Справа № 400/2091/25
Суддя: Крусян А.В.
Дата ухвалення: 2025-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/2091/25

Суддя першої інстанції: Ярощук В.Г.

Час та місце ухвалення судового рішення «--:--», м. Миколаїв

Повний текст судового рішення складений 08.05.2025

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Крусяна А.В.,

суддів Шевчук О.А., Яковлєва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Вовненко А.В.,

позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Пономаренко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

03.03.2025 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про зобов`язання нарахувати та виплатити їй згідно заяви від 01.11.2024 матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати; стягнення на її користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з дня звільнення (03.12.2024) по день фактичного розрахунку (день сплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань); стягнення на її користь моральної шкоди в сумі 3000грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем протиправно не виплачено позивачу матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 08.08.2016 №500 «Про затвердження порядку надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань», чим порушено ч.2 ст.54 Закону України «Про державну службу», Порядок надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.08.2016 №500 та п.5.1.7 Колективного договору на 2024-2027 роки, затвердженого протоколом від 21.03.2024 №1.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 08.05.2025 відмовлено у задоволенні позову, оскільки надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є правом керівника державної служби відповідача, тобто його дискреційними повноваженнями, а не обов`язком, а тому відсутні правові підстави для застосування до відповідача юридичної відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, встановлені статтею 117 КЗпП України та стягнення моральної шкоди.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм матеріального та процесуального права, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не забезпечено всебічного з`ясування обставин справи, що призвело до прийняття судового рішення з порушенням норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню.

Так, наказом Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 24.05.2024 №343/ПД-К призначено ОСОБА_1 на посаду головного спеціаліста відділу управління персоналу.

01.11.2024 позивачка звернулась до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці із заявою про надання їй матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а саме на лікування, у розмірі середньомісячної заробітної плати.

06.11.2024 позивачка звернулась до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці із заявою про звільнення її із займаної посади головного спеціаліста відділу управління персоналу за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення згідно з ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу» з 03.12.2024.

Наказом відповідача Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 12.11.2024 №899/ПД-К звільнено ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу управління персоналом з 03.12.2024 за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення за ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу» та виплачено їй компенсацію за невикористані 5 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 03.06.2024 по 03.12.2024.

У період з 18.11.2024 по 22.11.2024, з 23.11.2024 по 27.11.2024 та з 28.11.2024 по 02.12.2024 позивачка знаходилась на лікуванні, що підтверджується листками непрацездатності від 02.12.2024 №27125077-1, від 05.12.2024 №27259527-1 і від 10.12.2024 №27415753-1.

Листом Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 22.01.2025 повідомлено, що при звільненні ОСОБА_1 було виплачено заробітну плату та допомогу по тимчасовій непрацездатності в грудні 2024 року.

Вважаючи протиправною бездіяльність щодо нарахування та виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з дня звільнення по день фактичного розрахунку та моральної шкоди в сумі 3000грн., позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Перевіривши матеріали справи, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог виходячи з наступного.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях врегульовано Законом України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу» (надалі - Закон №889-VIII).

Згідно ч.ч.2 та 3 ст.5 Закону №889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.7 Закону №889-VIII державний службовець має право на оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).

Частиною 1 ст.50 Закону №889-VIII визначено, що держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Згідно з ч.2 ст.50 Закону №889-VIII заробітна плата державного службовця складається з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 6) премії.

Водночас, статтею 54 Закону №889-VIII передбачена можливість надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок та розмір надання якої визначаються Кабінетом Міністрів України.

Умови надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та її розмір, визначено Порядком надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.08.2016 №500 (надалі - Порядок №500).

Відповідно до п.п.2, 3 Порядку №500 державним службовцям матеріальна допомога може надаватися один раз на рік у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати, на підставі особистої заяви у порядку, затвердженому керівником державної служби.

Рішення про надання матеріальної допомоги державним службовцям приймається керівником державної служби у державному органі в межах затвердженого фонду оплати праці.

Згідно з абз.2 пп.5.1.7 п.5.1 розділу 5 Колективного договору Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, затвердженого загальними зборами трудового колективу Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (протокол від 21.03.2024 №1, надалі - Колективний договір) до зобов`язань роботодавця належить надавати державним службовцям матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, порядок надання та розмір такої допомоги визначаються Порядком №500 та Порядком надання державним службовцям Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань (додаток 4).

Пунктами 2.1-2.2, 2.4-2.5 розділу 2 Порядку надання державним службовцям Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, затвердженого наказом відповідача від 27.09.2023 № 437/ПД (надалі - Порядок №437/ПД), державним службовцям Міжрегіонального управління матеріальна допомога може надаватися відповідно до Порядку на підставі особистої заяви. Державним службовцям Міжрегіонального управління матеріальна допомога може надаватися один раз на рік. Розмір матеріальної допомоги не може бути меншим розміру посадового окладу, визначеного законодавством та не може перевищувати розмір середньомісячної заробітної плати. Рішення про надання матеріальної допомоги державним службовцям приймається керівником Міжрегіонального управління в межах затвердженого кошторису та за рахунок економії фонду оплати праці та оформляється відповідним наказом.

З аналізу зазначених нормативно-правових актів вбачається, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обов`язковою виплатою і виплачується один раз на рік за рішенням керівника державної служби та наявності коштів, в межах затверджених обсягів фонду оплати праці на відповідний бюджетний рік.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №500/1022/19 та від 29.09.2022 у справі №420/7083/21.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.11.2024 позивачка звернулась до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці із заявою про надання їй матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а саме на лікування, у розмірі середньомісячної заробітної плати.

При цьому, листом Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 06.03.2025 №ПД/1/135-ЗВ-25 повідомлено, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань була виплачена державним службовцям у період з липня 2024 року по грудень 2024року.

Згідно з п.п.3.1 і 3.3 розділу 3 Порядку №437/ПД відділ бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Міжрегіонального управління розраховує фонд оплати праці Міжрегіонального управління та можливість надання державним службовцям Міжрегіонального управління матеріальну допомогу, доводить зазначену інформацію до відома керівника Міжрегіонального управління. Виплата матеріальної допомоги здійснюється разом із виплатою заробітної плати за відповідний місяць.

Підпунктом 5.1.20 пункту 5.1 розділу 5 Колективного договору встановлено, що виплату заробітної плати проводиться за 2 половину місяця (остаточна виплата) не пізніше останнього числа поточного місяця.

З наведеного вбачається, що частині державних службовців відповідача матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань була виплачена в кінці грудня 2024 року.

Тобто, як вірно зазначено судом першої інстанції на день звільнення позивачки з державної служби (03.12.2024) відповідач не володів остаточними достовірними відомостями про економію фонду оплати праці у грудні 2024 року, який міг бути спрямований на виплату вказаної допомоги державним службовцям.

Вищезазначене свідчить про обґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо відсутності бездіяльності відповідача з приводу нарахування та виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати за 2024 рік.

Відповідно до ст.253 КЗпП України особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню (крім домашніх працівників, які не беруть добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування).

Основними джерелами коштів загальнообов`язкового державного соціального страхування є внески роботодавців (роботодавців - фізичних осіб), працівників. Бюджетні та інші джерела коштів, необхідні для здійснення загальнообов`язкового державного соціального страхування, передбачаються відповідними законами з окремих видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст.254 КЗпП України).

Згідно з п.1 ч.1 ст.15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (надалі - Закон №1105-ХIV) допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі страхових виплат, які повністю або частково компенсують втрату заробітної плати (доходу), у разі настання одного з таких страхових випадків: тимчасова непрацездатність внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, а також тимчасова непрацездатність на період реабілітації внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві.

Абзацом 4 п.3 розділу І Порядку формування медичних висновків про тимчасову непрацездатність в Реєстрі медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.06.2021 №1066, встановлено, що тимчасова непрацездатність особи відповідно до медичного висновку (далі - тимчасова непрацездатність) - це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або інших причин (вагітність та пологи, карантин тощо), яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування, реабілітації, інших заходів медичного характеру, та триває до відновлення працездатності або до закінчення причин, які унеможливлюють виконання роботи. Тимчасова непрацездатність обраховується в календарних днях.

Підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах є сформований на основі медичного висновку про тимчасову непрацездатність або документа, що засвідчує факт усиновлення дитини, встановлення опіки над дитиною, листок непрацездатності. (ч.1 ст.23 Закону №1105-XIV).

Допомога по тимчасовій непрацездатності у випадках, зазначених у пунктах 1 і 7 частини першої цієї статті, виплачується уповноваженим органом управління застрахованим особам з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) відповідно до законодавства, незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності у випадках, зазначених у пунктах 1 і 7 частини першої цієї статті, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (абз.1 і 2 ч.2 ст.15 Закону № 1105-XIV).

Уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку (далі - уповноважений орган управління) є Пенсійний фонд України (абз.1 ч.1 ст.4 Закону № 1105-ХIV).

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.22 Закону №1105-XIV допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах застрахованим особам (у тому числі тим, які здійснюють підприємницьку чи іншу діяльність та одночасно працюють на умовах трудового договору) надається за основним місцем роботи (діяльності) та за місцем роботи за сумісництвом (наймом) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з урахуванням особливостей для страхових випадків, передбачених абзацом третім частини третьої статті 36 цього Закону.

Отже, законодавство про загальнообов`язкове державне соціальне страхування допомогу по тимчасовій непрацездатності поділяє на: 1) допомогу за перші п`ять днів тимчасової непрацездатності, оплата якої здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; 2) допомогу, починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності, оплата якої здійснюється роботодавцем після отримання коштів на оплату від уповноваженого органу управління (Пенсійного фонду України) в передбаченому Законом №1105-XIV порядку.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Верховний Суд у постановах від 04.09.2019 у справі № 404/3447/17, від 07.04.2020 у справі № 591/1079/19 і від 26.07.2023 у справі № 552/16890/20 зазначив, що оскільки у ст.116 КЗпП України йдеться про виплату всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, що не обмежується лише заробітною платою, а включає в себе також інші нарахування, у тому числі й допомогу по тимчасовій непрацездатності за перші п`ять днів тимчасової непрацездатності, що здійснюється за рахунок коштів роботодавця, тому такі кошти відносяться до виплат, які належать працівнику при звільненні та у разі несплати яких настає відповідальність, передбачена ст.117 КЗпП України.

Згідно з п.1 ч.2 ст.24 Закону № 1105-XIV допомога по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах виплачується застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), інших підставах, передбачених законом, - у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати.

Абзацом 1 ч.1 ст.24 Закону №1105-XIV встановлено, що документи для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності розглядаються не пізніше десяти робочих днів з дня їх надходження, а для призначення допомоги по вагітності та пологах - не пізніше трьох робочих днів з дня їх надходження.

Рішення про призначення страхової виплати приймається страхувальником або уповноваженими ним особами. Страхувальник або уповноважені ним особи здійснюють контроль за правильністю нарахування і своєчасністю здійснення страхових виплат, приймають рішення про відмову в призначенні або припинення страхових виплат (повністю або частково), розглядають підставу і правильність видачі документів, які є підставою для надання страхових виплат (ч.3 ст.23 Закону №1105-XIV).

Згідно з пунктом 1.1 розділу І Положення про комісію (уповноваженого) із страхування у зв`язку з тимчасовою працездатністю, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від 19.07.2018 № 13 (далі - Положення №13), комісія (уповноважений) із страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності (далі - комісія (уповноважений) із соціального страхування підприємства), створюється (обирається) та діє на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство), що використовує найману працю, незалежно від форм власності і господарювання.

Відповідно до підпункту 3.1.1 пункту 3.1 розділу ІІІ Положення № 13 комісія (уповноважений) із соціального страхування підприємства приймає рішення про призначення або відмову в призначенні матеріального забезпечення (допомоги по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), вагітності та пологах, на поховання) і передає його роботодавцю для проведення виплат, здійснення розрахунків тощо. Приймає рішення про припинення виплати матеріального забезпечення (повністю або частково). Перевіряє правильність видачі та заповнення документів, які є підставою для надання матеріального забезпечення.

Таким чином, оплата допомоги у зв`язку із тимчасовою втратою працездатністю за перші п`ять днів тимчасової непрацездатності проводиться роботодавцем на підставі відповідного рішення комісії (уповноваженого) із соціального страхування підприємства, а тому до прийняття такого рішення роботодавець не може виплатити працівнику суму допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за перші п`ять днів тимчасової непрацездатності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №591/1079/19.

Як вбачається з матеріалів справи, Комунальним некомерційним підприємством Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» видано позивачу листки непрацездатності: від 02.12.2025 №27125077-1 за період з 18.11.2024 по 22.11.2024; 05.12.2024 №27259527-1 за період з 23.11.2024 по 27.11.2024; 10.12.2024 №27415753-1 за період з 28.11.2024 по 02.12.2024.

Тобто, останній листок непрацездатності видано 10.12.2024, а саме після звільнення позивача з державної служби.

Відповідно до протоколу засідання комісії із соціального страхування (рішення уповноваженого) відповідача від 11.12.2024 прийнято рішення про виплату ОСОБА_1 допомоги по тимчасовій втраті працездатності за листками непрацездатності №27125077-1 і №27415753-1 за рахунок коштів роботодавця, а за листком непрацездатності (продовжений) №27259527-1 - за рахунок коштів Пенсійного фонду України.

Тобто, комісією із соціального страхування (рішенням уповноваженого) відповідача прийнято рішення про виплату допомоги після звільнення позивача з державної служби, а саме 11.12.2024.

Цього ж дня, відповідач подав Пенсійному фонду України заяву-розрахунок №24-47 щодо фінансування для надання матеріального забезпечення, зокрема, позивачці за 5 днів тимчасової непрацездатності на підставі листка непрацездатності № 27259527-1.

Згідно з платіжних інструкцій від 13.12.2024 № 754 і від 13.12.2024 № 759 відповідач виплатив позивачці допомогу по тимчасовій втраті працездатності за рахунок коштів роботодавця, а 17.12.2024 за рахунок коштів Пенсійного фонду України.

Тобто, вказані виплати відбулись протягом 10 робочих днів, встановлених ч.1 ст.24 Закону № 1105-XIV, з дня надходження листків непрацездатності до відповідача, що свідчить про те, що відповідач не порушив вимог трудового законодавства при здійсненні оплати позивачці допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Вищевикладене свідчить про обґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для застосування до відповідача юридичної відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, що встановлені ст.117 КЗпП України, а саме стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з дня звільнення по день фактичного розрахунку.

Як наслідок, колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення похідної позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000грн.

На підставі викладеного, оскільки судом першої інстанції при вирішенні справи правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції в порядку ст.316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 14.11.2025.

Суддя-доповідач А.В. Крусян
Судді О.А. Шевчук О.В. Яковлєв