Справа № 990/366/25
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2025-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року

м. Київ

справа №990/366/25

адміністративне провадження № П/990/366/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Олендера І.Я., Ханової Р.Ф., Шишова О.О., Яковенка М.М.,

за участю секретаря судового засідання: Лупінос Я. В.

учасники судового процесу:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - Петренко Ю. В.

розглянувши у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження як суд першої інстанції справу № 990/366/25 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

01 серпня 2025 року до Верховного Суду як суду першої інстанції надійшла позовна заява ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (місцезнаходження: вул. Генерала Шаповала, 9, м. Київ, 03109; далі - відповідач, ВККС, Комісія). Позовну заяву направлено через підсистему «Електронний суд» 01 серпня 2025 року.

ОСОБА_1 просить суд: 1) визнати протиправним та скасувати рішення ВККС № 91/ас-25 від 12 червня 2025 року повністю; 2) зобов`язати ВККС провести повторне кваліфікаційне оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного господарського суду ОСОБА_1 в межах другого етапу - «Дослідження досьє та проведення співбесіди» з дотриманням вимог закону в іншому складі колегії.

Ухвалою від 05 серпня 2025 року Верховний Суд залишив позовну заяву без руху (т. 1 а.с.109) з тих підстав, що позивач була присутня на засіданні Комісії 12 червня 2025 року під час проведення співбесіди і прийняття оскаржуваного рішення, але звертаючись до суду з позовом 01 серпня 2025 року заяви про поновлення строку не подала.

На виконання вимог вказаної ухвали суду, у встановлений судом строк, позивач звернулась до суду із заявою, в якій просила поновити строк звернення до суду з цим позовом. На обґрунтування вимог поданої заяви ОСОБА_1 посилалася на те, що 12 червня 2025 року була присутня в режимі відеоконференції на засіданні Комісії під час оголошення вступної і резолютивної частин оскаржуваного рішення. Оскільки законодавство визначає десятиденний строк для складення повного тексту такого рішення вона 23 червня 2025 року звернулася до Комісії із відповідною заявою і отримала повний текст оскаржуваного рішення 01 липня 2025 року. Звертає увагу, що про зміст, мотиви, аргументацію та підписантів їй стало відомо лише 01 липня 2025 року, а тому просить визнати поважними причини пропуску строку для звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою від 19 серпня 2025 року Верховний Суд поновив ОСОБА_1 строк звернення до суду з цим позовом (т. 1 а.с.123), визнавши, що станом на дату відкриття провадження у справі наведені позивачем причини (дата отримання рішення) є достатніми для поновлення строку звернення до суду з цим позовом як такого, що пропущений з поважних причин. Цією ж ухвалою Верховний Суд відкрив провадження у справі.

03 листопада 2025 року на адресу суду від ВККС надійшло, зокрема, клопотання про залишення позову без розгляду. На обґрунтування вимог клопотання відповідач зазначив, що предметом позову є рішення ВККС від 12 червня 2025 року, яке було ухвалено у відкритому засіданні, на якому був присутній позивач. Оскаржуване рішення також було опубліковано на офіційному вебсайті Комісії 25 червня 2025 року, що підтверджується витягом з адміністративної панелі цього вебсайта. Посилаючись на вказані обставини, відповідач доводив, що, подавши позов 01 серпня 2025 року, ОСОБА_1 пропустила передбачений частиною восьмою статті 122 КАС України місячний строк.

12 листопада 2025 року від позивача через підсистему «Електронний суд» надійшли, зокрема, заперечення на заявлене ВККС клопотання. ОСОБА_1 доводить, що ВККС пропустило строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, для подання доказів, а тому застосовними є вимоги статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) щодо неприйняття їх судом. Крім того, на переконання позивача, відповідач не публікував на своєму сайті належним чином оформлене оскаржуване рішення, оскільки до моменту проставлення підписів на рішенні, останнє вважається проєктом. Відповідно, доводи про можливість ознайомлення зі змістом рішення вже 25 червня 2025 року не відповідають дійсності. Більш того, надана відповідачем копія роздруківки є неналежним і недопустимим доказом, оскільки з неї неможливо встановити звідки взята надана в копії інформація: з якої панелі, програми, даний документ не містить взагалі інформації про шлях публікації документа та його адресу, найменування вебсайту. Позивач звертає увагу й на те, що копія не завірена належним чином, зокрема, відсутня дата завірення такої копії, а повноваження особи, яка завірила таку копію не підтверджуються даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У зв`язку з наведеним, позивач аналогічно попереднім доводам, наполягає, що датою, з якої вона ознайомилась з повним текстом рішення є 01 липня 2025 року, а тому позовна заява подана в межах місячного строку звернення до суду.

У судовому засіданні, яке відбулось 12 листопада 2025 року, ОСОБА_2 , яка діяла в порядку самопредставництва ВККС, підтримала заявлене клопотання з підстав, викладених в ньому. Просила позов залишити без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду і відсутністю поважних підстав для його поновлення.

ОСОБА_1 проти задоволення вимог клопотання заперечувала з підстав, викладених в письмових запереченнях проти нього. Вважає, що звернулась до суду в межах процесуального строку, встановленого для цього.

Вирішуючи питання дотримання позивачем строку звернення до суду, Суд виходить із такого.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За правилами частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини восьмої зазначеної статті для звернення до суду у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя, ВККС під час процедури проведення добору кандидатів на посаду судді, конкурсу на посаду судді чи призначення на посаду судді відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлюється місячний строк.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Процесуальні строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2024 року у справі № 990/226/24 звертала увагу, що установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).

Верховний Суд неодноразово зазначав, що строк звернення до суду для такої категорії спорів (щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби) доволі стислий, і якщо зважити на характер спірних правовідносин, встановлений строк має на меті дисциплінувати позивача, який, якщо він справді зацікавлений у відновленні своїх порушених прав, повинен якомога швидше реалізувати своє право на захист. Реалізувати своє право на захист в порядку адміністративного судочинства потрібно вчасно, а поновити пропущений строк суд може, якщо для цього є поважні і об`єктивні причини.

Крім того, згідно з усталеною позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленої зокрема у постановах від 16 лютого 2023 року у справі № 803/1149/18 та від 26 жовтня 2023 року у справі № 990/139/23, день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, унаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо його прийнято за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день точно встановити неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому сполуку "повинна була дізнатися" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод, щоб дізнатися, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

У постанові від 17 квітня 2025 року у справі № 990/20/25 Велика Палата Верховного Суду також зазначала, що порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави виснувати про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Щоб переконатись, що особа могла і повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод, інтересів), суд повинен установити обставини, які б беззаперечно свідчили, що обізнаність особи була ймовірною, а ступінь ймовірності був високим і достатнім для висновку, що строк звернення до суду особа пропустила з поважних причин.

У постанові від 26 жовтня 2023 року у справі № 990/139/23 Велика Палата Верховного Суду також зазначала, що реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою у межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізувати своє право на звернення до суду в межах строків такого звернення, адже нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

У постанові від 15 травня 2025 року у справі №990/237/24 Велика Палата Верховного Суду висловилася, що правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але він цього не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інше подібне за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Застосовуючи вищенаведені усталені висновки Верховного Суду, в тому числі Великої Палати, до обставин, що мають місце у цій справі, колегія суддів виходить з такого.

Предметом оскарження в межах заявленого позову є рішення № 91/ас-25 від 12 червня 2025 року, яким Комісія зокрема визнала ОСОБА_1 такою, що не підтвердила здатності здійснювати правосуддя в апеляційному господарському суді.

Отже, спір у цій справі стосується конкурсу на посаду судді апеляційного суду і строк звернення до суду із цим позовом складає один місяць з дня, коли позивач дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів унаслідок прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.

Не є спірною обставина того, що вступна та резолютивна частини вказаного рішення були проголошені на засіданні ВККС 12 червня 2025 року, яке проводилося відкрито за участю позивача.

Отже, суд констатує, що днем, з якого позивач дізналася про порушення її прав є саме 12 червня 2025 року, відповідно, звернення до суду з позовом 01 серпня 2025 року є таким, що здійснене з пропуском строку, встановленого частиною восьмою статті 122 КАС України.

Доводи позивача про те, що місячний строк звернення до суду має обчислюватися з моменту отримання повного тексту рішення суперечить вимогам частини восьмої статті 122 КАС України і висновкам Верховного Суду з питання її правильного застосування, викладеним у подібних правовідносинах.

Стаття 122 КАС України однозначно визначила, що датою початку обчислення строку є дата, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав. Відповідно, такі доводи як дата складення повного тексту рішення або дата отримання копії оскаржуваного рішення лежать в площині оцінки поважності пропуску звернення до суду, однак, не свідчать про те, що строк звернення до суду не є пропущеним.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що обізнаність із самим результатом, проголошеним на засіданні ВККС, не є достатнім для формулювання обґрунтованої власної правової позиції незгоди з таким рішенням. Однак, по-перше, необізнаність з мотивами рішення, в умовах, коли всі обставини обговорювалися на засіданні ВККС за участю позивача, не є перешкодою для звернення до суду з позовом. А по-друге, безпідставними є доводи позивача про те, що датою обізнаності з мотивами рішення є виключно дата отримання паперової копії такого рішення.

Такий висновок суду ґрунтується на тому, що відповідно до частини першої статті 98 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 1402-VIII) організаційними формами діяльності ВККС є засідання у пленарному складі Комісії, у складі її палат та колегій залежно від питань, визначених цим Законом та Регламентом ВККС.

Указаній нормі кореспондують положення пункту 57 Регламенту (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно із частиною дванадцятою статті 98 Закону № 1402-VIII засідання ВККС, її палат та колегій проводяться відкрито, крім випадків, установлених законом.

Рішення ВККС, палат та колегій Комісії викладаються у письмовій формі. У рішенні зазначаються дата і місце ухвалення рішення, склад Комісії (палати, колегії), питання, що розглядалося, мотиви ухваленого рішення, результати поіменного голосування членів Комісії. Рішення підписується головуючим і членами Комісії (палати, колегії), які брали участь у його ухваленні (частина п`ята статті 101 Закону № 1402-VIII).

Положеннями пункту 8 Регламенту визначено, що принцип публічності у роботі Комісії полягає в тому, що засідання Комісії є відкритим, за винятком його закритої частини та закритих засідань Комісії. Інформація про засідання Комісії, перелік питань, що виносяться для розгляду на засіданні Комісії, результати засідань Комісії розміщуються на веб-сайті Комісії.

При цьому, за змістом абзацу третього цього пункту Регламенту розгляд питань про дослідження досьє та проведення співбесід під час кваліфікаційного оцінювання у відкритій частині засідання здійснюється з прямою відеотрансляцією.

Останній абзац пункту 8 Регламенту регламентує правило, що учасник засідання не може бути обмеженим у праві на отримання в Комісії інформації про результати розгляду питання стосовно нього.

За змістом інформації, наданої ВККС (витяг з адміністративної панелі офіційного вебсайту Комісії), повний текст рішення ВККС № 91/ас-25 від 12 червня 2025 року (за виключенням інформації, що не підлягає оприлюдненню) опубліковано на офіційному вебсаті Комісії 25 червня 2025 року.

Відповідно, з моменту розміщення на офіційному вебсайті ВККС оскаржуваного рішення позивач мала можливість ознайомитися з висновками, прийнятими Комісією за результатами її кваліфікаційного оцінювання.

Та обставина, що оскаржуване рішення було опубліковано на офіційному вебсайті ВККС, передбачає достатній ступінь ймовірності, що особа, якої воно [рішення] стосується, може бути ознайомлена з його змістом з дати опублікування, за винятком випадків, коли особа наводить інші доводи.

Аналогічний підхід висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2025 року у справі №990/20/25.

Оцінюючи доводи позивача про неналежність і недопустимість наданого ВККС доказу, суд вважає їх безпідставними. Питання дотримання позивачем строку звернення до суду постало в судовому засіданні, яке відбулося 22 жовтня 2025 року, і на питання суду про дату оприлюднення спірного рішення представник ВККС повідомив про необхідність додаткового часу для з`ясування цієї обставини. Відповідно, відсутні підстави вважати, що ВККС пропустила строк на подання клопотання і доказів. Посилання на те, що публікація інформації на сайті ще не свідчить про те, що опубліковане саме рішення ВККС, яке було підписане усіма членами, які брали участь в його ухваленні, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такі ґрунтуються на власному суб`єктивному тлумаченні позивачем наведених ним норм. Виникнення у позивача сумнівів в автентичності опублікованого тексту в умовах відсутності обґрунтування об`єктивності в таких сумнівах, не може сприйматися судом як поважна причина пропуску строку звернення до суду з цим позовом. Щодо порядку завірення копії, колегія суддів вважає їх також безпідставними, оскільки, по-перше, особа, яка має повноваження завірити певний документ, не обов`язково має бути виключно та, відомості про яку внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як щодо особи, яка має право здійснювати самопредставництво юридичної особи. По-друге, відсутність дати завірення копії документа не спростовує правдивість інформації, що в ньому міститься.

Більш того, варто зауважити, що відповідно до частини першої статті 99 КАС України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Згідно з частиною третьою вказаної статті КАС України учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, визначеному законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Отже, надана ВККС роздруківка з адміністративної панелі вебсайту не є письмовим доказом, в розумінні статті 94 КАС України. За своїм змістом наданий ВККС документ є паперовою копією електронного доказу, який підтверджує дату публікації тексту оскаржуваного рішення на офіційному вебсайті Комісії.

Про прийнятність роздруківки з адміністративної панелі офіційного вебсайту Комісії як доказу дати опублікування рішення ВККС на офіційному вебсайті останньої свідчать постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2025 року у справі №990/20/25, від 15 квітня 2025 року у справі №990/237/24.

Обґрунтованих сумнівів у достовірності інформації щодо дати опублікування спірного рішення суд не вбачає, і позивачем наявність таких не доведена. У судовому засіданні позивач на питання суду пояснила, що не слідкувала за інформацією на сайті ВККС, а очікувала паперову копію спірного рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що з 25 червня 2025 року позивач поза розумним сумнівом мала можливість ознайомитися з мотивами, сформулювати свою правову позицію і звернутися до суду з позовом. При цьому, враховуючи, що строк звернення до суду у цій справі спливав 12 липня 2025 року, позивач мала можливість звернутися до суду в межах встановленого строку, або ж із незначним пропуском строку, який суд міг би поновити за наявності поважних причин. Натомість, у цій справі з 12 липня 2025 року і до 01 серпня 2025 року минуло майже три тижні і на обґрунтування об`єктивної необхідності цього періоду задля підготовки і звернення до суду з цим позовом, позивач жодних мотивів не навела, у судовому засіданні не повідомила.

Тобто, доказів того, що майже три тижні після закінчення строку на звернення до суду з цим позовом, в умовах опублікування рішення ВККС ще 25 червня 2025 року, позивач вчиняла дії і такі були пов`язані з готуванням до звернення до суду, суду не надано. Фактично, єдиною причиною пропуску строку, за повідомленою позивачем інформацією, стало те, що вона помилково обчислювала строк звернення до суду з позовом з 01 липня 2025 року - дати отримання паперової копії оскаржуваного рішення.

Водночас така причина пропуску строку звернення до суду не може бути визнана поважною, оскільки не пов`язана з наявністю об`єктивних перешкод для своєчасного вчинення процесуальної дії.

Позивач, яка є діючим адвокатом, поза розумним сумнівом не була обмежена у рівні доступу, достатньому для забезпечення права особи на суд. Щонайменше з 25 червня 2025 року позивач мала можливість отримати всю необхідну інформацію про зміст оскаржуваного рішення, а відтак, мала реальну та достатню можливість оперативно і своєчасно надати їм належну правову оцінку й, у разі незгоди, реалізувати гарантоване законом право на судовий захист у межах установленого процесуального строку. Об`єктивних перешкод, які б позбавляли такої можливості, позивач не зазначила. Пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку позивача щодо реалізації своїх процесуальних прав у цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку.

Відповідно до частини четвертої статті 123 КАС України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Суд є повноважним органом на визнання причин пропуску строку поважними та їх поновлення, надаючи оцінку підставам, вказаним позивачем у заяві про поновлення таких строків, у разі їх пропуску.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про передчасність висновку, викладеного в ухвалі Верховного Суду від 19 серпня 2025 року, про поновлення строку звернення до суду з цим позовом. У судовому засіданні, яке відбулося 12 листопада 2025 року, позивач не повідомила суду про наявність поважних підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду з посиланням на обставини об`єктивного і непереборного характеру, підтверджені доказами. Відповідно, відсутні обставини, які могли б бути оцінені судом як поважні задля поновлення позивачеві строку звернення до суду з цим позовом. Інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, суд не вбачає, у зв`язку з чим позовну заяву належить залишити без розгляду.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Керуючись статтями 122, 123, 240, 248, 266 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії залишити без розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 256 КАС України, але може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 листопада 2025 року.

СуддіМ.М. Гімон І.Я.Олендер Р.Ф. Ханова О.О. Шишов М.М. Яковенко