Справа № 120/1777/25
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 листопада 2025 р. Справа № 120/1777/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Поліщук І.М., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю наказу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області №76-к/тр від 11.04.2023 "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Ухвалою від 17.02.2025 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений судом строк представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив щодо задоволення даного позову. Обґрунтовуючи поданий відзив відповідач зазначив, що Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 № 1442 вирішено питання припинення ФСС України та управлінь виконавчої дирекції ФСС України", зокрема: утворено комісію з реорганізації ФСС України та комісію з реорганізації управлінь виконавчої дирекції ФСС України. Наказом голови комісії з реорганізації ФСС України від 16.01.2023 № 9-ОД "Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції ФСС", на виконання пункту 2 розділу VII Закону № 1105 та Постанови №1442, керуючись вимогами закону та в межах повноважень, прийнято рішення про скорочення штату та всієї чисельності працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції ФСС України та управлінь виконавчої дирекції ФСС України в областях та м. Києві з 18.04.2023. Прийнявши рішення про припинення ФСС України, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників ФСС України, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби у Пенсійному фонді чи його територіальних управліннях. В силу положень пунктів 1 і 2 частини першої статті 41 Закону №889 без обов`язкового проведення конкурсу переведений може бути лише державний службовець. Закон № 889 визначає поняття рівнозначної посади, як посади державної служби, що належать до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу. Натомість, КЗпП України такого поняття як рівнозначна посада не містить. Таким чином, законодавством не передбачено переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в новоутвореному державному органі. За таких умов, вважає, що переведення працівників ФСС України на посади державної служби у Пенсійному фонді чи його територіальних управліннях суперечить Закону №889.

17.03.2025 позивачем подано відповідь на відзив, у якій вона підтримала позовні вимоги в повному обсязі.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що позивач з 20.01.2003 обіймала посаду головного спеціаліста по виконанню робіт щодо прийому та складанню бюджетних заявок ФСС від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Вінницькій області.

31.07.2017 року була переведена на посаду головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку та консолідованої звітності управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області.

Наказом голови комісії з реорганізації ФСС України від 16.01.2023 № 9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції ФСС України та працівників управлінь виконавчої дирекції ФСС" на виконання п. 2 розділу VІІ Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 № 1442 "Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України", керуючись ч. 4 ст. 105 ЦК України, статтями 49-2,49-4 КЗпП України та ст. 5 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", вирішено скоротити весь штат та всю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції ФСС України та управлінь виконавчої дирекції ФСС України в областях та м. Києві, з 18.04.2023.

19.01.2023 року позивача було попереджено про наступне звільнення з 18.04.2023 року у зв`язку із скороченням чисельності штату у зв`язку з реорганізацією шляхом приєднання Фонду до Пенсійного фонду України з 01.01.2023.

Наказом Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №75 від 11.04.2023 позивача було звільнено з 18.04.2023 з посади спеціаліста відділу страхових виплат та матеріального забезпечення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю позивача з 17.04.2023 ФСС прийнято наказ від 18.04.2023 №144, яким внесено зміни до наказу від 11.04.2023 № 76, в частині дати звільнення, а саме зазначено звільнити у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності.

Наказом від 01.05.2023 року № 226 позивача звільнено з 01.05.2023 з посади спеціаліста відділу страхових виплат та матеріального забезпечення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Не погоджуючись з наказом про звільнення та вважаючи протиправними дії відповідача щодо не переведення позивача у зв`язку з реорганізацією юридичної особи на аналогічну або подібну за функціональним призначенням посаду Пенсійного фонду України, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України зокрема передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Як установлено частиною шостою статті 36 КЗпП України, у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини шостої статті 40 КЗпП України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.

Згідно з частинами другою 4 статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті (зокрема у разі ліквідації, реорганізації), допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктами 5 і 13 частини першої цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці (крім звільнення за пунктом 13 частини першої цієї статті). Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Положення статей 42,42-1і49-2цього Кодексу не поширюються на звільнення за пунктом 13 частини першої цієї статті.

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Відповідно до частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Верховний Суд у постанові від 05.10.2020 у справі №451/1028/18 зазначив, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Пунктом 2 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 № 1105 (далі - Закон №1105) визначено припинити ФCC України та управління виконавчої дирекції, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01.01.2023. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками ФCC України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції ФCC та їх відділень. Кабінету Міністрів України у встановленому порядку вжити заходів, що випливають із цього Закону.

На виконання пункту 2 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1105 Кабінетом Міністрів України 27.12.2022 було прийнято Постанову №1442 "Питання припинення ФСС України та управлінь виконавчої дирекції ФСС я України".

Згідно пункту 1 вищезгаданої Постанови, Кабінет Міністрів України вирішив припинити з 01.01.2023, реорганізувавши шляхом приєднання до Пенсійного фонду України: ФCC України, управління виконавчої дирекції ФСС України в областях та м. Києві, у т.ч. управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області.

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення де єдиного державного реєстру запису про її припинення.

З урахуванням наведених приписів постановою Кабінету Міністрів України №1442 припинено з 01.01.2023, реорганізувавши шляхом приєднання до Пенсійного фонду України: ФCC України; управління виконавчої дирекції ФCC України в областях та у м. Києві; утворено комісію з реорганізації ФCC України та комісії з реорганізації управлінь виконавчої дирекції ФCC України в областях та у м. Києві.

Пунктом 6 цієї Постанови встановлено, що до голови комісії з реорганізації ФCC та голів комісій з реорганізації управлінь виконавчої дирекції ФCC переходять повноваження щодо управління справами ФCC та управлінь виконавчої дирекції ФCC на період до завершення їх реорганізації.

У пункті 7 Постанови №1442 голову комісії з реорганізації ФCC та голів комісій з реорганізації управлінь виконавчої дирекції ФCC зобов`язано здійснити заходи з припинення ФCC та управлінь виконавчої дирекції ФCC у чотиримісячний строк з дня набрання чинності Законом №2620-IX.

Судом установлено, що на виконання пункту 2 Розділу VII Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 № 1442 «Питання припинення ФCC України та управлінь виконавчої дирекції ФCC України», 16.01.2023 головою комісії з реорганізації ФCC України видано наказ №9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції ФCC України та працівників управлінь виконавчої дирекції ФCC України», пунктом 1 якого передбачено скоротити штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції ФCC України в областях та м. Києві, з 18.04.2023.

11.04.2023 року головою комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції ФCC України у Вінницькій області видано наказ від 11.04.2025 № 76-к/тр "Про звільнення ОСОБА_1 ", наказ від 18.04.2023 № 144-к/тр "Про внесення змін до наказу від 11.04.2023 №76-к/тр "Про звільнення ОСОБА_1 " та Головним управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 01.05.2023 №266-О "Про дату звільнення ОСОБА_1 ," якими позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу страхових виплат та матеріального забезпечення управління виконавчої дирекції ФCC України у Вінницькій області у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до п. 1.6. статуту ФCC України затвердженого постановою правління ФСС України від 03.04.2015 № 8 Про затвердження Статуту ФСС України (із змінами та доповненнями) Управління ФСС здійснюється на паритетній основі державою, представниками застрахованих осіб і роботодавців.

Безпосереднє управління ФCC здійснюють його правління та виконавча дирекція.

Робочими органами виконавчої дирекції ФCC є її управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що створюються за рішенням правління Фонду на підставі затвердженої ним структури органів ФCC.

Відповідно до статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Частиною другою статті 65 Господарського кодексу України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

Відповідно до абз. 7, пп. 4.9.9, п. 4.9. статуту ФCC України затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 03.04.2015 № 8 Про затвердження Статуту ФCC Правління Фонду затверджує структуру органів ФCC, граничну чисельність працівників, схеми їх посадових окладів, видатки на адміністративно-господарські витрати ФCC (за погодженням із центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення).

Згідно абз. 3, 4, п. 7.4. статуту ФCC України затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 03.04.2015 № 8 Про затвердження Статуту ФCC - Директор виконавчої дирекції Фонду затверджує штатний розпис виконавчої дирекції ФCC, штатні розписи управлінь виконавчої дирекції ФCC в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Штатні розписи відділень виконавчої дирекції ФCC в районах і містах обласного значення затверджуються начальниками відповідних управлінь виконавчої дирекції Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, за поданням начальника відповідного відділення виконавчої дирекції Фонду в районах і містах обласного значення та за погодженням з директором виконавчої дирекції Фонду.

Штатний розпис документ, що визначає структуру штатного складу працівників підприємства (установи, організації), найменування професій (посад), чисельність персоналу й оклади для кожної професії (посади).

Форма штатного розпису затверджена наказом Міністерства фінансів України від 28.01.2002 № 57. Відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 28.01.2002 №57 у штатному розписі вказують: № з/п структурного підрозділу. Посади окремо у штатному розділі не нумерують; назву структурного підрозділу відповідно до затвердженої структури підприємства; назву посади та код відповідно до Класифікатора професій; кількість штатних посад за кожною посадою окремо або за групою штатних одиниць.

Постановою Правління ФCC України № 50 від 10.10.2017 (із змінами та доповненнями), а саме згідно пп. 1.1., та пп. 1.2., п. 1 цієї постанови затверджено та введено в дію структуру робочих органів виконавчої дирекції ФCC України (згідно з додатком 1 до цієї постанови), Структуру виконавчої дирекції ФCC України (згідно з додатком 1 до цієї постанови). Виконавчій дирекції ФCC відповідно до пп. 2.1.1. та 2.1.2., п. 2 постанови Правління ФCC України № 50 від 10.10.2017 (із змінами та доповненнями) затвердити - штатний розпис виконавчої дирекції ФCC відповідно до затвердженої структури та граничної чисельності працівників виконавчої дирекції ФCC, штатні розписи управлінь виконавчої дирекції ФCC України в областях та місті Києві відповідно до затвердженої структури та граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції ФCC.

Таким чином, штатні розписи Виконавчої дирекції ФCC України, управлінь виконавчої дирекції Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, а також штатні розписи відділень виконавчої дирекції ФCC в районах і містах обласного значення затверджуються начальниками відповідних управлінь виконавчої дирекції ФCC в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, складаються на підставі структури та в межах граничної чисельності затвердженої Правлінням ФCC України.

Абзацом 2, п. 6 Постанови № 1442 установлено, що до голови комісії з реорганізації ФCC та голів комісій з реорганізації управлінь виконавчої дирекції ФCC переходять повноваження щодо управління справами ФCC та управлінь виконавчої дирекції ФCC на період до завершення їх реорганізації.

Відтак, наказ від 16.01.2023 №9-ОД прийнятий головою комісії з реорганізації ФCC України Бахматським О.О. в межах його законних повноважень.

Частиною 2 ст. 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною 3 ст. 36 КЗпП України передбачено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Приписами ч. 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 передбачено, що суди, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України повинні з`ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджений він за два місяці про наступне вивільнення.

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП України).

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Тобто, звільнення, у зв`язку з реорганізацією, може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. В іншому випадку - дія трудового договору працівника продовжується.

З 01.01.2023 набрав чинності Закон України від 21.09.2022 № 2620-ІХ року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 2620), яким Закон України від 23.09.1999 № 1105- XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1105) викладено в новій редакції.

Пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105 (в редакції Закону № 2620, що діє з 01.01.2023) передбачено припинити ФCC України та управління виконавчої дирекції ФCC реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01.01.2023. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками ФCC України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції ФCC та їх відділень.

Таким чином, законодавцем в особі Верховної Ради України прийнято рішення про припинення ФСС України, а тому, як наслідок, виникли законні підстави для проведення заходів з реорганізації ФСС України.

Вказане рішення є чинним та у встановленому порядку неконституційним не визнавалося.

Пунктом 12 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105 Верховна Рада України зобов`язала Кабінет Міністрів України: забезпечити передачу коштів Фонду соціального страхування України до Пенсійного фонду України; привести нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом; забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону; забезпечити набрання чинності нормативно-правовими актами, зазначеними у підпунктах 2-4 цього пункту, одночасно з набранням чинності цим Законом тощо.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 № 1442 "Питання припинення ФCC та управлінь виконавчої дирекції ФCC України", зокрема: утворено комісію з реорганізації ФСС України та комісію з реорганізації управлінь виконавчої дирекції ФСС України; установлено, що до голови комісії з реорганізації ФCC та голів комісій з реорганізації управлінь ВД ФСС України переходять повноваження щодо управління справами ФCC та управлінь ВД ФСС України на період до завершення їх реорганізації; зобов`язано голову комісії з реорганізації ФCC та голів комісій з реорганізації управлінь ВД ФСС України здійснити заходи з припинення ФCC та управлінь ВД ФСС України у чотиримісячний строк з дня набрання чинності Законом № 2620.

На виконання п. 2 Розділу VII Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 № 1442 "Питання припинення ФCC України та управлінь виконавчої дирекції ФCC України", видано наказ комісії з реорганізації ФCC України № 9-ОД від 16.01.2023 "Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції ФCC України та працівників управлінь виконавчої дирекції ФCC України", пунктом 1 якого передбачено скоротити увесь штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції ФCC та управлінь виконавчої дирекції ФCC України в областях та м. Києві, з 18.04.2023.

19.01.2023 року позивачку повідомлено про наступне звільнення 18.04.2023 на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

11.04.2023 року головою комісії з реорганізації Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області видало наказ 11.04.2023 № 76-к/тр "Про звільнення ОСОБА_1 " з посади головного спеціаліста відділу страхових виплат та забезпечення Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області області у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Підстава: попередження від 19.01.2023.

У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю позивача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області видало наказ 18.04.2023 № 114-к/тр "Про внесення змін до наказу 11.04.2023 № 76-к/тр "Про звільнення ОСОБА_1 ", яким змінено дату звільнення, а саме зазначено звільнити з посади головного спеціаліста відділу страхових виплат та забезпечення Управлінням виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, відповідно до частини 1 статті 5 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".

Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області прийнято наказ від 01.05.2023 №266-о "Про дату звільнення ОСОБА_1 ", яким визначено вважати головного спеціаліста відділу страхових виплат та забезпечення Управлінням виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області такаю, що звільнена у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, 01.05.2023 року.

Відповідно до ч. 6 ст. 36 КЗпП України у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділенні, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

Таким чином, суд приходить до висновку, що спірний наказ про звільнення позивача видано саме у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, його положення не суперечать чинному законодавству.

Також, суд вважає, що оскільки позивач була за два місяці попереджена про наступне вивільнення та про те, що інша робота у виконавчій дирекції ФCC України їй не пропонується, оскільки скороченню підлягає увесь штат та чисельність працівників, тобто відбулося скорочення і посади, яку обіймала позивач, то звільнення позивача із займаної посади відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства України.

Разом із тим суд вважає за доцільне зазначити з приводу посилання позивача на положення пункту 3 статті 184 КзПП України.

Як видно з матеріалів справи позивач є матір`ю двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 26.10.2011 року та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 09.07.2025 року.

Шлюб із чоловіком ОСОБА_4 і позивачкою розірвано відповідно до рішення Вінницького міського суду від 29.01.2019 року.

Частиною 3 статті 184 КЗпП України встановлено гарантії для окремих категорій працівників, а саме: заборону звільнення, зокрема, одиноких матерів та передбачено обов`язкове працевлаштування у випадках її звільнення. Невиконання підприємством (установою, організацією), яке провело звільнення, обов`язку по працевлаштуванню протягом трьох місяців є підставою для покладення на нього відповідно до частини другої статті 232 КЗпП України обов`язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівник, а не про поновлення на попередній роботі. Оскільки згідно з статтею 235 зазначеного КЗПП підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав, то у разі невиконання власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом протягом трьох місяців обов`язку по працевлаштуванню звільненого працівника за пунктом 2 статті 36 КЗпП України, зокрема одиноких матерів, за заявою такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання зобов`язання по працевлаштуванню.

Разом із тим у позовній заяві позивач не заявила позовних вимог про виконання відповідачем зобов`язання по працевлаштуванню.

Щодо стосується вимоги позивача про поновлення її на іншій рівнозначній посаді у Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області, суд зазначає наступне.

За приписами частин 1, 2 статті 4 Закону №1105-XIV встановлено, що ФСС України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом. ФСС є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону №1105-XIV(у редакції з 01.01.2023) передбачено, що уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку (далі - уповноважений орган управління) є Пенсійний фонд України.

Правові основи організації та діяльності Пенсійного фонду України визначаються, зокрема, Законом України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 №280.

Пунктами 1, 14 Положення про Пенсійний фонд України визначено, що Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Пенсійний фонд України є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства та уповноважених банках.

Відповідно до пункту 12 розділу XV Закону №1058-IVуперіод до перетворення в неприбуткову самоврядну організацію Пенсійний фонд функціонує як центральний орган виконавчої влади на підставі норм цього Закону (крім норм, зазначених в абзаці шостому пункту 1 цього розділу) та Положення про Пенсійний фонд України; на працівників Пенсійного фонду та його територіальних органів, які здійснюють повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань i функцій Пенсійного фонду, поширюється дія Закону України "Про державну службу".

Суд також враховує і те, що часткове правонаступництво, зокрема публічне правонаступництво, є окремим, особливим видом правонаступництва, під яким розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому.

Верховний Суд у постанові від 11.02.2021 у справі №826/9815/18 виходив із специфіки публічно-правових відносин, а саме тієї обставини, що повноваження відповідних державних органів не є статичними i можуть передаватись від одного органу до іншого у випадку зміни законодавства. Суд наголосив, що такий перехід може не збігатися у часі з юридичним припиненням суб`єкта владних повноважень унаслідок реорганізації чи ліквідації.

Також і у постанові від 09.12.2024 у справі №712/4776/23 Об`єднана палата Верховного Суду виклала правовий висновок, за змістом якого внаслідок реорганізації ФСС та Управління шляхом приєднання до Пенсійного фонду України відбулося специфічне правонаступництво, за якого згідно з ухваленим Верховною Радою України Законом №2620-ІХ ФСС як юридична особа приватного права припинився, однак його повноваження, що сфери загальнообов`язкового державного соціального страхування, набув Пенсійний фонд України як юридична особа публічного права та центральний орган виконавчої влади, що також був наділений функціями у сфері загальнообов`язкового державного страхування (пенсійне страхування).

Внаслідок передачі Пенсійному фонду України та його територіальним органам функцій ФСС України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень з 01.01.2023 виникло специфічне публічне правонаступництво, тобто передання адміністративної компетенції одного суб`єкта приватного права до іншого суб`єкта публічного права внаслідок припинення виконання першим суб`єктом покладеної на нього функції. За часткового правонаступництва від одного до іншого суб`єкта переходять лише окремі права i обов`язки.

При цьому, повне (універсальне) правонаступництво передбачає перехід до правонаступника усіх прав i обов`язків (у тому числі майнових) того суб`єкта, якому вони належали раніше. Це має місце, зокрема, у разі припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення). Підстави для повного (універсального) правонаступництва виникають з моменту державної реєстрації припинення юридичної особи, що реорганізується.

В такому випадку при вирішенні трудового спору слід дотримуватись балансу загальних норм трудового права та спеціальних норм права, які регламентують порядок прийняття та проходження публічної служби.

Обов`язок щодо застосування норм спеціального законодавства неодноразово був предметом розгляду у Верховному Суді. Зокрема, Верховний Суд у постанові від 29.03.2023 у справі №380/6745/21 зазначив, що за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби регулює Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII. Цим Законом визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави i суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 21 Закону № 889-VIII вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина Україна на посаду державної служби за результатами конкурсу. Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

Прийнявши рішення про припинення ФСС України, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників ФСС України, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях.

За таких умов, переведення працівників ФСС України на посади державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях суперечить Закону № 889-VIII.

В силу положень п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 41 Закону № 889-VIII без обов`язкового проведення конкурсу переведений може бути лише державний службовець: на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенню суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Поняття рівнозначна посада закріплено на законодавчому рівні та визначено у пункті шостому частини 1 статті 2 Закону 889-VIII, згідно якого, це посада державної служби, що належить до однієї під категорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

Отже, саме Закон 889-VIII визначає поняття рівнозначної посади, як посади державної служби, що належать до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.

Натомість, КЗпП України такого поняття як рівнозначна посада не містить.

Розмежування сфер застосування принципів та норм публічного i приватного права є одним із ключових принципів, який реалізовано шляхом регламентування Законом України "Про державну службу" усіх питань вступу, проходження та припинення державної служби (зокрема, оформлення прийняття на службу та звільнення, надання відпусток, встановлення соціальних гарантій тощо).

Необхідність розрізнення у законі проходження державної служби та звичайної трудової діяльності зумовлена тим, що державні службовці, виконуючи завдання i функцій держави, мають особливий статус, забезпечують права та свободи громадян, захист публічного інтересу.

А оскільки штат працівників апарату Пенсійного фонду України та територіальних органів складають посади державної служби (посади, які безпосередньо пов`язані з виконанням завдань i функцій Пенсійного фонду), то умови призначення (переведення) на такі посади визначаються Законом №889-VIII, тобто для їх зайняття кандидат повинен відповідати вимогам Закону №889-VIII.

На відміну від посад працівників Пенсійного фонду посади працівників ФСС України не належали до посад державної служби.

За таких умов переведення працівників ФСС України на посади державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях суперечило б Закону №889-VIII.

При вирішенні цього спору суд також враховує, що частиною 5 статті 10 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 №389-VIII визначено, що у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад.

Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування.

А отже, аналіз наведеної норми свідчить про те, що спрощення процедури прийняття на посади державної служби під час воєнного стану, не свідчить про можливість прямого переведення на посаду державної служби з ігноруванням інших вимог у зазначеній вище нормі закону.

Відповідно до абзацу третього частини 7 статті 10 Закону №389-VIII після припинення чи скасування воєнного стану, але не пізніше шести місяців з дня його припинення чи скасування, на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, посади керівників комунальних підприємств, установ, організацій, на які особи призначені відповідно до абзацу 1 частини п`ятої цієї статті, оголошується конкурс. Граничний строк перебування особи на посаді, на яку її призначено відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, становить 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану.

Відтак, вказана норма передбачає саме призначення на посаду державної служби, яке з урахуванням абзацу 3 частини 7 статті 10 є строковим. Зазначена норма не врегульовує умови та порядок переведення працівників підприємств (установ, організацій), що ліквідуються (припиняються) на посади державної служби.

Таким чином, із аналізу вищенаведеного чинного законодавства України слідує, що його положеннями переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в новоутвореному державному органі, не передбачено.

Враховуючи наведене, законодавством не передбачено переведення працівника посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в державному органі.

З огляду на зазначене вище суд вважає вимоги позивача на поновлення на іншій рівнозначній посаді в Пенсійному фонді України, оскільки відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються саме Законом № 889-VIII, якщо інше не передбачено цим же законом (ч. 2 ст. 5 Закону № 889-VIII), тобто, для їх зайняття посад державної служби кандидат повинен відповідати вимогам викладеним в Законі України "Про державну службу".

Відповідно до вказаних положень забороняється звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи роботодавця не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Окрім того, зайняття посади державної служби вимагає від особи не лише проходження особливого відбору, а ще й відповідність, встановленим законом критеріям, та згоду з обмеженнями, зокрема, щодо зайняття певними видами діяльності, поведінки та способу життя, на, що кандидат погоджується надаючи відповідну заяву.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість основних доводів сторін, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач: Пенсійний фонд України (вул. Бастіонна, 9, м. Київ, )

Повний текст рішення складено 17.11.2025.

Суддя Поліщук Ірина Миколаївна