Справа № 990/398/24
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2025-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

19 листопада 2025 р. Справа № 990/398/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мультян М.Б., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Голови комітету Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності Іонушас Сергія Костянтиновича про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

20 грудня 2024 року до Верховного Суду як суду першої інстанції надійшов позов ОСОБА_1 до Голови Комітету Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності Іонушаса Сергія Костянтиновича, в якому позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність голови Комітету Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності Іонушаса С.К. щодо дотримання порядку виконання рішення Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2021; звернення до Кабінету Міністрів України щодо необхідності підготовки проєкту закону, яким, зокрема, буде виконано рішення Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2021;

зобов`язати Голову Комітету Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності Іонушаса С.К. внести підготований Міністерством юстиції України проєкт закону до Верховної Ради України.

В обґрунтування позову вказує на вчинену Головою Комітету ВРУ Іонушасем С.К. бездіяльність щодо невиконання ухваленого Конституційним Судом України Рішення № 6-р(ІІ)/2021, чим порушено його право на повагу до людської гідності та право на виправлення, як особа, яка позбавлена волі.

Ухвалою Верховного Суду від 25.12.2024 позовну заяву ОСОБА_1 до Голови Комітету Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності Іонушаса Сергія Костянтиновича про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії слід передано за підсудністю до Вінницького окружного адміністративного суду.

На підставі частини 2 статті 30 КАС України адміністративна справа, передана з одного адміністративного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 29 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження адміністративним судом, до якого вона надіслана.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від зазначену позовну заяву було передано на розгляд судді Вінницького окружного адміністративного суду Мультян М.Б.

Ухвалою суду від 27.03.2025 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 14.04.2025 продовжено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 05.05.2025 відкрито провадження у даній справі та вирішено розгляд здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

04.02.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує щодо задоволення адміністративного позову. Зокрема вважає, що Рішенням КСУ № 6-р(ІІ)/2021, Верховну Раду України зобов`язано «привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення».

Так, на виконання резолютивної частини Рішення КСУ № 6-р(ІІ)/2021 Верховною Радою України 18 жовтня 2022 року прийнято Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» № 2690-IX (далі Закон України № 2690-IX), яким статті 81, 82 Кримінального кодексу України приведено у відповідність до Конституції України та зазначеного вище Рішення.

Натепер, внаслідок прийняття Закону України № 2690-IX, у Кримінальному кодексі України передбачена можливість заміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким та застосування умовно-дострокового звільнення до такої особи. Тому відповідач зазначає про відсутність порушення прав позивача, яке вимагає судового захисту та задоволення позовних вимог.

Від позивача надійшли відповіді на відзив подібного змісту, відповідно до яких останній потворно наголошує на бездіяльності відповідача та наводить алгоритм дій, що був здійснений на виконання рішення Конституційного Суду України № 11-р(ІІ)/2023 від 13.05.2024 року.

Ознайомившись з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини.

Рішенням Конституційного Суду України від 16.09.2021 року № 6-р(II)/2021 у справі за конституційними скаргами ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 81, частини першої статті 82 Кримінального кодексу України (далі - Кодекс), ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 82 Кодексу, ОСОБА_4 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 82 Кодексу, ОСОБА_5 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 81 Кримінального кодексу України (справа про перегляд вироку особі, караній на довічне позбавлення волі), визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі та зобов`язати Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність Голови Комітету Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності Іонушаса Сергія Костянтиновича, яка полягає у незверненні із листом до Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та Офісу Генерального прокурора щодо необхідності підготовки законопроєкту для виконання Рішення Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2021, звернувся до суду з вимогою про захист своїх прав.

Надаючи правову оцінку обставин справи.

Статтею 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

16.09.2021 року Другий сенат Конституційного Суду України розглянув справу за конституційними скаргами ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 81, частини першої статті 82 Кримінального кодексу України (далі - Кодекс), ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 82 Кодексу, ОСОБА_4 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 82 Кодексу, ОСОБА_5 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 81 Кримінального кодексу України (справа про перегляд вироку особі, караній на довічне позбавлення волі).

У Рішенні від 16.09.2021 № 6-р(II)/2021 Конституційний Суд України вказав, що довічне позбавлення волі як вид кримінального покарання не суперечить приписам частини першої статті 3, статті 23, частини другої статті 28 Конституції України, якщо засудженому до такого виду покарання на законодавчому рівні гарантовано право на дострокове звільнення від відбування такого покарання та/або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.

Водночас довічне позбавлення волі особи без подальшої можливості її звільнення означає урівняння строку довічного позбавлення волі з позбавленням волі до завершення природнього життя людини, а отже, заперечує не тільки мету покарання, а й саму сутність людської гідності, ставить під сумнів її абсолютний характер та становить порушення позитивного обов`язку держави захищати гідність людини, а отже, не відповідає частині першій статті 3, статті 23, частині другій статті 28, частині третій статті 63 Конституції України.

З огляду на що, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Зобов`язав Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, відповідно до Конституції України та цього Рішення.

Суд зауважує, що відповідно до частини другої статті 150 Конституції України рішення та висновки Конституційного Суду України є остаточними і обов`язковими до виконання. Обов`язок виконання рішення Конституційного Суду України є вимогою Конституції України, яка має найвищу юридичну силу щодо всіх інших нормативно-правових актів.

Стаття 97 Закону України "Про Конституційний Суд України" передбачає, що суд у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.

Так, відповідно до аналізованого рішення Конституційним Судом України обов`язок невідкладного приведення нормативного регулювання, установленого статтями 81, 82 КК України у відповідність до Конституції України та цього Рішення покладено саме на Верховну раду України.

Суд зауважує, що відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Статтею 75 Конституції України регламентовано, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

У свою чергу, положення частини першої статті 93 Конституції України передбачають вичерпний перелік суб`єктів права законодавчої ініціативи на початковій стадії законодавчого процесу ініціювання законопроекту шляхом внесення його на розгляд Верховної Ради України, якими є Президент України, народні депутати України та Кабінет Міністрів України.

Відповідно до статті 89 Конституції України Верховна Рада України для здійснення законопроектної роботи, підготовки і попереднього розгляду питань, віднесених до її повноважень, виконання контрольних функцій відповідно до Конституції України створює з числа народних депутатів України комітети Верховної Ради України та обирає голів, перших заступників, заступників голів та секретарів цих комітетів.

Організація і порядок діяльності комітетів Верховної Ради України, її тимчасових спеціальних і тимчасових слідчих комісій встановлюються законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про комітети Верховної Ради України» Комітет Верховної Ради України - орган Верховної Ради України, який утворюється з числа народних депутатів України для здійснення за окремими напрямами законопроектної роботи, підготовки і попереднього розгляду питань, віднесених до повноважень Верховної Ради України, виконання контрольних функцій.

Комітет відповідальний перед Верховною Радою України і підзвітний їй.

Діяльність комітетів координує Голова Верховної Ради України згідно Конституцією України та в порядку, встановленому Регламентом Верховної Ради України.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 11 Закону України «Про комітети Верховної Ради України», Комітети Верховної Ради України здійснюють, зокрема законопроектну та організаційну функції.

Згідно із статтею 12 Закону України «Про комітети Верховної Ради України», законопроектна функція комітетів полягає в: розробці проектів законів, інших актів Верховної Ради України; попередньому розгляді та підготовці висновків і пропозицій щодо законопроектів, внесених суб`єктами законодавчої ініціативи на розгляд Верховної Ради України; доопрацюванні за дорученням Верховної Ради України окремих законопроектів за наслідками розгляду їх у першому та наступних читаннях (за винятком прийнятих Верховною Радою України актів у цілому); попередньому розгляді та підготовці висновків і пропозицій щодо проектів загальнодержавних програм економічного, науково-технічного, соціального, національно-культурного розвитку, охорони довкілля, а також наданні згоди на обов`язковість чи денонсацію міжнародних договорів України; узагальненні зауважень і пропозицій, що надійшли до законопроектів; внесенні пропозицій щодо перспективного планування законопроектної роботи.

Організаційна функція комітетів полягає зокрема, в підготовці питань на розгляд Верховної Ради України відповідно до предметів їх відання; прийнятті рішень, наданні висновків, рекомендацій, роз`яснень; розгляді звернень, що надійшли до комітету в установленому порядку.

Статтею 16 Закону України «Про комітети Верховної Ради України» передбачено, що Комітети при здійсненні законопроектної функції зобов`язані:

1) організовувати розробку проектів законів та інших актів за дорученням Верховної Ради України;

2) розглядати в порядку і строки, встановлені Регламентом Верховної Ради України, проекти актів Верховної Ради України та подавати їх на розгляд Верховної Ради України;

3) готувати висновки щодо проектів актів Верховної Ради України, внесених суб`єктами права законодавчої ініціативи;

4) розглядати та узагальнювати висновки інших комітетів та готувати їх на розгляд Верховної Ради України в разі, якщо комітет визначено згідно з Регламентом Верховної Ради України головним з опрацювання відповідного проекту акта Верховної Ради України;

5) доопрацьовувати проекти актів Верховної Ради України за дорученням Верховної Ради України за результатами розгляду їх у першому та наступних читаннях (за винятком прийнятих Верховною Радою України актів у цілому);

6) розглядати та приймати рішення щодо кожної пропозиції, яка надійшла від суб`єктів законодавчої ініціативи при доопрацюванні комітетом проектів законів та інших актів;

7) здійснювати аналіз практики застосування законодавчих актів, віднесених до предмета відання комітету, готувати пропозиції щодо їх систематизації, кодифікації;

8) попередньо розглядати та готувати висновки щодо надання згоди на обов`язковість чи денонсацію міжнародних договорів;

9) попередньо розглядати та готувати висновки щодо проектів загальнодержавних програм економічного, науково-технічного, соціального, національно-культурного розвитку, охорони довкілля, звітів про виконання цих програм;

10) узагальнювати зауваження і пропозиції, що надійшли в ході всенародного обговорення проектів законів;

11) вивчати громадську думку, розглядати звернення громадян, об`єднань громадян, результати всеукраїнського референдуму, будь-які пропозиції, що свідчать про потребу в прийнятті нових законодавчих актів або у внесенні змін до законодавчих актів, і, в разі необхідності, готувати відповідні проекти актів та вносити їх на розгляд Верховної Ради України;

12) подавати на розгляд Верховної Ради України висновки, рекомендації, проекти актів Верховної Ради України, оформлені відповідно до вимог, установлених цим Законом, Регламентом Верховної Ради України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 34 Закону, голова комітету організовує роботу комітету та вносить пропозиції на засідання комітету щодо розподілу обов`язків між першим заступником, заступником (заступниками) голови комітету; забезпечує складання плану роботи комітету; забезпечує виконання плану-графіка робіт над законопроектами та проектами інших актів Верховної Ради України, щодо яких комітет визначено головним; головує на засіданнях комітету; організовує повідомлення членів комітету про проведення засідання комітету та його порядок денний; запрошує в разі необхідності фахівців для участі в роботі комітету та робочих груп; підписує акти, прийняті комітетом, та протоколи засідань комітету; представляє комітет у відносинах з Головою та заступниками Голови Верховної Ради України, іншими комітетами Верховної Ради України, державними органами та органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, а також з відповідними органами парламентів іноземних держав та міжнародними організаціями; організовує виконання рішень комітету та інформує членів комітету про хід їх виконання; організовує підготовку звіту про роботу комітету; доповідає Верховній Раді України про роботу комітету, інформує Погоджувальну раду депутатських фракцій Верховної Ради України про позицію комітету щодо питань, розглянутих на його засіданнях; організовує взаємодію роботи комітету з підрозділами Апарату Верховної Ради України; дає доручення з організаційних питань першому заступнику, заступнику (заступникам) голови комітету, головам підкомітетів, секретарю комітету; забезпечує загальне керівництво секретаріатом комітету; інформує членів комітету про офіційні документи, листи, що надійшли до комітету, а також робить інші повідомлення, які стосуються діяльності комітету; інформує щомісячно відповідні фракції у Верховній Раді України про відсутність їх членів на засіданнях комітету без поважних причин; веде прийом громадян за дорученням Голови Верховної Ради України відповідно до встановленого графіка; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом, Регламентом Верховної Ради України, рішеннями Верховної Ради України та розпорядженнями Голови Верховної Ради України.

У контексті спірних правовідносин суд зазначає, що конституційний обов`язок невідкладного приведення нормативного регулювання статей 81, 82 Кримінального кодексу України у відповідність до Конституції України (згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 16.09.2021 року № 6-р(ІІ)/2021) покладався безпосередньо на Верховну Раду України як єдиний законодавчий орган (ст. 75, ч. 2 ст. 150 Конституції України).

При цьому, Комітет Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності, відповідно до статті 89 Конституції України та Закону України «Про комітети Верховної Ради України», є органом Верховної Ради України, який уповноважений здійснювати законопроектну функцію, що передбачає, зокрема, організацію розробки проєктів законів. Відповідно до предмета відання, Комітет був зобов`язаний вжити заходів для організації розробки законопроєкту, необхідного для виконання рішення КСУ.

При цьому, Голова Комітету Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності несе організаційну відповідальність за роботу Комітету.

Водночас, суд встановлює, що Голова Комітету Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності не має повноважень суб`єкта законодавчої ініціативи.

Необхідно зазначити, що виконання рішень Конституційного Суду України щодо неконституційності нормативно-правового акту повністю або в окремій частині може здійснюватися через послідовну правотворчу роботу щодо усунення прогалин, які було викликано рішенням суду через прийняття Верховною Радою України відповідних законів

Так, судом враховано, що на виконання резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 16.09.2021 № 6-р(II)/2021 Верховною Радою України 18.10.2022 прийнято Закони України № 4048 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини" та № 4049 "Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини".

Отже, в контексті наведеного можна дійти висновку, що Верховною Радою України, як суб`єктом законодавчої ініціативи на якого покладено обов`язок рішенням Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2021 від 16.09.2021 року, вчинено відповідні дії на подолання проблем, які в ньому констатовані, шляхом внесення змін до законодавства України.

Таким чином, основна мета, якої вимагало Рішення КСУ, приведення нормативного регулювання, установленого статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення, була досягнута.

Водночас, звертаючись до суду, позивач зазначив, що прийнятий Закон України "Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини" не повністю усуває неконституційність норм статтей 81, 82 Кримінального кодексу України.

Однак, аналізуючи вищенаведене, суд не є уповноваженим суб`єктом щодо встановлення факту виконання/невиконання рішень Конституційного Суду України.

Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Так, суд зауважує, що позбавлений будь-якої можливості втручатися в законотворчу діяльність суб`єкта та будь-яким чином зобов`язувати його реалізовувати своє право законодавчої ініціативи, оскільки вказане є виключним правом суб`єкта законодавчої ініціативи, зокрема Верховної Ради України.

Суд окремо підкреслює, що комітети Верховної Ради України є внутрішніми організаційними утвореннями парламенту, діяльність яких тісно пов`язана з реалізацією законодавчого процесу. Враховуючи принцип поділу влади (стаття 6 Конституції України) та виключність повноважень Верховної Ради України як законодавчого органу, суди не наділені правом втручатися у внутрішню організацію роботи парламенту, визначати напрями законопроектної діяльності комітетів або зобов`язувати їх до прийняття рішень певного змісту.

Доводи позивача про допущену протиправну бездіяльність не можуть бути взяті до уваги з огляду на те, що у цьому випадку, державою здійснено заходи про подолання проблеми відсутності в Україні реальної перспективи отримати пом`якшення покарання, шляхом внесення змін до чинного законодавства України.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що листування між Комітетом Верховної Ради України та іншими державними органами є формою робочої комунікації, яка не передбачає імперативного обов`язку вчиняти певні дії в конкретний строк або в конкретний спосіб. Вимога позивача щодо зобов`язання Голови Комітету звернутися з листом до Кабінету Міністрів України чи інших органів виходить за межі судового контролю та суперечить принципу самостійності органів державної влади у здійсненні своїх повноважень.

Суд окремо підкреслює, що право законодавчої ініціативи є виключною компетенцією визначених Конституцією України суб`єктів та здійснюється ними на власний розсуд. Будь-яке зобов`язання органу чи посадової особи вчинити дії, що мають характер законодавчої ініціативи, суперечило б конституційним принципам парламентської автономії та поділу влади, а відтак є неприпустимим.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням установлених обставин, оцінки наведених сторонами доводів, а також виходячи з меж заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання бездіяльності відповідача протиправною та для покладення на нього обов`язку щодо вчинення будь-яких дій.

З огляду на це, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Голова Комітету Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності Іонушаса Сергія Костянтиновича (вул. Грушевського, 5, м. Київ)

Суддя Мультян Марина Бондівна