Справа № 826/11883/18
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції Секірська А.Г.
Суддя-доповідач Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року Справа № 826/11883/18

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача: Епель О.В.,

суддів: Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

1. ОСОБА_1 (далі - Позивач; ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі - Відповідач; ГУ ДПС у м. Києві), в якому просив визнати протиправним та скасувати повідомлення рішення від 02.04.2018 №0-0613.

2. Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року адміністративний позов задоволено повністю.

Ухвалюючи зазначене рішення суд першої інстанції прийшов до висновку, що належний Позивачеві комплекс будівель і споруд не є об`єктом оподаткування до згідно до положень підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, тому податкове повідомлення рішення від 02.04.2018 № 0-0613 є протиправним та підлягає скасуванню.

3. Не погоджуючись з таким рішенням суду Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить таке рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

В обґрунтування своїх вимог податковий орган зазначив, що Позивачем порушено дві умови звільнення від сплати податкового зобов`язання на підставі п. «ж» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України), а саме: ОСОБА_1 в 2017 році не був сільськогосподарським товаровиробником та використання будівель в 2017 році здійснювалось через посередників, а не безпосередньо ним, як це передбачено у вказаній нормі ПК України. Апелянт відмітив, що ОСОБА_1 не доведено наявність у нього статусу фізичної особи-підприємця, яка б займалася виробництвом сільськогосподарської продукції та здійснювала б операції з її постачання.

З цих та інших підстав Апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

4. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.06.2025 відкрито апеляційне провадження, установлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

5. Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Луганського окружного адміністративного суду від 08.05.2025 - без змін.

У відзиві Позивач зазначає, що він був сільськогосподарським товаровиробником, а комплекс будівель і споруд, що перебуває у його власності, використовувався безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

ОСОБА_1 також відзначив, що будівлі, що є предметом спору, мають функціональне призначення для сільського господарства (зерносховища, склади тощо), що узгоджується з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000 (клас 1271) та усі вони використовувались підприємством для потреб збірання, зберігання, обробки та реалізації продукції сільського господарства. Також Позивач наголосив, що ФОП ОСОБА_1 було припинено 16.11.2016 і це підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру, а відтак у 2017 році ФОП не існував як суб?єкт господарювання і звіти подавались виключно від імені юридичних осіб ТОВ "Гранум Плюс" та ТОВ «Пегас-Агро».

Щодо постанови Верховного Суду від 23 вересня 2022 року по справі № 640/5187/19 ОСОБА_1 зазначив, що у вказаній справі через його неможливість найняти для себе кваліфікованого юриста та помилки у способах доведення, було ухвалено рішення не на його користь, в той час як у цій справі надано достатній пакет первинних та звітних документів, які підтверджують як статус товаровиробника, так і безпосереднє використання майна.

8. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

9. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.

10. Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповіддю від 07.04.2025 №1269732 з Єдиного державного демографічного реєстру.

Згідно із витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно «Малинське районне комунальне підприємство технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради від 23.03.2010 № 25651943, ОСОБА_1 є власником об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 29801626, тип об`єкта комплекс, адреса: АДРЕСА_2 , підстава виникнення права власності договір купівлі продажу ВМР/605620, ВМР/605621, 22.03.2010, приватний нотаріус Малинського районного нотаріального округу Р№552 (а.с. 28).

Рішенням 8 сесії 7 скликання Дібрівської сільської ради Малинського району Житомирської області від 07.07.2016 № 4 «Про затвердження місцевих податків і зборів та ставки акцизного податку в частині реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів на території Дібрівської сільської ради» ставка податку на 2017 рік для об`єктів нежитлової нерухомості становить 1,0% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного року, за 1 кв.м бази оподаткування та застосовується коефіцієнт 0,5 (а.с. 73-79).

02.04.2018 ГУ ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення рішення № 0-0613, яким ОСОБА_1 , згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України, визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізособами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18010300, за податковий період 2017 рік, у сумі 59476,8 грн (а.с. 13).

Не погоджуючись із рішенням ГУ ДФС у м. Києві, ОСОБА_1 подав скаргу від 27.04.2018 на податкове повідомлення рішення від 02.04.2018 № 0-0613 до ДФС України (а.с.15-19).

11.05.2018 за ДФС України прийнято рішення № 6732/Г/99-99-11-02-01-14 про продовження розгляду скарги по 01.07.2018 включно (а.с. 20).

Рішенням ДФС України від 27.06.2018 № 9379/Г/99-99-11-02-01-14 про результати розгляду скарги оскаржуване податкове повідомлення рішення залишено без змін, скарга - без задоволення (а.с. 22-24).

Вважаючи податкове повідомлення рішення ГУ ДФС України від 02.04.2018 № 0-0613 протиправним, ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва.

11. Нормативно-правове обґрунтування.

Положеннями частини другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює ПК України.

Згідно з пунктом 10.1 статті 10 ПК України до місцевих податків належать податок на майно та єдиний податок.

Платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом (пункт 15.1 статті 15 ПК України).

Відповідно до статті 265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Статтею 266 ПК України регламентовано елементи податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно з підпунктами 266.1.1, 266.1.2 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

За приписами підпунктів 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року № 507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до вказаного класифікатора будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності (будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» (група 127 «Будівлі нежитлові інші» клас 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства»).

До будівель, споруд сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства», що включає підкласи: 1271.1 «Будівлі для тваринництва»; 1271.2 «Будівлі для птахівництва»; 1271.3 «Будівлі для зберігання зерна»; 1271.4 «Будівлі силосні та сінажні»; 1271.5 «Будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства»; 1271.6 «Будівлі тепличного господарства»; 1271.7 «Будівлі рибного господарства»; 1271.8 «Будівлі підприємств лісівництва та звірівництва»; 1271.9 «Будівлі сільськогосподарського призначення інші».

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Згідно з підпунктом 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання..

Висновки суду апеляційної інстанції.

12. Системний аналіз викладених вище норм права дозволяє колегії суддів стверджувати, що застосування підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України передбачає наявність двох умов, перша з яких - власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником (юридичною та фізичною особою), друга - об`єкт нерухомості (будівля, споруда) віднесений до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 червня 2025 року у справі № 400/1245/23.

13. Як правильно встановлено судом першої інстанції та Апелянтом не оспорюється, Позивач є власником комплексу будівель, споруд сільськогосподарських товаровиробників, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства», який включає будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, зокрема кормокухні, приміщення корівника двухрядного, приміщення корівника чотирьохрядного, приміщення корівника/т. 1 а.с.132-135/. Отже, друга умова Позивачем виконана.

14. Надаючи оцінку доводам Апелянта про те, що Позивач не є сільськогосподарським товаровиробником, колегія суддів зазначає наступне.

Так, судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_1 є засновником та кінцевим бенефіціарним власником Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранум Плюс», основними видами діяльності якого у 2017 році були: 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний), 01.13 Вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів, 01.41 Розведення великої рогатої худоби молочних порід, 01.46 Розведення свиней, 01.61 Допоміжна діяльність у рослинництві, 01.62 Допоміжна діяльність у тваринництві.

15. Крім того, на підставі договору від 12.01.2015 позички нежилого приміщення № 12/01-2015, укладеного між ФОП ОСОБА_1 (позичкодавець) та ТОВ «Гранум Плюс» (користувач), позичкодавець передав у виключне строкове та безоплатне користування користувачу комплекс будівель та споруд № 1, за які Позивачу й було нараховано спірні суми податку. 12.01.2015 сторонами договору від 12.01.2015 позички нежилого приміщення № 12/01-2015 підписано акт № 1 прийому-передачі нежилого приміщення.

16. Окрім того, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 з 22.01.2015 по 12.07.2018 був директором ТОВ «Гранум Плюс», що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

17. Враховуючи вищезазнаене, колегія суддів приходить до висновку, що Позивач, як власник будівель сільськогосподарського призначення, є також засновником товариства, яке займається сільськогосподарською діяльністю та яке використовує такі будівлі у своїй діяльності, а відтак ОСОБА_1 не позбавлений можливості бути звільненим від сплати податку на нерухоме майно на підставі підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

18. При цьому, колегія суддів відзначає, що положеннями частини другої статті 77 КАС України визначено, що обов`язок доказування правомірності свого рішення в адміністративних справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача.

Разом з тим, Відповідачем у цій справі не доведено, що будівлі, які належать позивачу на праві власності, не є будівлями сільськогосподарського призначення, а позивач - не є сільськогосподарським товаровиробником, що свідчить про не дотримання Відповідачем як суб`єктом владних повноважень частини другої статті 2 КАС України при прийнятті рішень.

19. Посилання Апелянта на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23 вересня 2022 року у справі № 640/5187/19 колегія суддів до уваги не приймає, оскільки обставини справи, встановлені судом у цій справі та у справі, що розглядається є відмінними.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у справі № 640/5187/19, КАС ВС виходив зокрема з того, що протягом 2016 року ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець та провадив діяльність за такими КВЕД: 55.30.2 - діяльність кафе (основний вид діяльності); 74.12 - діяльність у сфері бухгалтерського обліку; 74.14 - консультування з питань комерційної діяльності; 70.31.3 - посередницькі послуги під час купівлі, продажу, здавання в оренду та оцінювання земельних ділянок; 45.21.1 - будівництво будівель; 74.20.1 - діяльність у сфері інжинірингу.

Втім, як встановлено судом у межах справи № 826/11883/18, ОСОБА_1 16.11.2016 припинив здійснювати господарську діяльність як фізична особа-підприємець .

20. З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів також вважає необґрунтованими та не приймає до уваги доводи Апелянта про те, що ОСОБА_1 не є сільськогосподарським товаровиробником, оскільки перебував у статусі ФОП, який не займався виробництвом сільсьгосподарської продукції.

21. Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що нежитлові будівлі, які належать Позивачу на праві власності, не є об`єктами оподаткування, відповідно до пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

22. Аналізуючи всі доводи апеляційної скарги, суд також приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

23. Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

24. Таким чином, апеляційна скарга Головного управління ДПС у м. Києві підлягає залишенню без задоволення, а рішення Луганського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року- без змін.

25. Розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати в цій справі перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Луганського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 19 листопада 2025 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев