Справа № 240/25897/25
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2025-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження у справі

18 листопада 2025 року м. Житомир справа № 240/25897/25

категорія 102010000

Суддя Житомирського окружного адміністративного суду Гурін Д.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до В.о. ректора Маріупольського державного університету Марени Тетяни Василівни про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду із позовом до В.о. ректора Маріупольського державного університету Марени Тетяни Василівни, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність В.о. ректора Маріупольського державного університету Марени Т.В. (проректора з науково-педагогічної роботи) щодо ненадання відповідей на заяву від 29 вересня 2025 року та звернення від 30 вересня 2025 року;

- зобов`язати В.о. ректора Маріупольського державного університету Марену Т.В. (проректора з науково-педагогічної роботи) надати відповіді на заяву від 29 вересня 2025 року та звернення від 30 вересня 2025 року в порядку, встановленому Законом України «Про звернення громадян».

Пунктами 4 та 6 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності, а також чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши матеріали позовної заяви суд дійшов висновку, що у відкритті провадження слід відмовити з наступних підстав.

Пунктом 1 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" у рішенні від 12.10.1978 вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів ". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом

Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктами 1 та 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; а публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб, а також органів, яким законом надане право на представництво інтересів інших осіб, з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

При цьому критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно пункту 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Отже, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справи адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати у зв`язку з чим виник спір та в чому полягає суть (зміст, характер) спору.

У постанові від 21.05.2020 у справі №826/16196/18 Верховний Суд зазначив, що неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

У постанові від 16.12.2019 у справі №826/823/17 Верховний Суд дійшов висновків, що "спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень. У справі, що розглядається, фактично спір стосується правомірності володіння іншими особами земельною ділянкою, яка перетинається з земельною ділянкою позивача та створює перешкоди для здійснення державної реєстрації права власності за позивачем. Відтак, цей спір безпосередньо не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивачів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку саме органів державної влади, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства".

Як встановлено судом зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів предметом спору є протиправна, на думку позивача, бездіяльність вищого навчального закладу (Маріупольського державного університету) щодо розгляду його заяв від 29.09.2025 та від 30.09.2025, як здобувача вищої освіти Маріупольського державного університету, поданих до гаранта освітньо-професійної програми «Публічні комунікації» доктора філологічних наук, професора Безчотнікової С.В. та в.о. ректора університету Марени Т.В. (проректора з науково-педагогічної роботи). Зокрема в заяві від 29.09.2025 заявником було викладено факти невиконання університетом обов`язків щодо забезпечення навчального процесу, зокрема: відсутність розкладу занять, навчальних матеріалів та фактичного викладання дисциплін протягом перших чотирьох тижнів семестру; відсутність інформації про викладачів ключових дисциплін; припинення трудових відносин запропонованим науковим керівником Максимом Фоломєєвим без призначення заміни. Також, заявник просив надати роз`яснення причин невиконання обов`язків, строки відновлення освітнього процесу, призначити нового наукового керівника, надати інформацію про стан акредитації програми після 01.07.2025 (зокрема, чи подано документи на повторну акредитацію та як забезпечити видачу диплому державного зразка), а також забезпечити організацію викладання дисциплін.

У заяві від 30.09.2025 заявником викладено письмове звернення щодо тимчасового припинення оплат за договором про навчання №14322269 від 30.08.2024. У зверненні було зазначено про відсутність інформації про акредитацію освітньої програми «Публічні комунікації» на офіційному сайті університету. Заявник просив надати офіційне підтвердження акредитації, копію документа про призначення гаранта програми, ознайомити з повним змістом програми та пояснити її відповідність стандартам вищої освіти відповідно до пункту 23 частини 1 статті 1, статей 9 - 10 Закону України «Про вищу освіту» та Положення про акредитацію освітніх програм, затвердженого наказом МОН України від 15.05.2024 №686.

Позивач помилково ототожнює державний заклад освіти з суб`єктом владних повноважень.

Відповідно до пункту 27 статті 1 Закону України від 5 вересня 2017 року № 2145-VIII «Про освіту» суб`єкт освітньої діяльності - фізична або юридична особа (заклад освіти, підприємство, установа, організація, громадське об`єднання), що провадить освітню діяльність.

Пунктом 7 частини 1 статті 1 Закону України від 1 липня 2014 року № 1556-VII «Про вищу освіту» встановлено, що заклад вищої освіти - окремий вид установи, яка є юридичною особою приватного або публічного права, діє згідно з виданою ліцензією на провадження освітньої діяльності на певних рівнях вищої освіти, проводить наукову, науково-технічну, інноваційну та/або методичну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої освіти, післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів і здібностей.

Згідно з частиною 1 статті 27 Закону України від 1 липня 2014 року № 1556-VII «Про вищу освіту» заклад вищої освіти як суб`єкт господарювання може діяти в одному із таких статусів: бюджетна установа; неприбутковий заклад вищої освіти; прибутковий заклад вищої освіти.

Частиною 7 статті 27 Закону України від 1 липня 2014 року № 1556-VII «Про вищу освіту» встановлено, що заклад вищої освіти діє на підставі власного статуту.

За змістом статті 42 Закону України від 1 липня 2014 року № 1556-VII «Про вищу освіту» претенденти на посаду керівника закладу вищої освіти відбираються на конкурсній основі засновником або уповноваженою особою навчального закладу, після чого керівник закладу вищої освіти обирається шляхом таємного голосування.

Отже вищі навчальні заклади не є суб`єктами владних повноважень у розумінні положень КАС України, а діяльність ректорів державних вищих навчальних закладів не належить до публічної служби, визначеної цим Кодексом.

Таким чином, позовні вимоги адресовані до Маріупольського державного університету (в особі в.о. ректора університету), який не є суб`єктом владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а тому спір не є публічно-правовим у відповідності до положень статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України.

Виходячи із вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відповідач у даному спорі не є суб`єктом владних повноважень, не здійснює публічно-владні управлінські функції по відношенню до позивача у спірних правовідносинах, у зв`язку із чим дану справу не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Водночас, спірні правовідносини не пов`язані також і з прийняттям, проходженням чи звільненням з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Схожого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.09.2020 у справі №420/3453/19, у пунктах 11, 12 якої зазначено: "Відносини викладача (науковця) з вищим навчальним закладом освіти, належність викладача до професорсько-викладацького складу, як і відносини вищого навчального закладу з контингентом осіб, які навчаються в закладі вищої освіти і яким цей заклад через здійснення викладачами своїх обов`язків надає вищу освіту, не утворюють того освітнього середовища у сфері вищої школи, на які можна поширити визначення поняття «публічна служба», що сформульоване в процесуальному законі, а на осіб (викладачів, студентів тощо), які творять і перебувають в освітньо-правовому полі, - статусу державного службовця чи особи, яка виконує функції однієї з осіб, перелічених у пункті 17 частини першої статті 4 КАС України. Своєю чергою вищий навчальний заклад та/чи його очільники по відношенню до таких осіб не наділені владними, субординаційними, примусовими повноваженнями.

Однаковою мірою характер відносин, які виникають між викладачем і вищим навчальним закладом, можна застосувати й до ситуації, коли викладач домагається від навчального закладу (роботодавця) виконання перед ним зобов`язань чи певних умов, спрямованих на посилення бажання та уміння викладача навчати студентів та/чи для інших цілей, що зумовлені властивостями посади викладача вищого навчального закладу та спрямовані на розвиток її особистості шляхом формування та застосування її компетентностей.

За загальним правилом, передбаченим у пункті 1 частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають з приватноправових правовідносин."

Отже, цей спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спір між сторонами не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом, оскільки Маріупольський державний університет та його керівник - в.о. ректора університету у спірних правовідносинах не належать до суб`єктів владних повноважень, які виконують відповідні владні управлінські функції щодо іншого суб`єкта цих відносин.

Таким чином, ця справа має вирішуватись за правилами цивільного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

На підставі викладеного, у відкритті провадження в адміністративній справі необхідно відмовити, оскільки позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 170, 171, 243, 248, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

ухвалив:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження в адміністративній справі за її позовом до В.о. ректора Маріупольського державного університету Марени Тетяни Василівни про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.

Роз`яснити позивачу, що розгляд такої справи віднесений до юрисдикції загального суду у порядку цивільного судочинства.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі надіслати особі, яка подала позовну заяву, не пізніше наступного дня після її постановлення, разом із позовною заявою й усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Д.М. Гурін