Справа № 260/5576/25
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2025-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

17 листопада 2025 року м. Ужгород№ 260/5576/25
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинця Д.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) в особі представника адвоката Печериці Наталії Сергіївни (далі представник позивача) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_3 ) (далі - відповідач), яким просить суд:

1) визнати протиправним та скасувати рішення НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_3 ) від 15 червня 2025 року про відмову в перетині державного кордону України громадянином ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 );

2) судові витрати стягнути з відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15 червня 2025 р. з метою перетину державного кордону України, позивач, разом із своєю матір`ю ОСОБА_2 через пункт пропуску Чоп «Дружба». На виконання вимог абзацу 4 пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 27.01.1995 року №57, позивачем було надано усі необхідні документи, однак відповідачем безпідставно та необґрунтовано прийнято Рішення про відмову у перетинанні державного кордону України, з посиланням на порушення правил попереднього супроводу.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 липня 2025 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

28 липня 2025 року відповідач надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначає, що загальний порядок перетину державного кордону України визначений постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» (надалі - Правила №57, у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин). Відповідно до п 2-1 Правил громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, зазначені в абзацах третьому - сьомому, дев`ятому і десятому цього пункту, які супроводжували осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, осіб, які потребують постійного догляду, чи дітей, визначених пунктом 2-2 цих Правил, для виїзду за межі України, зобов`язані повернутися в Україну не пізніше повернення на територію України осіб, яких вони супроводжували.

15.06.2025 року на виїзд з України прибув громадянин України ОСОБА_1 який на паспортний контроль пред`явив: паспорт громадянина для виїзду за кордон серії НОМЕР_5 від 31.01.2018 року, військово-обліковий документ № року, свідоцтво про народження НОМЕР_6 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_7 від 08.05.2023 року на ім`я ОСОБА_2 (мати громадянина ОСОБА_1 ), пенсійне посвідчення серії НОМЕР_8 від 04.02.2020 року на ім`я ОСОБА_2 , довідка до акту огляду МСЕК № 430289 від 01.11.2019 року, витяг з реєстру територіальної громади №2025/, свідоцтво про розірвання шлюбу між. Гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_4 від 30.11.2006 року, довідку про надання відстрочки на п. 13 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

В його перевірочних заходів було встановлено, що гр. ОСОБА_2 раніше супроводжував для виїзду за кордон її інший син ОСОБА_5 який на момент прийняття рішення не повернувся на територію України. Враховуючи викладене, 15.06.2025 року, відносно громадянина України ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 було прийнято Рішення про відмову у перетинанні державного кордону України так як вище вказаний громадянин не зміг підтвердити мету поїздки.

Згідно ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, 15 червня 2025 р. ОСОБА_1 намагався перетнути державний кордон України разом із своєю матір`ю ОСОБА_2 через пункт пропуску Чоп «Дружба (Страж)», однак, начальником 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » НОМЕР_2 прикордонного загону лейтенантом ОСОБА_6 відносно Позивача винесено рішення про відмову в перетинанні державного кордону України (надалі оскаржуване рішення) з причини: «Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», а також Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 року» громадянина України ОСОБА_7 тимчасово обмежено у праві виїзду з України, з відсутністю підстав на право перетинання державного кордону згідно пункту 2.1 «Правила перетинання державного кордону громадянами України» затвердженими постановою КМУ № 57 ВІД 27.01.1995 року, так як вищезазначений громадянин не надав на паспортний контроль належні документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон в умовах правового режиму воєнного стану (порушення правил супроводу)».

Однак, позивач пред`явив працівниці ДПС України документи, які надають йому право перетинати державний кордон у разі введення в Україні воєнного стану як особі, яка супроводжувала свою матір з II групою інвалідності.

Так, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_4 та має оформлену відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» до 07 серпня 2025 року (які мають одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати (крім випадків, якщо такі особи самі є особами з інвалідністю, потребують постійного догляду, перебувають під арештом (крім домашнього арешту), відбувають покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі). У разі відсутності невійськовозобов`язаних осіб здійснювати догляд за особою з інвалідністю I чи II групи може лише одна особа з числа військовозобов`язаних за вибором такої особи з інвалідністю).

Тому, у зв`язку з наявністю правових підстав для перетину державного кордону, Позивач разом із своєю матір`ю, якій встановлено II групу інвалідності, планували поїхати на декілька днів до Будапешту.

На паспортний контроль позивач пред`явив оригінали наступних документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_9 від 31.01.2018 р., паспорт громадянина України для виїзду за кордон своєї матері серії НОМЕР_10 від 08.05.2023 року, свідоцтво про народження серії НОМЕР_11 від 10.07.1999 р., картку фізичної особи-платника податків від 15.12.2003 р. № НОМЕР_12 , паспорт громадянина України № НОМЕР_13 від 22.10.2024 р., військово-обліковий документ № НОМЕР_14 від 30.05.2025 р., довідку про відстрочку від 30.05.2025 р. № 2449, довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 430283 від 22.11.2019 р. (матері), пенсійне посвідчення серії НОМЕР_8 від 04.02.2020 р. (матері), свідоцтво про укладення шлюбу від 25.11.1988 р. (матері), свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_15 від 30.11.2006 р. (матері), витяг з реєстру територіальної громади № 2025/0.06.2025 р. (матері), витяг з реєстру територіальної громади № 2025/0.06.2025 р. Також, Позивач наголосив працівнику ДПСУ про те, що має зворотні квитки для повернення назад з матір`ю в Україну.

Також, при перевірці документів, працівниця ДПСУ попросила позивача сформувати оновлений витяг з Дії щодо зареєстрованого місця проживання щоб пересвідчитись, чи станом на дату виїзду син точно зареєстрований за тією ж адресою, що і мати. ОСОБА_1 сформував такі витяги та пред`явив для огляду (адреси Позивача та його матері були однакові).

Однак, усно працівниця ДПСУ повідомила позивачу, що з документами у них все добре, однак не може пропустити його з матір`ю за кордон, оскільки його рідний брат перетинав вже з матір`ю державний кордон і не повернувся назад в Україну. Натомість, в оскаржуваній відмові Відповідач зазначив, що відмовляє позивачу у перетині кордону через не надання на паспортний контроль належних документів, що підтверджують підставу для виїзду за кордон в умовах правового режиму воєнного стану (порушення правил супроводу).

27.06.2025 р. представником позивача, адвокатом Печерицею Н.С. відправлено до Адміністрації Державної прикордонної служби України адвокатський запит стосовно надання інформації про дати перетинів державного кордону України (як на в`їзд, так і на виїзд) громадянина ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_16 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) за період з 2023 р. по теперішній час (або за період, за який можливо надати таку інформацію), а також зазначити чи перетинав ОСОБА_1 державний кордон під час дії правового режиму воєнного стану з метою документального підтвердження того, що Позивач взагалі не перетинав державний кордон України у період воєнного стану, відповідно, не може бути і ніяких порушень права супроводу, як про це зазначено в оскаржуваній відмові.

Так, 30.06.2025 р. Адміністрацією Державної прикордонної служби України надана відповідь за вих. № 19/53836-25 на адвокатський запит, якої слідує, що «відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянином України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 01.01.2023 по 30.06.2025 (станом на 11:10) в Базі даних не виявлено».

03.07.2025 р. представником позивача, адвокатом Печерицею Н.С. відправлено до Адміністрації Державної прикордонної служби України ще один адвокатський запит стосовно надання інформації чи перетинав позивач державний кордон під час дії воєнного стану.

07.07.2025 р. отримано відповідь на даний адвокатський запит (відповідь за № 19/55473-25-Вих), відповідно до якої «відомостей про перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України у період з 24.02.2022 по 07.07.2025 (станом на 09:22) громадянином України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в Базі даних не виявлено).

Наведена відповідь підтверджує, що позивач у період воєнного стану не перетинав державний кордон.

Не погоджуючись із вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Фактично, з матеріалів справи вбачається, що позивач не погоджується та просить суд скасувати прийняте відповідачем рішення, яким позивачу відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України у зв`язку з тим, що попередній супровід матері позивача особи з інвалідністю ІІ груп, здійснювала особа, яка не повернулась. При цьому вказане рішення приймалося враховуючи введення в Україні воєнного стану.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відтак, саме вищевказане рішення, в розумінні наведених процесуальних приписів, є рішенням суб`єкта владних повноважень та предметом даного позову, якому і надаватиметься правова оцінка судом, тобто дотримання відповідним суб`єктом критеріїв, наведених у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд зазначає, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення відповідним суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Враховуючи наведене, оскаржене у цій справі рішення повинно ґрунтуватися на законі та бути обґрунтованим, тобто таким, що прийнято з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття такого виду рішень.

Так, згідно ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Отже, конституційне право особи вільно залишати територію України може бути обмежене законом, при цьому відповідний державний орган повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 року №1710-VI (в редакції на час виникнення спірних відносин) іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Згідно з вимогами Закону України «Про прикордонний контроль» повноваженнями щодо надання особам, у тому числі й громадянам України призовного віку, дозволу на перетинання державного кордону України надані уповноваженим посадовим особам, які здійснюють прикордонний контроль у пунктах пропуску через державний кордон України (статті 3, 6).

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому, строк дії воєнного часу неодноразово продовжувався, та діє станом на даний час.

Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» військовому командуванню (зокрема, Державні прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Пунктом 3 Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Так, згідно ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року №389-VIII (далі Закон №389-VIII, чинний та в редакції станом на момент виникнення спірних відносин) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 8 Закону №389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Згідно п. 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 року №1455 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

Статтею 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року № 3857-XII визначено, що перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.

При цьому п. 2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.1995 року №57 (у редакції, на час виникнення спірних відносин) передбачено, що у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Відповідно до абзацу 4 пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.1995 року №57, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право: особи, які мають одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи і супроводжують одного із таких батьків для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність, а також документів, що підтверджують спільне проживання (їх задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) збігається із задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) їх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або здійснення догляду за своїми батьками чи батьками дружини (чоловіка), що підтверджується актом встановлення факту здійснення догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд. Акт встановлення факту здійснення догляду складається на підставі звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, до районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради із заявою про здійснення особою такого догляду. У випадку, якщо особа з інвалідністю I чи II групи є взятою на облік внутрішньо переміщеною особою, звернення із заявою про здійснення догляду подається за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи. На підставі такого звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів після надходження заяви складається акт встановлення факту здійснення догляду в довільній формі. Зазначений акт надсилається заявнику або видається особисто за його бажанням.

Отже, з наведених норм вбачається, що право виїзду за межі України в умовах воєнного стану мають особи, які мають одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи і супроводжують одного із таких батьків. Однак таке право обумовлено наявністю сукупності наступних підстав: наявністю документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність; наявністю документів, що підтверджують спільне проживання (їх задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) збігається із задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) їх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або здійснення догляду за своїми батьками чи батьками дружини (чоловіка), що підтверджується актом встановлення факту здійснення догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд.

Згідно обставин справи, 15 червня 2025 р. з метою перетину державного кордону України, позивач, разом із своєю матір`ю ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи, уповноваженій особі були надані для перевірки: т громадянина для виїзду за кордон серії НОМЕР_5 від 31.01.2018 року, військово-обліковий документ № року, свідоцтво про народження НОМЕР_6 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_7 від 08.05.2023 року на ім`я ОСОБА_2 (мати громадянина ОСОБА_1 ), пенсійне посвідчення серії НОМЕР_8 від 04.02.2020 року на ім`я ОСОБА_2 , довідка до акту огляду МСЕК № 430289 від 01.11.2019 року, витяг з реєстру територіальної громади №2025/, свідоцтво про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 30.11.2006 року, довідку про надання відстрочки на п. 13 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Недоліків (зауважень) до вказаних документів відповідачем не виявлено, що підтверджено ним і у судовому засіданні.

Отже, за таких обставин, суд погоджується з доводами позову про те, що позивачем на підтвердження свого права перетину державного кордону України в умовах введення воєнного стану на підставі абзацу 4 пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.1995 року №57, було надано усі необхідні документи, що підтверджували родинні зв`язки між позивачем та ОСОБА_9 , її інвалідність 2 групи, їх спільне зареєстроване місце проживання.

Враховуючи викладене, відповідачем безпідставно було відмовлено позивачу у перетині державного кордону України.

Щодо підстав, зазначених в оскаржуваному рішенні, а саме: «порушення правил попереднього супроводу», то такі не ґрунтуються на законі.

Суд зауважує, що наявність у відповідача інформації про те, що до України не повернулася інша особа, яка раніше супроводжувала ОСОБА_9 як особу з інвалідністю ІІ групи, не може слугувати правовою підставою для відмови саме позивачу в перетинанні державного кордону України за наявності в останнього на те підстав, визначених абзацом 4 пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.1995 року №57.

Так, дійсно згідно абзацу 13 пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.1995 року №57, громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, зазначені в абзацах третьому - сьомому, дев`ятому і десятому цього пункту, які супроводжували осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, осіб, які потребують постійного догляду, чи дітей, визначених пунктом 2-2 цих Правил, для виїзду за межі України, зобов`язані повернутися в Україну не пізніше повернення на територію України осіб, яких вони супроводжували.

Відповідальність за указані вище дії щодо неповернення має нести саме особа, яка відповідно до наведених вище положень зобов`язана була повернутися в Україну не пізніше повернення на територію України ОСОБА_2 , а не позивач.

Щодо тверджень у відзиві про те, що підставою для прийняття Рішення про відмову у перетинанні державного кордону України від 15 червня 2025 року було не надання позивачем документів (при цьому, конкретний перелік яких не наведено), то такі суд оцінює критично, адже, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, указане не слугувало підставою для його прийняття.

Як уже зазначено вище, відповідно до змісту статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль» рішення уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону про відмову громадянину у праві перетину кордону в кожному випадку повинно бути обґрунтованим, із зазначенням конкретних причин відмови.

Між тим, в спірному рішенні не зазначено жодної правової підстави для відмови у перетині державного кордону на виїзд з України позивачем, а така підстава як «порушення правил попереднього супроводу» не ґрунтується на законі.

З огляду на викладене у своїй сукупності, перевіряючи спірне рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність його критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що при його прийнятті відповідач діяв не на підставі законодавства, яке регулює спірні відносини; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого виду рішень; упереджено; недобросовісно й нерозсудливо.

Також суд зазначає, що позивач, який супроводжував свою матір особу з інвалідністю ІІ групи, надавши усі необхідні документи згідно вимог абзацу 4 пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.1995 року №57, мав правомірні очікування на перетин державного кордону України.

Так, поняття «легітимні очікування», головним чином походять від англійського терміну «legitimate expectations» як розумні, небезпідставні або обґрунтовані очікування. У юридичній практиці зазначений термін також має такі альтернативні назви як правомірні, законні, розумні або виправдані сподівання.

Принцип легітимних очікувань широко застосовується у судовій практиці та ґрунтується і на низці конституційних положень, зокрема щодо права на законних підставах вільно залишати територію України.

Реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни правової основи у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими.

Принцип легітимних очікувань властивий, головним чином, для публічно-правових спорів, що вирішуються адміністративними судами, оскільки у сукупності з принципами правової визначеності та належного урядування створює надійну основу для гарантування реалізації в Україні основної ідеї/мети системи адміністративних судів, а саме, захисти «малої людини» від «великої держави», в особі її багаточисленних суб`єктів владних повноважень, які наділені множинністю повноважень та низкою механізмів владного примусу.

Відповідно до частини другої статі 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За змістом судової практики Європейського суду з прав людини захист законних сподівань (очікувань) є одним з аспектів правової визначеності, при цьому державні органи повинні дотримуватися принципу належного урядування (рішення ЄСПЛ «Суханов та Ільченко проти України», «Рисовський проти України», «Лелас проти Хорватії», «Копецький проти Словаччини» тощо).

Принцип захисту законних очікувань та принцип правової визначеності є невід`ємними елементами правової держави та принципу верховенства права.

Отже, за встановлених у цій справі обставин та враховуючи наведені вище норми, суд вважає, що прийняте відповідачем спірне рішення є протиправним, та, як наслідок, підлягає скасуванню, а позовні вимоги - задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цьогоКодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, сума судового збору сплачена позивачем при поданні позовної заяви підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 5, 19, 77, 90, 139, 243, 246, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати Рішення про відмову в перетинанні державного кордону України НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_3 ) від 15.06.2025 року громадянину України ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

3. Стягнути з НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_3 ) (код ЄДРПОУ: НОМЕР_17 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 968,96 грн. (дев`ятсот шістдесят вісім гривень дев`яносто шість копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяД.В. Іванчулинець