Справа № 440/11920/25
Суддя: А.О. Чеснокова
Дата ухвалення: 2025-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

. 17 листопада 2025 року м. ПолтаваСправа № 440/11920/25

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чеснокової А.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якій просить суд:

визнати протиправним та скасувати наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області № 63-к від 04.04.2023, яким вирішено звільнити ОСОБА_1 18.04.2023 у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України;

поновити ОСОБА_1 в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Полтавській області на попередній роботі;

стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу, а саме з 19.04.2023 по дату поновлення Позивача на посаді виходячи з розрахунку 644,65 грн середньоденної заробітної плати Позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що працював у територіальних органах Фонду соціального страхування України. Наказом від 04.04.2023 № 63-к його було звільнено з посади страхового експерта з охорони праці Диканського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їхніх відділень. Таким чином, наявність правонаступника означає реорганізацію, а не ліквідацію. У повідомленні від 17.01.2023, яке вручено позивачу під підпис 18.01.2023 зазначено, що скорочується весь штат та вся чисельність працівників, визначених штатним розписом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та що з 18.04.2025 посада, яку обіймав позивач буде скорочена. Фонд соціального страхування України повинен був звільнити його у зв`язку із переведенням до Пенсійного фонду України, а не у зв`язку зі скороченням на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Крім того, позивач не був ознайомлений з вакантними посадами недержавної служби, а також відповідних пропозицій щодо зайняття вакантної посади недержавної служби чи вакантну посаду державної служби позивачу не надавалось.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 02.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

22.09.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечував проти позовних вимог, просив у їх задоволенні відмовити. Зазначає, що накази про скорочення чисельності і штату працівників незаконними не визнавались та не оскаржувались. Саме скорочення чисельності і штату працівників Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області як підстава для звільнення Позивача зазначена у наказі від 04.04.2023 № 63-К "Про звільнення ОСОБА_2 ". Позивачу не запропоновано вакантні посади, оскільки всі посади Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області підлягали скороченню, так само, як і посада Позивача. Листом голови комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування країни в Полтавській області від 06.04.2023 № 309/11-23 було повідомлено керівників відділів та відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Полтавській області про наявність вакантних посад в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області. З даною інформацією Позивач був ознайомлений, про що свідчить його особистий підпис на аркуші ознайомлення. В подальшому Позивачем не вчинялися ніякі дії щодо направлення до Пенсійного фонду резюме або заяви про призначення його на посади, передбачені штатним розписом Головного управління. Посади працівників ФСС України, на відміну від посад працівників Пенсійного фонду, не належать до посад державної служби. На зазначених працівників поширюється законодавство про працю. За таких умов, переведення працівників ФСС України на посади державної служби у Фонді чи його територіальних управліннях суперечить Закону Зазначене підтверджується листом Міністерства економіки України від 13.01.2023 Nє 4706-05/1622-03. Також звертає увагу суду, що посада страхового експерта з охорони праці Диканського відділення Управління виконавчої дирекції соціального страхування України в Полтавській області не передбачена штатним розписом Головного управління, а тому вимога Позивача про поновлення його на попередній роботі в Головному управлінні Пенсійного фонду.

Справу за вказаним позовом розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини четвертої статті 229 вказаного Кодексу.

Дослідивши письмові докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

З червня 2000 року по березень 2004 року ОСОБА_1 (далі також Позивач) працював у органах Пенсійного Фонду України.

З квітня 2004 року по 18.04.2023 Позивач працював в територіальних органах Фонду соціального страхування України. З 11.06.2018 Позивач обіймав посаду страхового експерта з охорони праці Диканського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області.

Наказом голови комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України № 9-ОД від 16 січня 2023 року «Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» на виконання пункту 2 розділу VІІ Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та постанови Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2022 року № 1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», керуючись частиною четвертою статті 105 ЦК України, статтями 49-2, 49-4 КЗпП України та статтею 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», вирішено скоротити весь штат та всю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві, з 18.04.2023.

На підставі вищезазначеного, 16.01.2023 Управлінням виконавчої дирекції фонду у Полтавській області видано наказ № 8-ОД "Про попередження працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області про наступне їх вивільнення" .

18.01.023 позивача повідомлено про наступне звільнення 18.04. 2023 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. У вказаному повідомленні від 18.01.2023 зазначено: «з 18.04.2023 посада яку займав позивач буде скорочена. Оскільки скороченню підлягає весь штат та чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, інша робота у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України Вам не пропонується.»

04.04.2023 виданий наказ №63-К "Про звільнення ОСОБА_2 ". Дата звільнення 18.04.2023. Підстава наказу: наказ № 09-ОД від 19.01.2023 "Про скорочення чисельності та штату працівників відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області", повідомлення про наступне вивільнення від 18.01.2023 № 84/11-23/7.

Наказом від 25.01.2023 № 24-к позивачку звільнено з посади заступника начальника управління - начальника нормативно-правового відділу юридичного управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Не погоджуючись з наказом про звільнення, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Згідно з частиною другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що 01.01.2023 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 21.09.2022 № 2620-ІХ (далі - Закон № 2620-ІХ), яким Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 № 1105-XIV (далі - Закон № 1105-XIV) викладено в новій редакції.

Пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105-XIV у редакції Закону № 2620-ІХ передбачено: припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду шляхом їх приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року; Пенсійний фонд України та його територіальні органи визначено правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції та їхніх відділень; Кабінету Міністрів України доручено вжити заходів, що випливають із цього Закону.

16.01.2023 головою комісії з реорганізації Фонду видано наказ № 9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», яким передбачено скоротити увесь штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та в м. Києві, з 18.04.2023.

На підставі вищезазначеного, 16.01.2023 Управлінням виконавчої дирекції фонду у Полтавській області видано наказ № 8-ОД "Про попередження працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області про наступне їх вивільнення".

Суд звертає увагу на те, що вищевказані накази про скорочення чисельності та штату працівників незаконним не визнавались та оскарженню не підлягали.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників є однією із законних підстав для розірвання трудового договору. Згідно з частиною 3 статті 49-2 КЗпП України працівник має бути попереджений про таке звільнення персонально не пізніше ніж за два місяці.

Судом встановлено, що 18.01.2023 позивача було належним чином повідомлено про наступне звільнення 18.04.2023, тобто з дотриманням встановленого законом строку попередження. Крім того, у повідомленні було зазначено, що інша робота не пропонується у зв`язку із скороченням усього штату та чисельності працівників.

В позовній заяві позивач стверджує, що йому не було запропоновано жодної вакантної посади недержавної та державної служби в органах ПФУ, що є порушенням частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України. Щодо цього, суд зазначає наступне.

Гарантії трудових прав працівників у разі скорочення чисельності або штату мають універсальний характер і закріплені в Кодексі законів про працю України.

Відповідно до частини третьої статті 36 КЗпП України у разі реорганізації підприємства шляхом приєднання дія трудового договору працівника продовжується. Таким чином, сам факт реорганізації не припиняє трудових правовідносин, якщо новоутворений суб`єкт продовжує діяльність попереднього.

Разом із тим, згідно з частиною третьою статті 49-2 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі або організації. Отже, загальний обов`язок роботодавця полягає у вжитті всіх можливих заходів для збереження зайнятості працівника, у тому числі через переведення на іншу роботу в межах тієї самої юридичної особи.

Згідно з частиною другою статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, зокрема ліквідацією, реорганізацією, скороченням чисельності або штату працівників. Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення за зазначеною підставою допускається лише у разі неможливості переведення працівника, за його згодою, на іншу роботу. Таким чином, законодавець установлює чітку послідовність дій роботодавця перед звільненням працівника - спершу вжиття заходів для можливого переведення, а лише потім припинення трудового договору.

За правилами частини першої статті 49-2 КЗпП України працівників персонально попереджають про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, а одночасно з попередженням роботодавець пропонує іншу роботу в межах того самого підприємства.

Отже, гарантія збереження трудових прав у разі скорочення пов`язана не лише зі строками попередження, а й з реальним виконанням обов`язку роботодавця щодо пропонування працівникові іншої роботи.

Разом із тим, у цій справі питання виконання цього обов`язку повинно оцінюватися з урахуванням особливостей правового статусу правонаступника - Пенсійного фонду України. Саме ця обставина має вирішальне значення для оцінки правомірності звільнення позивачки.

Судом встановлено, що 18.01.2023 позивача було персонально повідомлено про наступне звільнення з 18.04.2023 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. У вказаному повідомленні від 16.01.2023 зазначено: «з 18.04.2023 посада, яку Ви обіймаєте буде скорочена. Оскільки скороченню підлягає весь штат та чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, інша робота у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України Вам не пропонується.»

Наказом від 04.04.2023 № 65-к позивача звільнено з посади страхового експерта з охорони праці Диканського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Факт повідомлення та звільнення підтверджується матеріалами справи і не заперечується сторонами.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що листом голови комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування країни в Полтавській області від 06.04.2023 № 309/11-23 було повідомлено керівників відділів та відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Полтавській області про наявність вакантних посад в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області. З даною інформацією Позивач був ознайомлений, про що свідчить його особистий підпис на аркуші ознайомлення. В подальшому Позивачем не вчинялися ніякі дії щодо направлення до Пенсійного фонду резюме або заяви про призначення його на посади, передбачені штатним розписом Головного управління. Доказів в спростування даного факту позивачем не надано.

Суд установив, що відповідно до законодавчих змін, прийнятих Верховною Радою України, з 01.01.2023 Фонд соціального страхування України припинено шляхом приєднання до Пенсійного фонду України. Унаслідок цього відбулося повне скорочення штатної чисельності працівників Фонду, у тому числі посади, яку обіймав позивач. Повідомлення про заплановане звільнення здійснене більш ніж за два місяці, тобто у строки, визначені законом.

На момент розгляду справи Фонд соціального страхування України припинено, що підтверджується даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб. Таким чином, факт реорганізації, що полягав у припиненні Фонду соціального страхування України як юридичної особи, є встановленим і не потребує додаткового доказування.

Верховний Суд у постанові від 05.10.2020 в справі № 451/1028/18 зазначив, що при вирішенні трудових спорів суди зобов`язані з`ясувати, чи мав роботодавець реальну можливість перевести працівника на іншу роботу та чи вжив для цього необхідних заходів.

Разом з тим, у даній справі правовий обов`язок щодо пропонування іншої роботи має оцінюватися з урахуванням специфіки правонаступника - Пенсійного фонду України, який не є тим самим роботодавцем у розумінні положень статті 40 КЗпП України.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 1105-XIV Пенсійний фонд України є уповноваженим органом управління у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Водночас, організаційно-правовий статус Пенсійного фонду визначений Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV та Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280. Ці акти закріплюють, що Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Суд констатує, що Пенсійний фонд України є самостійною юридичною особою публічного права, діяльність якої регулюється спеціальним законодавством, а не нормами загального трудового права. Така організаційно-правова відокремленість унеможливлює застосування до нього положень КЗпП України в частині обов`язку пропонування іншої роботи працівникам ліквідованого Фонду соціального страхування.

Пунктом 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV встановлено, що на працівників Пенсійного фонду України поширюється дія Закону України «Про державну службу». Це означає, що посади працівників Пенсійного фонду України належать до категорії посад державної служби, для яких діє спеціальний правовий режим, відмінний від загального трудового.

З урахуванням цього, переведення працівників Фонду соціального страхування України до Пенсійного фонду не могло бути здійснено автоматично або в порядку, передбаченому КЗпП України, без дотримання конкурсних процедур, визначених Законом України «Про державну службу».

Відтак, суд дійшов висновку, що правові підстави для покладення на Пенсійний фонд України обов`язку пропонувати позивачу іншу роботу в межах державної служби відсутні, оскільки такий обов`язок суперечив би спеціальному правовому режиму зайняття посад державної служби.

Суд зазначає, що для правильного вирішення спору у цій справі ключове значення має не тільки визначення правового статусу Пенсійного фонду України як правонаступника Фонду соціального страхування України, а також з`ясування меж такого правонаступництва.

З врахуванням зазначеного, Пенсійний фонд України є правонаступником Фонду соціального страхування України виключно в частині виконання функцій та завдань у сфері соціального страхування, але не в частині трудових правовідносин з працівниками ліквідованого Фонду.

Як було зазначено, відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання реорганізації Фонду соціального страхування України» від 27 грудня 2022 року № 1442 передбачено припинення Фонду соціального страхування України та його робочих органів шляхом приєднання до Пенсійного фонду України. Однак зазначена постанова не містить положень про переведення працівників Фонду соціального страхування України до Пенсійного фонду України, не встановлює механізму автоматичного продовження трудових відносин або обов`язку Пенсійного фонду приймати таких осіб на роботу.

На відміну від Фонду соціального страхування, який був некомерційною самоврядною організацією, Пенсійний фонд України є органом державної влади, що має публічно-правовий статус. Відтак, характер його діяльності, порядок формування штату, а також підстави і процедури прийняття на роботу регулюються не КЗпП України, а спеціальним законом - Законом України «Про державну службу».

Пунктом 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону України № 1058-IV передбачено, що на працівників Пенсійного фонду України поширюється дія Закону України «Про державну службу». Це означає, що обіймання посад у структурі Пенсійного фонду можливе виключно на підставі конкурсного відбору, визначеного статтями 22- 28 зазначеного Закону.

З огляду на це, переведення працівників ліквідованого Фонду соціального страхування України до Пенсійного фонду без проходження конкурсу суперечило б вимогам Закону «Про державну службу» і порушувало б принцип рівного доступу громадян до державної служби, закріплений у статті 4 цього Закону.

Крім того, відповідно до пункту 5 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 280, штатний розпис Фонду затверджується Головою правління Пенсійного фонду України за погодженням з Міністерством фінансів України. Отже, будь-яке призначення чи переведення осіб на посади у структурі Пенсійного фонду можливе лише за наявності затверджених посад у його штатному розписі, що свідчить про відсутність безумовного правонаступництва у трудових правах та обов`язках.

Таким чином, Пенсійний фонд України є правонаступником Фонду соціального страхування України виключно у межах функцій, пов`язаних із реалізацією державної політики у сфері соціального страхування, але не набуває статусу роботодавця щодо працівників ліквідованого Фонду.

Отже, суд доходить висновку, що обов`язок Пенсійного фонду України щодо пропонування працівникам Фонду соціального страхування інших посад відсутній, оскільки такий обов`язок не передбачений жодною нормою спеціального законодавства і суперечить правовій природі державної служби.

Крім того, суд вказує, що посада позивача, страхового експерта з охорони праці Диканського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Полтавській області, не є посадою державної служби та не відноситься до посад публічної служби.

Однак позивач посилається на те, що пропозиція відповідача про працевлаштування на загальних умовах, наприклад шляхом подання резюме, взяття участі в доборі (зокрема на рівні з іншими особами, які ніколи не були працівниками такого підприємства, установи, організації) на роботу суперечить змісту статті КЗпП України. Вказує на те, що необхідно одночасно застосовувати норми КЗпП України та Закону України «Про державну службу», які не є взаємовиключними з огляду на не проведення конкурсу на вакантні посади в період дії воєнного стану. Щодо цього суд зазначає наступне.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби регулює Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-ХІІ (далі Закон № 889-ХІІ). Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (частина 3 статті 5 Закону № 889-ХІІ). Суд зазначає, що Закон № 889-ХІІ є спеціальним нормативно-правовим актом, який має пріоритетне застосування перед загальними нормами трудового права у сфері державної служби, що випливає із загальноприйнятого принципу lex specialis derogat legi generali.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 Закону № 889-ХІІ вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу. Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом. Суд наголошує на імперативному характері вимоги щодо обов`язкового проведення конкурсу для вступу на державну службу, що є гарантією реалізації конституційного принципу рівного доступу громадян до державної служби, встановленого статтею 38 Конституції України.

З огляду на положення пунктів 1 i 2 частини першої статті 41 Закону № 889-ХІІ без обов`язкового проведення конкурсу переведений може бути лише державний службовець: на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець. Суд констатує, що інститут переведення в законодавстві про державну службу має спеціальний характер та поширюється виключно на осіб, які вже перебувають на державній службі, що виключає можливість його застосування до працівників, які мають інший правовий статус.

Поняття рівнозначна посада закріплено на законодавчому рівні та визначено у п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону № 889-ХІІ, згідно з чим це посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів. Прирівняння посад державної служби проводиться Кабінетом Міністрів України. Суд вбачає наявність спеціального механізму визначення еквівалентності посад державної служби, що є додатковим підтвердженням автономності правового регулювання державної служби та неможливості автоматичного порівняння посад державної служби з посадами у сфері трудових правовідносин. Отже, саме Закон № 889-ХІІ визначає поняття рівнозначної посади, як посади державної служби, що належать до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу. Натомість КЗпП України такого поняття як рівнозначна посада не містить.

Суд зазначає, що поділ на публічне та приватне право є фундаментальною основою правової системи України. Державна служба, як інститут публічного права, має на меті забезпечення функціонування держави та реалізації публічних інтересів, що обумовлює спеціальний характер її правового регулювання. Необхідність розрізнення у законі проходження державної служби та звичайної трудової діяльності зумовлена тим, що державні службовці, виконуючи завдання i функції держави, мають особливий статус, забезпечують права та свободи громадян, захист публічного інтересу. Крім цього, на державного службовця поширюються обмеження, запроваджені для уникнення конфлікту інтересів, суміщення державної служби з іншими видами діяльності. Суд констатує наявність спеціального публічно-правового статусу державного службовця, що включає додаткові обмеження, гарантії та відповідальність, які відрізняють його від статусу звичайного працівника.

Отже, чинним законодавством України не передбачено можливості переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія загальних норм трудового права, на посаду державної служби, на яку поширюється дія спеціальних норм права. За таких умов, переведення працівників Фонду соціального страхування України на посади державної служби у Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях суперечить вимогам Закону № 889-ХІІ. Суд робить висновок про системну несумісність правових статусів працівника за трудовим договором та державного службовця, що унеможливлює переведення між цими різними правовими режимами.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України від 12.05.2015 № 389-VІІІ «Про правовий режим воєнного стану» у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби без конкурсного відбору. Однак, суд зазначає, що спеціальний режим призначення на державну службу під час воєнного стану не скасовує загальних вимог щодо розмежування правових статусів державного службовця та працівника, а лише тимчасово змінює процедуру конкурсного відбору. До того, дана норма прямо не стосується інституту переведення працівників при скороченні штату. Зазначена норма не врегульовує умови та порядок переведення працівників підприємств (установ, організацій), що ліквідуються (припиняються) на посади державної служби.

Суд виявляє системну суперечність між: загальними нормами трудового права (статті 40, 49-2 КЗпП України), що передбачають обов`язок пропонування іншої роботи, та спеціальними нормами законодавства про державну службу (стаття 21 Закону № 889-VIII), що встановлюють виключний конкурсний порядок доступу до державної служби.

Таким чином, суд констатує наявність колізії між:

- загальними нормами трудового права (статті 40, 49-2 КЗпП України), що передбачають обов`язок пропонування іншої роботи на тому самому підприємстві та

- спеціальними нормами законодавства про державну службу (стаття 21 Закону № 889-VIII), що встановлюють виключний конкурсний порядок доступу до державної служби.

Вирішуючи цю колізію, суд керується загальновизнаним принципом права lex specialis derogat legi generali (спеціальний закон має перевагу над загальним), що знаходить підтвердження у практиці Верховного Суду, зокрема, у постанові від 30.04.2025 05.10.2020 у справі № 380/10067/24, де зазначено, що спеціальні норми, що регулюють окремі види правовідносин, мають пріоритет у застосуванні перед загальними нормами.

Суд також аналізує інститут переведення в законодавстві про державну службу. З огляду на положення пунктів 1 і 2 частини першої статті 41 Закону № 889-VIII, без обов`язкового проведення конкурсу переведений може бути лише державний службовець. Це свідчить про те, що інститут переведення в законодавстві про державну службу має спеціальний характер та поширюється виключно на осіб, які вже перебувають на державній службі. Ці правила підкреслюють, що переведення на посади державної служби регламентовано спеціальною процедурою і не тотожне «пропонуванню роботи» в розумінні КЗпП.

Отже, суд робить висновок, що чинним законодавством України не передбачено можливості переведення працівника, на якого поширюється дія загальних норм трудового права, на посаду державної служби, на яку поширюється дія спеціальних норм права.

Крім того, переведення у період дії воєнного стану державних службовців, які призначені без проведення конкурсного відбору, не допускається, лише шляхом прийняття-звільнення з відповідної посади.

Отже, відсутність законного механізму для переведення працівника на посаду недержавної служби та державної служби без конкурсної процедури створює об`єктивну неможливість виконання обов`язку, передбаченого статтею 49-2 КЗпП України. Будь-які формальні дії щодо інформування про вакансії не можуть вважатися належним виконанням обов`язку, оскільки не забезпечують реальної можливості збереження робочого місця.

Суд, оцінюючи правомірність оскаржуваного рішення, бере до уваги правові позиції Європейського Суду з прав людини, згідно з якими скасування адміністративного акта з одних лише формальних підстав не відповідає критерію справедливого балансу між інтересом правової визначеності та інтересом усунення процедурного недоліку.

У межах даної справи визнання наказу про звільнення незаконним виключно через вказане позивачем процедурне порушення суперечило б принципу правової визначеності та, по суті, сприяло б наданню позивачу незаконної переваги, що не може бути визнано справедливим.

Суд дійшов висновку, що правові підстави для покладення на Пенсійний фонд України зобов`язання щодо пропонування позивачу іншої роботи відсутні. Обов`язок щодо пропонування позивачу іншої роботи не може поширюватися на правонаступника, який має інший організаційно-правовий статус та його діяльність регулюється іншими нормами права.

Враховуючи вищезазначене, суд визнає доводи позивача щодо порушення її трудових прав у зв`язку з невиконанням Пенсійним фондом України зобов`язань за статтями 40 та 49-2 КЗпП України необґрунтованими та такими, що не підтверджують незаконність оскаржуваного звільнення.

Суд бере до уваги, що 18.01.2023 позивач отримав повідомлення про заплановане звільнення, однак у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач подавав до Пенсійного фонду України документи для його працевлаштування чи здійснював будь-які дії щодо вирішення питання свого працевлаштування в органах Пенсійного фонду України.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 працював на посаді страхового експерта з охорони праці Диканського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Полтавській області.

Суд звертає увагу на суттєву різницю в правовому статусі роботодавців. Фонд соціального страхування України є юридичною особою публічного права, що не підпадає під дію Закону України «Про державну службу». На противагу цьому, Пенсійний фонд України має статус органу державної влади, у зв`язку з чому його діяльність, порядок формування штату та заміщення посад регулюються виключно спеціальним законодавством - Законом України «Про державну службу». Заміщення посад в органах ПФУ відбувається на підставі результатів конкурсу відповідно до вимог зазначеного Закону. Автоматичне введення до штату Пенсійного фонду особи, яка не пройшла передбачену законодавством процедуру конкурсного відбору на посаду державної служби, є неправомірним.

За таких обставин суд дійшов висновку, що оскаржений наказ про звільнення є обґрунтованим та прийнятий за наявності на це правових підстав, відтак підстави для його скасування відсутні.

Суд також враховує інші аргументи сторін, зазначені в заявах по суті справи, однак зауважує, що встановлені судом обставини є самостійними та достатніми підставами для прийняття рішення по суті спору.

Крім того суд вказує на те, що посада страхового експерта з охорони праці Диканського відділення Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Полтавській області не передбачена штатним розписом Головного управління.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що похідна позовна вимога про поновлення в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області на попередній роботі задоволенню не підлягає.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи те, що в ході розгляду справи неправомірність звільнення позивача не знайшла свого підтвердження, не встановлено підстав для його поновлення на роботі, а розрахунок з позивачем роботодавець провів, та доказів затримки його виплати позивач не надав, суд вважає, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є також безпідставними та не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. При цьому відповідно до положень частини 2 статті 77 вказаного кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні адміністративного належить відмовити.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, відповідачем не надано доказів понесення судових витрат, судові витрати розподілу та присудженню не підлягають.

Керуючись статтями 2-3, 5-15, 72-77, 90, 122, 132, 139, 242-246, 250-251, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У В Х А Л И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Гоголя, 34, м. Полтава, Полтавська область, 36000, ) відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.О. Чеснокова