зокрема, на принципах: єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України; запобігання виникненню випадків без громадянства.

Статтею 6 Закону України "Про громадянство України" визначено, що громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в заклад охорони здоров`я, заклад освіти або інший дитячий заклад, у дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про громадянство України" особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України.

За приписами статті 17 Закону України "Про громадянство України" громадянство України припиняється: 1) внаслідок виходу з громадянства України; 2) внаслідок втрати громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Підстави для виходу з громадянства України визначені у статті 18 Закону України «Про громадянство України».

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про громадянство України" підставами для втрати громадянства України є: 1) добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Не вважаються добровільним набуттям іншого громадянства такі випадки: а) одночасне набуття дитиною за народженням громадянства України та громадянства іншої держави чи держав; б) набуття дитиною, яка є громадянином України, громадянства своїх усиновлювачів унаслідок усиновлення її іноземцями; в) автоматичне набуття громадянином України іншого громадянства внаслідок одруження з іноземцем; г) автоматичне набуття громадянином України, який досяг повноліття, іншого громадянства внаслідок застосування законодавства про громадянство іноземної держави, якщо такий громадянин України не отримав документ, що підтверджує наявність у нього громадянства іншої держави; 2) набуття особою громадянства України на підставі статті 9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, у тому числі невиконання зобов`язань, взятих особою в зобов`язанні припинити іноземне громадянство, у зобов`язанні про складання іспитів з основ Конституції України, історії України та на рівень володіння державною мовою; 3) добровільний вступ на військову службу іншої держави, яка відповідно до законодавства цієї держави не є військовим обов`язком чи альтернативною (невійськовою) службою.

Згідно із частинами другою та третьою статті 19 Закону № 2235-III положення пунктів 1, 3 частини першої цієї статті не застосовуються, якщо внаслідок цього громадянин України стане особою без громадянства. Датою припинення громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного указу Президента України.

Отже, чинне законодавство України не передбачає чіткої заборони подвійного громадянства. Так, подвійне (множинне) громадянство dejure в Україні не передбачене на законодавчому рівні, однак існує viafacti (до прикладу, одночасне набуття дитиною за народженням громадянства України та громадянства іншої держави чи держав).

Разом з тим наявність у повнолітньої особи подвійного громадянства може стати підставою для припинення громадянства України внаслідок його втрати через її активні дії, спрямовані на набуття громадянства іншої держави, що не є позбавленням громадянства України. Можливість змінити громадянство України гарантована чинним законодавством України (частина перша статті 25 Конституції України, пункт 4 частини першої статті 2 Закону № 2235-ІІІ).

У цьому аспекті варто зауважити, що об`єктивний зміст понять «втрата громадянства», «припинення громадянства», «позбавлення громадянства» полягає у тому, що в результаті особа втрачає свій статус громадянина відповідної держави (правовий зв`язок з державою), однак розрізнюючим у змісті цих понять є те, що вони передбачають різні способи припинення громадянства держави, і це, у свою чергу, підтверджує нетотожність понять «втрата громадянства» та «позбавлення громадянства» в розумінні Конституції України та Закону № 2235-III.

У статті 25 Конституції України закріплено як конституційний принцип щодо «неможливості позбавлення громадянина України громадянства України», так і принцип стосовно «права змінити громадянство».

Добровільне набуття повнолітнім громадянином України громадянства іншої держави / держав є підставою для втрати ним громадянства України. Водночас цей факт не є підставою для автоматичної втрати громадянства України. Юридичний факт «втрати громадянства» набуває довершеності із постановленням Президентом України відповідного указу.

З матеріалів справи встановлено, що позивач направив до Головного управління ДМС у Харківській області заяву від 07.02.2025 щодо направлення подання до Державної міграційної служби про втрату ним громадянства України. У заяві позивач зазначив, що у 2024 році отримав громадянство Латвійської Республіки внаслідок вчинення свідомих дій щодо отримання паспорту після досягнення повноліття, а отже вважає, що наявні підстави відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про громадянство України» для припинення громадянства України внаслідок його втрати. До заяви додав копію паспорта Латвійської Республіки (58-50).

На вказану заяву Головне управління ДМС у Харківській області надіслало позивачу лист № 6301.7-3441/63.1-25 від 05.03.2025, в якому фактично вказало на відсутність підстав для втрати громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті ст. 19 Закону України «Про громадянство України» ОСОБА_1 на підставі зазначених ним обставин (а.с. 52-53).

Отже, спірним у цій справі є наявність протиправної, на думку позивача, бездіяльності Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області, яка полягають у непідготовці подання про наявність підстав втрати громадянства України ОСОБА_1 відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про громадянство України".

Суд зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про громадянство України» добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто.

За обставин справи батьки ОСОБА_1 мали правовий зв`язок з різними державами: батько - громадянин Латвії, мати - громадянка України.

Отже, з моменту народження позивач фактично перебував як у громадянстві України (за критерієм походження від громадянина України - матері), так і у громадянстві Латвійської Республіки (за критерієм походження від громадянина Латвії - батька).

З огляду на зазначене приписи пункту 1 частини першої статті 19 Закону України "Про громадянство України" щодо втрати громадянства України не можуть застосовуватись до позивача в силу того, що набуття громадянства Латвії не відбувалось ним після досягнення повноліття, а значно раніше - автоматично, з моменту народження.

Обов`язковою умовою для застосування положень пункту 1 частини першої статті 19 Закону є й те, що таке набуття громадянства іншої держави є добровільним.

Так, відповідно до абзацу другого пункту 1 частини першої статті 19 Закону України "Про громадянство України" добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто.

Вказане означає, що добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються випадки, коли громадянин України за своїм вільним волевиявленням, вираженим у формі письмового клопотання, набув громадянство іншої держави, або він добровільно отримав документ, що підтверджує наявність набуття ним іноземного громадянства.

Зазначеною нормою також визначено, що не вважаються добровільним набуттям іншого громадянства такі випадки:

одночасне набуття дитиною за народженням громадянства України та громадянства іншої держави чи держав.

Отже, за такої підстави громадянство України зберігається. Множинне громадянство в даному випадку виникає як об`єктивний юридичний факт. Набуття такого громадянства є автоматичним, оскільки громадянин України не звертався до компетентних органів відповідної держави із заявою або клопотанням про набуття її громадянства, але в силу відповідних обставин йому громадянство цієї держави надано за відсутності його волевиявлення.

Суд зазначає про помилковість посилання позивача на отримання паспорта Латвійської Республіки як на підтвердження добровільного набуття громадянства іншої держави, з огляду на те, що документування паспортом пов`язане з певними діями, спрямованими на його отримання.

Так, отримання документа, що підтверджує наявність у громадянина України громадянства іншої держави, є похідним від факту набуття громадянином України громадянства іншої держави.

Сам по собі факт наявності документа, що підтверджує наявність у громадянина України громадянства іншої держави, за відсутності факту добровільного набуття громадянства іншої держави після досягнення повноліття, не є підставою для втрати громадянства України.

Указом Президента України від 27.03.2001 за №215 затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок №215).

Пунктом 87 Порядку №215 передбачено, що для припинення громадянства України внаслідок його втрати територіальні органи ДМС, дипломатичні представництва чи консульські установи України готують та подають:

а) подання про втрату громадянства України;

б) документ, що підтверджує перебування особи у громадянстві України;

в) один із таких документів:

- документ, що підтверджує добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, разом із документом, який підтверджує, що на момент такого набуття громадянин України досяг повноліття (у випадку, передбаченому п. 1 ч.1 ст. 19 Закону №2235).

Пунктом 104 Порядку № 215 визначено, що про виявлення підстави для втрати громадянства України особою, яка проживає на території України, територіальний підрозділ ДМС України за місцем проживання особи повідомляє територіальний орган ДМС України.

Територіальний орган ДМС України перевіряє наявність підстави для втрати громадянства України.

У разі підтвердження наявності підстави для втрати громадянства України територіальний орган ДМС України готує подання про втрату особою громадянства України та надсилає його разом із документами, передбаченими підпунктами «б» і «в» статті 87 цього Порядку, до ДМС України.

Згідно з переліком документів, доданих до заяви позивача від 07.02.2025, документу, що підтверджує добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, саме за його зверненням до такої держави, подано не було.

Подання позивачем документів для отримання паспорту Латвії у зв`язку із досягненням повноліття та, у подальшому, отриманням відповідного паспорту є фактично оформленням правового зв`язку ОСОБА_1 із зазначеною державою.

За встановлених обставин суд дійшов висновку про відсутність оскарженої позивачем бездіяльності територіального органу ДМС, оскільки заява позивача прийнята, розглянута та надана відповідь. У відповіді, зокрема, вказано на відсутність підстав для втрати громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті ст. 19 Закону України «Про громадянство України» ОСОБА_1 на підставі зазначених ним обставин.

Позивач за народженням набув громадянство України та громадянство Латвії, а тому оформлена листом № 6301.7-3441/63.1-25 від 05.03.2025 відмова Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області щодо підготовки подання про втрату громадянства України ОСОБА_1 є правомірною.

Водночас у листі відповідачем зазначено, що з огляду на те, що позивач постійно проживає за кордоном, він може вийти з громадянства за відповідним клопотанням згідно з ч.1 ст. 18 Закону України «Про громадянство України».

Підсумовуючи наведене, виходячи з системного аналізу норм законодавства та обставин справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат зі сплати судового збору відповідно до положень статті 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 2, 6-10, 13, 14, 77, 139, 205, 242-246, 250, 255, 257-263, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби у Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ), третя особа: Державна міграційна служба України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001, ) про визнання протиправними дії та бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Шевченко О.В.