Справа № 160/25471/25
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2025-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 вересня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Державної Податкової служби у Дніпропетровській області (далі відповідач), що надійшла в підсистемі «Електронний Суд», в якій позивач просить суд:
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність рішень відповідача, які є предметом оскарження. Позивач стверджує, що спірні об`єкти використовуються позивачем у господарській діяльності, при цьому спори щодо цих земельних ділянок вже розглядалися судами.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року позовну заяву залишено без руху. Запропоновано позивачу протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали виконати вимоги, що в ній викладені, та усунути недоліки позовної заяви.
12 вересня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано уточнену позовну заяву, яка надійшла від представника позивача в підсистемі «Електронний Суд». Позивач уточнив найменування відповідача.
01 жовтня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив, який надійшов від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та зазначає, що всі податкові повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно формуються виключно в автоматичному режимі із зазначенням реквізитів зі сплати податку, які містяться в ІКС «Податковий блок». На підтвердження провадження своєї підприємницької діяльності, позивач був зобов`язаний подавати повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою № 20-ОПП. Відповідно даних ІКС ДПС Повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність за формою 20- ОПП по вищевказаним об`єктам до ГУ ДПС Царенком В.В. не надавались. Зважаючи на відсутність доказів з боку платника щодо використання вказаного об`єкту нерухомого майна в межах, саме власної підприємницької діяльності за функціональним призначенням (промислове виробництво) та зважаючи на постанову Верховного Суду від 17.02.2020 у справі №820/3556/17, пільга передбачена пунктом «є» пп. 266.2.2. п. 266.2 ст. 266 ПКУ ОСОБА_1 не передбачена.
06 жовтня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відповідь на відзив, яка надійшла від представника позивача в підсистемі «Електронний Суд». Позивач стверджує: Щодо форми 20-ОПП Посилання ГУ ДПС на неподання Позивачем повідомлення за формою 20-ОПП як на підставу для відмови у пільзі помилкове. Відповідно до п. 8.4 розд. VIII Порядку обліку платників податків і зборів № 1588 від 09.12.2011 р. повідомлення за формою 20-ОПП подається протягом 10 робочих днів після реєстрації, створення чи відкриття об`єкта. Норма не встановлює періодичності щорічного подання за відсутності змін у даних за формою 20-ОПП має інформаційний характер і є елементом обліку, а не матеріально правовою умовою для застосування пільги за п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ПКУ. ФОП Царенко подав 20-ОПП при реєстрації господарської діяльності. Закон не зобов`язує його подавати таку форму повторно щороку, якщо об`єкти не змінювались. Неподання або несвоєчасне подання 20-ОПП не є підставою для позбавлення пільги, якщо сам об`єкт відповідає умовам п.п. «є» п.п. 266.2.2 ПКУ (код 125, промислове використання, не здається в оренду/лізинг/позичку). Щодо відсутності працівників ГУ ДПС безпідставно робить висновок, що відсутність податкових розрахунків з ПДФО/ЄСВ свідчить про відсутність промислового використання об`єкта. Податковий кодекс України не ставить право на пільгу в залежність від кількості працівників. ФОП може здійснювати виробничу діяльність самостійно, без найманих осіб, із залученням підрядників або кооперації, що прямо допускається законодавством. Фактичне використання будівель у діяльності ФОП підтверджується договорами постачання, накладними, рахунками-фактурами, актами, а також технічною базою наявністю обладнання, верстатів, підключенням до промислових електромереж тощо. Жодного договору оренди, позички, спільного використання чи акту приймання-передачі приміщень відповідач не надав. Частина адрес, зазначених у відзиві, взагалі не належить Позивачу, а саме: АДРЕСА_2 л; АДРЕСА_2 в. Зазначені об`єкти не зареєстровані за ФОП ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав і ніколи не перебували у його власності чи користуванні. Відповідач не довів зв`язку цих об`єктів із Позивачем і не підтвердив їх включення до бази оподаткування саме за ФОП ОСОБА_2 . Статус Позивача як засновника чи керівника окремих товариств не утворює орендних відносин і не підтверджує передачу приміщень у користування. ТОВ «СВАРОГ» з 2019 року фактичної діяльності не здійснює, звітність не подає і не перебуває у договірних відносинах із Позивачем.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, електронний доказ, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Відповідач прийняв щодо позивача 8 ППР від 31.05.2025 року з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки:
Усі податкові повідомлення-рішення прийняті за 2024 рік.
Вважаючи такі податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне.
Згідно з пп. 14.1.157 п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.
Відповідно до пп. 41.1.1. п. 41.1. ст. 41 Податкового кодексу України контролюючими органами є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи.
Підпунктом 54.3.3. п. 54.3. ст. 54 Податкового кодексу України визначено, що контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, або зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, застосування штрафних (фінансових) санкцій та нарахування пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.
Згідно з п. 58.1. ст. 58 Податкового кодексу України контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян).
Розділом XII Податкового кодексу України врегульовано сплату платниками податків податку на майно.
Відповідно до пп. 265.1.1. п. 265.1. ст. 265 Податкового кодексу України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Підпунктом 266.1.1. п. 266.1. ст. 266 Податкового кодексу України встановлено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості
За пп. а пп. 266.1.2. п. 266.1. ст. 266 Податкового кодексу України якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку
Згідно пп. 266.2.1. п. 266.2. ст. 266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Відповідно до пп. «є» пп. 266.2.2. п. 266.2. ст. 266 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування: будівлі промисловості, віднесені до класу "Промислові та складські будівлі" (код 125) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.
Застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України передбачає наявність таких умов:
1) об`єкт нерухомості віднесений до класу «Промислові та складські будівлі» (код 125) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023;
2) основна діяльність суб`єкта господарювання (юридичної або фізичної особи) класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010;
3) об`єкт використовуються за призначенням у господарській діяльності та не здається їх власником в оренду, лізинг, позичку.
Водночас, ця обставина сама по собі не вичерпує предмет доказування в цій справі, оскільки до нього входить в т.ч. обставини використання відповідних об`єктів саме в 2024 році, на що не має прямого впливу ці ж обставини, однак встановлені за минулі роки.
Тим не менш, висновки судів щодо сталих характеристик цих об`єктів, властивостей земельних ділянок та КВЕДів позивача мають преюдиційний характер, оскільки йдеться про статичні параметри об`єктів. Водночас, ці обставини є такими, що встановлені за тотожного суб`єктного складу спору та щодо одного й того ж позивача.
Згідно ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, в порядку ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України судом встановлено відповідність спірних об`єктів першій та другій умовам для звільнення від оподаткування майновим податком згідно пп. «є» пп. 266.2.2. п. 266.2. ст. 266 Податкового кодексу України (з трьох, що вказані раніше).
Щодо стану фактичного використання у господарській діяльності позивача, нездачі в оренду, лізинг чи позичку суд зазначає наступне.
Позивач як доказ використання власного нерухомого майна для виготовлення промислової продукції у своїй господарський діяльності надав фотоматеріали будівель підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, які використовуються Позивачем у господарській діяльності, частину договорів поставок, рахунків, актах приймання-передачі за 2024 рік, що підтверджують здійснення позивачем господарської діяльності, а саме - виробництва на належних Позивачу нежитлових об`єктах, про що зазначається в самих договорах поставок. Згідно з маршрутними картами (що були виготовлені позивачем) та виробничими планами, на відповідному обладнанні виготовляються зокрема такі найменування продукції: Вал-шестерня: 2У1-376, 2У1-377, 2У1-379, Колеса: 2У1-378, 2У1-381, ППНЗ 17.078 Шестерні: ППНЗ 17.076, Барабан: ППНЗ 04.022 Ці деталі є елементами промислового обладнання і мають широкий спектр застосування в транспортних системах, кранових механізмах, приводах тощо. Виробництво здійснюється на промислових верстатах, зокрема: Стрічкопильний РМ-350, Токарно-гвинторізні верстати 1К62, 16К20, Фрезерноцентрувальний верстат 6605, Зубофрезерний 5327Б, Круглошліфувальний 3М132В, Свердлувальний верстат 2Н135, Розточний верстат 2А6222, Зубодовбальний 5Б150.
Відповідні докази долучені до позовної заяви та враховані судом як належні для доказування відповідних обставин та на підставі них встановлює факт використання відповідних об`єктів оподаткування в господарській діяльності позивача.
Відповідач в свою чергу факт використання спірних об`єктів заперечував наступними доводами, які почергово оцінюються судом.
Відповідач зазначав, що позивач не подавав повідомлення 20-ОПП.
Норма права пп. «є» пп. 266.2.2. п. 266.2. ст. 266 Податкового кодексу України не встановлює таку умови для застосування пільги як сам факт неподання позивачем повідомлення 20-ОПП. Таке неподання може слугувати лише підставою для притягнення позивача до відповідальності.
Окремо суд зауважує, що в разі наміру законодавця визначати використання об`єкта в господарській діяльності виключно на підставі змісту повідомлення 20-ОПП, відповідне правило поведінки містилося б в самому пп. «є» пп. 266.2.2. п. 266.2. ст. 266 Податкового кодексу України.
Відповідач також зазначав, що податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску протягом 2024 року ОСОБА_1 до ГУ ДПС не надавались.
Водночас, позивач має статус фізичної особи-підприємця та не позбавлений можливості самостійного використання об`єктів оподаткування. Окрім цього, відповідач повторно фактично намагається опосередковано встановити факт використання об`єктів в господарській діяльності не на підставі безпосереднього дослідження цієї обставини, а через інші обставини (подання повідомлення 20-ОПП, подання звітів про доходи працівників). Як наслідок, суд повторно зауважує про недопустимість такого підходу, оскільки неподання звітності може свідчити про окреме правопорушення, однак не може бути підставою для опосередкованого встановлення інших обставин, які могли б підтверджуватися таким неподанням звітності.
Також суд підкреслює, що докази здачі позивачем відповідних об`єктів оподаткування в оренду, лізинг, позичку відповідачем не надані, в т.ч. товариствам з обмеженою відповідальності, які згадувалися сторонами в заявах по суті.
Суд визнає вірними посилання позивача в зв`язку з порядком побудови вищевказаних доводів відповідача на положення ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України.
Так, положеннями частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено презумпцію неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, згідно якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію «поза розумним сумнівом».
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 29.09.2023 року у справі №200/2859/19-а.
При вирішенні спору цього спору, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі Федорченко та Лозенко проти України, відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 18.10.2023 року у справі №1.380.2019.004162.
У справі Кобець проти України Європейський суд з прав людини, керуючись критерієм доведення поза розумним сумнівом (рішення у справі Авшар проти Туреччини), вказав, що таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Принцип оцінки доказів поза розумним сумнівом полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення (рішення від 14.02.2008 у справі Кобець проти України).
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.06.2023 року у справі №826/5397/18.
Суд констатує, що відповідач не довів обставин, які прямо впливають на правомірність спірних ППР, адже саме від питання факту використання позивачем об`єктів оподаткування в господарській діяльності в даній справі залежала правомірність спірних ППР. Позивач надав докази на підтвердження цих обставин, які відповідачем не спростовані. Натомість відповідач, ігноруючи відповідні докази, намагався опосередковано, через доведення сторонніх обставин довести також правомірність тих обставин, що входили до предмету доказування в цій справі, що є необґрунтованим та неправомірним. Самі ж такі обставини, що входили в предмет доказування, довів позивач та не спростував відповідач.
За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат.
При зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору у розмірі 1809,78 грн, що підтверджується платіжним документом від 05.09.2025 року, 11.09.2025 року. Відповідно до положень ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений судовий збір за подання позову підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко