Справа № 140/13581/24
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2025-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2025 рокуЛьвівСправа № 140/13581/24 пров. № А/857/8741/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Носа С.П.,

суддів Кухтея Р.В., Шевчук С.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу громадянина Корейської Народно-Демократичної Республіки ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року у справі №140/13581/24 за позовом громадянина Корейської Народно-Демократичної Республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, визнання протиправними дій,-

суддя у І інстанції Андрусенко О.О.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складення повного тексту рішення не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

21 листопада 2024 року громадянин Корейської Народно-Демократичної Республіки ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся через підсистему Електронний суд системи ЄСІТС у Волинський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС України), Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі Управління ДМС у Волинській області) про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 31.10.2024 №163-24 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання ДМС України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства; визнання протиправними дій Управління ДМС у Волинській області в частині нероз`яснення позивачу причин відмови та порядку оскарження рішення.

В обґрунтування позову зазначив, що ДМС України протиправно прийнято рішення від 31.10.2024 №163-24 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідач ДМС України не врахував, що позивач є громадянином Корейської Народно-Демократичної Республіки та через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через політичні переконання та побоювання ув`язнення в ситуаціях порушення прав людини не може повернутись в країну походження. При цьому зазначив, що у своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, він чітко зазначив, що не може повернутися до країни свого походження через переслідування за антиурядову діяльність, вказавши про свої опозиційні погляди до тоталітарної влади країни походження, також він надав численні докази на підтвердження таких обставин, однак такі не були взяті до уваги при прийнятті оскаржуваного рішення. Також ДМС України не поцікавився ситуацією у країні його походження, водночас згідно з інформацією, яка міститься у загальнодоступних засобах масової інформації, об`єктивно вбачається, що влада Корейської Народно-Демократичної Республіки не лише не здатна забезпечити його захист, а й сама є агентом переслідування. Також позивач вважає протиправними дії Управління ДМС у Волинській області в частині нероз`яснення йому причин відмови та порядку оскарження рішення.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року у задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який у своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення його позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що працівники відповідачів дослідили інформацію по країні-походження позивача формально. Вважає, що для позивача існує загроза політичних переслідувань та систематичного порушення прав людини. Позивач дійсно має об`єктивні причини побоюватися переслідувань та систематичного порушення прав людини.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ДМС України підтримала доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечила обґрунтованість апеляційних вимог та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Корейської Народно-Демократичної Республіки. За даними анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач у 2015 році нелегально прибув до України.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15.05.2023 у справі №725/3505/23 затримано громадянина Корейської Народно-Демократичної Республіки ОСОБА_1 з метою його ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, строком на 6 місяців із поміщення до Пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України (ПТПІ) ДМС України, с.Журавичі, Луцький район, Волинської області, починаючи з часу фактичного затримання, а саме з 18 год 40 хв 12.05.2023.

20.07.2023 через Волинський ПТПІ Лім Іл Ган звернувся до Управління ДМС у Волинській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Листом від 28.07.2023 Управління ДМС у Волинській області повернуло заяву позивача та подані ним документи без прийняття до розгляду.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28.11.2023 у справі №140/23778/23, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.03.2024, визнано протиправними дії Управління ДМС у Волинській області щодо відмови у прийнятті заяви громадянина Корейської Народно-Демократичної Республіки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Управління ДМС у Волинській області повторно розглянути заяву громадянина Корейської Народно-Демократичної Республіки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 20.07.2023, та за наслідками розгляду прийняти рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом.

17.05.2024 позивач подав до Управління ДМС у Волинській області заяву-анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

17.05.2024 позивачу видано довідку про звернення за захистом в Україні №013332.

06.06.2024 Управлінням ДМС у Волинській області прийнято наказ №49 Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Корейської Народно-Демократичної Республіки ОСОБА_1 , а 06.08.2024 наказ №64 Про продовження строку розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина КНДР ОСОБА_1 .

В порядку проведення процедури визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з позивачем проведено також співбесіди, про що свідчить протоколи співбесіди №1 від 03.06.2024, №2 від 11.07.2024.

За результатами розгляду особової справи громадянина Корейської Народно-Демократичної Республіки ОСОБА_1 , на підставі отриманої його заяви від 17.05.2024, проведених співбесід із заявником 03.06.2024 та 11.07.2024, комплексного та системного вивчення наданих ним документів, інших матеріалів, а також інформації по країні його походження, посадова особа Управління ДМС у Волинській області підготувала висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06.09.2024. У зазначеному висновку зазначено, що доцільно рекомендувати ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Корейської Народно-Демократичної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

31.10.2024 ДМС України прийнято рішення №163-24 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Корейської Народно-Демократичної Республіки ОСОБА_1 .

Повідомленням від 14.11.2024 № 1 Управління ДМС у Волинській області проінформовано позивача про те, що відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні; підстава рішення ДМС України від 31.10.2024 №163-24. Також позивачу роз`яснено що відповідно до статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» він має право оскаржити вказане рішення, звернувшись до суду, в установленому законом порядку.

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні регламентовано Законом України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон № 3671-VI).

За визначеннями, наведеними в частині першій статті 1 Закону № 3671-VI:

Біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань (пункт 1);

додатковий захист форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті (пункт 4);

заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заява-анкета встановленого зразка, в якій іноземець або особа без громадянства просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням та обґрунтуванням однієї з підстав для такого визнання, зазначених у пунктах 1 і 13 частини першої цієї статті (пункт 8);

особа, яка потребує додаткового захисту, особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13).

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту установлений статтею 5 Закону № 3671-VI, відповідно до частини першої якої, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України (частина п`ята статті 5 указаного Закону).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (частина шоста статті 5 указаного Закону).

Умови, за яких особа не визнається біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту наведені у статті 6 Закону № 3671-VI, за змістом частини першої якої, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, особа, яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; ; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; .

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року (далі Конвенція) і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації та статусу громадян третіх країн або осіб без громадянства як біженців або осіб, які взагалі потребують міжнародного захисту та змісту наданого захисту» які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, в разі якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Директива Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року у статті 15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: (А) смертної кари; (В) катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та (С) серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.

У справі, що розглядається, позивач наполягає на існуванні обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань (пункт 2 Конвенції) і це переслідування пов`язане з його політичними поглядами (підпункт «д» пункту 3 Конвенції).

Разом з тим, одним із визначальних критеріїв під час установлення статусу біженця є наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Цей критерій має комплексний характер, оскільки включає суб`єктивну та об`єктивну сторони.

Так, суб`єктивна сторона полягає у внутрішньому переконанні особи щодо існування загрози її життю, свободі чи безпеці у країні походження. Такі побоювання є результатом психологічної оцінки ситуації, що склалася навколо неї, і саме під їхнім впливом особа приймає рішення залишити державу. З огляду на це, при вирішенні спору про надання статусу біженця ретельному дослідженню підлягає суб`єктивне сприйняття заявником небезпеки та мотиви його виїзду.

Об`єктивна сторона пов`язана з фактичним підтвердженням наявності ризику переслідування. Вона полягає у наданні доказів, що свідчать про реальність побоювань, зокрема документів, свідчень, офіційних звітів чи інших відомостей, які доводять наявність обставин, здатних створити реальну загрозу для особи у разі її повернення до країни походження. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи (зокрема, протоколом співбесіди від 03 червня 2024 року) позивачем не наведено конкретних фактів дискримінаційного ставлення до нього, яке б могло бути кваліфіковане як переслідування за ознаками політичних переконань. Навпаки під час співбесіди позивач зазначив, що на мітинги чи інші заходи, спрямовані проти влади у Північній Кореї, будучи за кордоном не ходив, коментарі проти влади у мережі Інтернет не писав, жодних коментарів не давав. Також жодних дій проти влади у Північній Кореї не вчиняв, за ознаками раси, громадянства, національності чи політичних мотивів не переслідувався (а.с. 87-88).

Наведене свідчить про відсутність з боку заявника достатнього обґрунтування власного суб`єктивного сприйняття небезпеки та мотивів виїзду з країни громадянської належності.

Виходячи з наведеного апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту на території України, через наявність ознак, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, відтак рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу громадянина Корейської Народно-Демократичної Республіки ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року у справі №140/13581/24 за позовом громадянина Корейської Народно-Демократичної Республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, визнання протиправними дій - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді Р. В. Кухтей
С. М. Шевчук