Справа № 480/604/25
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2025-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 р. Справа № 480/604/25

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Ральченка І.М. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.08.2025, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Шевченко, повний текст складено 18.08.25 по справі № 480/604/25

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить суд: визнати неправомірним рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 , прийняте протоколом №28 від 25.12.2024 та оформлене повідомленням від 16.01.2025 за вих.№2275 про відмову в наданні позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та скасувати його; зобов`язати відповідача в особі комісії, оформити позивачу відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на підставі абзацу 14 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", на підставі заяви позивача від 18.12.2024.

Вимоги мотивовані тим, що відповідачем безпідставно прийнято рішення про відмову позивачу у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 14 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", оскільки позивачем було надано всі документи для підтвердження того, що його бабуся по лінії батька - ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є особою з інвалідністю І групи та потребує постійного стороннього догляду відповідно до довідки до акта МСЕК. При цьому, батько позивача - ОСОБА_2 (син особи з інвалідністю І групи, яка потребує стороннього догляду) - перебуває на військовій службі у військовій частині Національної гвардії України за контрактом, у зв`язку із чим з об`єктивних причин не має можливості здійснювати постійний догляд за своєю матір`ю. Відмічає, що документом про підтвердження неможливості родича першого ступеня споріднення здійснювати постійний догляд є акт про встановлення факту здійснення постійного догляду іншим родичем за формою (додаток 8), який надано позивачем разом з іншими документами, але не був взятий до уваги відповідачем.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 18.08.2025 у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.08.2025 та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відстрочка від призову надається членам сім`ї другого ступеня споріднення за умови відсутності членів сім`ї першого ступеня споріднення або якщо члени сім`ї першого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком МСЕК чи лікарсько- консультативної комісії закладу охорони здоров`я, а з 01.01.2025 - або за рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи. Вказує, що при проходженні військової служби батько позивача - ОСОБА_2 повинен виконувати вимоги статутів, якими закріплені вимоги щодо виконання ним своїх службових зобов`язань. Тобто, виконуючи ці завдання він не має фізичної можливості здійснювати догляд за своєю матір`ю. Тим більш в умовах, які складаються на даний час на території Сумської області. Вважає, що висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на принципах гуманізму, людяності, ґрунтуються лише на формальному трактуванні закону, на матеріалах одностороннього розгляду посадовими особами комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке не відповідає меті ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідач по справі не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст.304 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 18.12.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою про оформлення довідки про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, до якої додав, серед іншого, копії паспорта, військово-облікового документа, свідоцтв про народження, довідки про проходження військової служби, довідки до акта огляду МСЕК, акта про здійснення постійного догляду.

Розглянувши заяву та подані документи, протоколом №28 засідання комісії з надання відстрочок від призову на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 від 25.12.2024 ОСОБА_1 відмовлено в наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, відповідно до п.14 ч.1 ст.23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", оскільки особа з інвалідністю I групи має члена сім`ї першого ступеня споріднення, який не потребує постійного догляду.

Не погодившись з рішенням комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 , прийнятим протоколом №28 від 25.12.2024 та оформленим повідомленням від 16.01.2025 за вих.№2275 про відмову в наданні позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, позивач ініціював даний спір.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що акт про встановлення факту здійснення особою постійного догляду є лише одним з двох необхідних документів, які має надати військовозобов`язаний, який зайнятий постійним доглядом за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I чи II групи, та самостійно не підтверджує факт неможливості членом сім`ї першого ступеня споріднення здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю I чи II групи у розумінні п.14 ч.1 ст.23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

За позицією суду першої інстанції, позивач до своєї заяви мав додати не лише акт про встановлення факту здійснення особою постійного догляду, а й довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу члена сім`ї першого ступеня споріднення в постійному догляді за формою, затвердженою МОЗ.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, з огляду на наступне.

У відповідності до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Згідно із ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до статті 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на даний час.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України від 21.10.1993 №3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (далі по тексту - Закон №3543-XII; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 23 Закону №3543-XII визначені категорії громадян, для яких встановлена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Згідно з п.14 ч.1 ст.23 Закону №3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: члени сім`ї другого ступеня споріднення особи з інвалідністю I або II групи, зайняті постійним доглядом за нею (не більше одного та за умови відсутності членів сім`ї першого ступеня споріднення або якщо члени сім`ї першого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я). У разі відсутності членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення норма цього пункту поширюється на членів сім`ї третього ступеня споріднення особи з інвалідністю I або II групи.

Законом України №4170-IX від 19.12.2024 до цієї норми були внесені зміни, якими було передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, члени сім`ї другого ступеня споріднення особи з інвалідністю I або II групи, зайняті постійним доглядом за нею також за умови якщо члени сім`ї першого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560 затверджений Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі по тексту - Порядок №560; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), яким, серед іншого, врегульовано процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та її оформлення.

Пунктом 56 Порядку №560 передбачено, що відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Згідно з п.57 Порядку №560 для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі:

голова комісії - керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу);

члени комісії - представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).

Відповідно до п.58 Порядку №560 за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.

Згідно з п.58-1 Порядку №560 військовозобов`язані, зайняті постійним доглядом за членами сім`ї другого ступеня споріднення, які є особами з інвалідністю I або II групи, зазначеними у пункті 14 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", зазначають у заяві (додаток 4) про відсутність членів сім`ї першого ступеня споріднення особи, за якою вони здійснюють догляд.

Районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки або його відділ за місцем перебування на військовому обліку військовозобов`язаного, який відповідно до закону зобов`язаний утримувати осіб, зазначених у пункті 13 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", або здійснює постійний догляд за особами, зазначеними у пунктах 9 і 14 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", під час прийняття рішення про надання відстрочки від призову на військову службу за призовом під час мобілізації перевіряє перебування такого військовозобов`язаного на військовому обліку, родинні зв`язки військовозобов`язаного та особи, яку відповідно до законодавства зобов`язаний утримувати військовозобов`язаний або за якою здійснює постійний догляд, наявність інших осіб, місце проживання яких задекларовано/зареєстровано за адресою задекларованого/ зареєстрованого місця проживання військовозобов`язаного або особи, яка перебуває на утриманні або потребує постійного догляду, з використанням відомостей Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, Державного реєстру актів цивільного стану громадян, інших інформаційних систем, реєстрів та баз даних, у тому числі шляхом інформаційного обміну.

Положенням п.60 Порядку №560 передбачено, що комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.

Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.

На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.

Про прийняте комісією рішення повідомляється засобами телефонного, електронного зв`язку або поштою заявнику не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.

У разі позитивного рішення військовозобов`язаному надається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою, визначеною у додатку 6.

У разі відмови у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляють письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.

До ухвалення комісією рішення військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

У разі неможливості провести перевірку у військовозобов`язаного підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів територіальний центр комплектування та соціальної підтримки повідомляє про необхідність надання відповідних підтвердних документів.

Відповідно до додатку №5 до Порядку №560 документами, які підтверджують право на відстрочку за пунктом 14 частини першої статті 23 Закону №3543-XII є:

- для військовозобов`язаного, який зайнятий постійним доглядом за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I чи II групи, - документи, що підтверджують родинні зв`язки другого ступеня споріднення (рідні брати та сестри, баба та дід з боку матері і з боку батька, онуки), один із таких документів, що підтверджує неможливість членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьки, чоловік (дружина), діти, у тому числі усиновлені) здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю I чи II групи: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу члена сім`ї першого ступеня споріднення в постійному догляді за формою, затвердженою МОЗ, а також документи про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд або акт про встановлення факту здійснення особою постійного догляду (додаток 8);

- для військовозобов`язаного, який зайнятий постійним доглядом за членом сім`ї третього ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I чи II групи, - документи, що підтверджують родинні зв`язки третього ступеня споріднення (дядьки, тітки, племінники та племінниці), один із таких документів, що підтверджує неможливість членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю I чи II групи: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу члена сім`ї першого або другого ступеня споріднення в постійному догляді за формою, затвердженою МОЗ, а також документи про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд або акт про встановлення факту здійснення особою постійного догляду (додаток 8);

- для особи, за якою здійснюється догляд, - один із таких документів, що підтверджує інвалідність особи: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або пенсійне посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю", "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю", в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики.

Аналіз наведених положень законодавства дає суду підстави для висновку, що відстрочка від призову надається членам сім`ї другого ступеня споріднення за умови відсутності членів сім`ї першого ступеня споріднення або якщо члени сім`ї першого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком МСЕК чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, а з 01.01.2025 - або за рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

Як встановлено судом, до заяви про надання відстрочки позивач додав, серед іншого, копії паспорта, військово-облікового документа, свідоцтв про народження, довідки про проходження військової служби, довідки до акта огляду МСЕК, акта про здійснення постійного догляду.

Згідно свідоцтва про народження позивача, його батьком записаний ОСОБА_2 . Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_2 , його матір`ю записана ОСОБА_3 . Відтак, судом встановлено, що ОСОБА_3 доводиться рідною бабусею позивачу.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу ОСОБА_3 у 1980 році розірвала шлюб із батьком ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , який згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ №761955 ОСОБА_3 безтерміново встановлена перша група інвалідності, та в довідці вказано, що вона потребує постійного стороннього догляду.

Згідно акта про встановлення факту здійснення постійного догляду від 05.12.2024 року, установлено факт здійснення постійного догляду онуком ОСОБА_1 за бабусею ОСОБА_3 .

Копією довідки від 05.12.2024 підтверджується, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано три особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та позивач. Також у довідці вказана як проживаюча за цією адресою ОСОБА_3 та відмічено, що вона за цією адресою не зареєстрована, але проживає та знаходиться під опікою онука.

Згідно довідки від 06.12.2024 №1092 військової частини НОМЕР_2 , штаб-сержант ОСОБА_2 , батько позивача, перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 з 02.09.2010 по дату видачі довідки.

Довідкою військової частини НОМЕР_2 від 14.10.2024 встановлено, що ОСОБА_2 в період з 24.02.2022 по 04.04.2022 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в м. Колита Броварського району Київської області.

Тобто, матеріалами справи підтверджено, що у ОСОБА_3 відсутні члени сім`ї першого ступеня споріднення, які можуть здійснювати за нею постійний догляд.

Відмовляючи в наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п.14 ч.1 ст.23 Закону № 3543-XII, відповідач виходив з того, що ОСОБА_3 має члена сім`ї першого ступеня споріднення, який не потребує постійного догляду.

Разом з тим, відповідач не врахував, що відстрочка від призову надається членам сім`ї другого ступеня споріднення те тільки за умови, якщо члени сім`ї першого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком МСЕК чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, а й у зв`язку з відсутністю членів сім`ї першого ступеня споріднення.

Колегія суддів звертає увагу, що поняття "утримання" та "догляд" мають різну правову природу і не є тотожними. Утримання має економічний характер і полягає у наданні коштів або іншої матеріальної допомоги для забезпечення існування особи. Натомість догляд - це фактична, соціально-побутова дія, спрямована на забезпечення життєдіяльності особи, яка через стан здоров`я потребує сторонньої допомоги, і не обов`язково пов`язана з матеріальним забезпеченням.

При цьому, законодавець у пункті 14 частини першої статті 23 Закону України №3543-ХІІ чітко розмежував ці поняття, встановивши, що для надання особі відстрочки від призову необхідним є саме здійснення постійного догляду, а не лише виконання обов`язку з утримання.

Отже, формальна наявність особи, зобов`язаної за законом утримувати (у спірному випадку, сина особи з інвалідністю), не свідчить про наявність фактичного догляду і не виключає права іншої особи (внука), який реально забезпечує такий догляд, на отримання відстрочки від призову.

Як зазначено вище, батько позивача, ОСОБА_2 , який є сином особи з інвалідністю І групи - ОСОБА_3 , з 02.09.2010 перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 , не має об`єктивної змоги брати участь в забезпеченні постійного догляду за своєю матір`ю.

Натомість позивач, будучи онуком особи з інвалідністю I групи - ОСОБА_3 , фактично здійснює постійний догляд за нею, що підтверджується копією акта про встановлення факту здійснення постійного догляду від 05.12.2024.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивач на момент звернення із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації був єдиною особою, яка мала фактичну можливість та здійснювала постійний догляд за своєю бабусею - ОСОБА_3 , яка є особою з інвалідністю І групи, потребує такого постійного догляду на підставі довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ №761955.

Суд звертає увагу, що рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Висновки та рішення суб`єкта владних повноважень повинні ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Однак, як встановлено в ході судового розгляду справи, відповідачем у спірному рішенні надано оцінку лише одній з підстав для надання відстрочки від призову (якщо члени сім`ї першого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком МСЕК чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я) та не враховано іншу підставу - у зв`язку з відсутністю членів сім`ї першого ступеня споріднення.

Також, відповідачем не надано жодної правової оцінки наданим позивачем документам, що підтверджують факт здійснення позивачем постійного догляду за ОСОБА_3 та відсутність у неї членів сім`ї першого ступеня споріднення, які можуть здійснювати постійний догляд.

Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів доходить висновку про протиправність рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнятого протоколом №28 від 25.12.2024 та оформленого повідомленням від 16.01.2025 за вих.№2275, про відмову в наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, яке підлягає скасуванню.

Судом першої інстанції не було враховано вищенаведених обставин, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідачем жодних належних доказів на підтвердження правомірності рішення, яке є предметом оскарження, надано не було.

Колегія суддів зазначає, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини, а саме ненадання жодної правової оцінки іншій підставі для надання відстрочки від призову (у зв`язку з відсутністю членів сім`ї першого ступеня споріднення) та наданим позивачем документам, з метою повного та належного захисту прав позивача, колегія суддів, відповідно до вимог ч.2 ст.9 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та обрати спосіб захисту порушеного права позивача, що в повній мірі сприяє досягненню ефективного захисту інтересів позивача та встановлює спосіб відновлення його права від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде визнання протиправним та скасування рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнятого протоколом №28 від 25.12.2024 та оформленого повідомленням від 16.01.2025 за вих.№2275, про відмову в наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.12.2024 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на підставі абзацу 14 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», з урахуванням висновків суду.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з ч.2 ст.317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.08.2025 по справі № 480/604/25 скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняте протоколом №28 від 25.12.2024 та оформлене повідомленням від 16.01.2025 за вих.№2275, про відмову в наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_6 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.12.2024 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на підставі абзацу 14 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», з урахуванням висновків суду.

В іншій частині в позові відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.М. Ральченко І.С. Чалий