Справа № 161/13880/25
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2025-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 рокуЛьвівСправа № 161/13880/25 пров. № А/857/33408/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Гуляка В.В., Ільчишин Н.В.,

при секретарі судового засідання: Рибачуку А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 липня 2025 року у справі №161/13880/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради про визнання протиправною та скасування постанови,-

головуючий суддя першої інстанції Гринь О.М., час ухвалення в порядку спрощеного позовного провадження, місце ухвалення м. Луцьк, дата складання повного тексту 24.07.2025

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради про визнання протиправною та скасування постанови від 05 липня 2025 року серії MVA №2517040 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП.

В обґрунтування підстав позову позивач посилається на те, що в її діях відсутній склад правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, оскільки її автомобіль був припаркований з дотриманням приписів п.15.10 «в» ПДР.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області позов задоволено. Скасовано постанову Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради від 05 липня 2025 року серії MVA №2517040, а провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.122 КУпАП закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП, а саме у зв`язку з відсутністю складу правопорушення. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга.

Апелянт зазначає, що частина 1 статті 122 КУпАП прямо передбачає адміністративну відповідальність за порушення правил зупинки та стоянки, у тому числі - заборони руху тротуарами чи пішохідними доріжками.

Параграф 15 Правил дорожнього руху містить чітке регулювання порядку зупинки і стоянки транспортних засобів із метою забезпечення безпеки дорожнього руху, захисту прав пішоходів та уникнення перешкод для інших учасників руху. Так, згідно з п. 15.1 ПДР, зупинка і стоянка на дорозі допускаються виключно в спеціально визначених місцях, позначених відповідними дорожніми знаками (наприклад, знаками 5.42.1 «Місце для стоянки», 5.43 «Зона стоянки») або на узбіччі.

Особливі умови для стоянки на тротуарах закріплені у пунктах 15.6 та 15.10 ПДР. Згідно з п. 15.6, стоянка на тротуарах дозволяється лише у місцях, позначених знаками 5.42.1 або 5.43 разом із відповідними табличками (7.6.2- 7.6.6), які визначають спосіб розміщення автомобіля.

Пункт 15.10 «б» ПДР чітко забороняє стоянку на тротуарах, окрім випадків, де це прямо дозволено дорожніми знаками з відповідними табличками. А підпункт «в» пункту 15.10 лише допускає можливість стоянки легкових автомобілів та мотоциклів на краю тротуару, за умови залишення щонайменше 2 метрів для вільного проходу пішоходів. Таким чином, водій має право зупинити транспортний засіб на тротуарі лише за одночасного виконання усіх перелічених умов. Порушення хоча б однієї з них тягне за собою кваліфікацію дій як адміністративне правопорушення.

З наданих додаткових фото з місця події вбачається, що: транспортні засоби розміщені повністю всіма колесами на тротуарі, а не на його краю; залишеного простору для пішоходів менше 2 метрів; відсутні дорожні знаки та таблички, які б дозволяли стоянку на тротуарі відповідно до п. 15.6 ПДР, зокрема, відсутній знак у поєднанні з табличкою 7.6.5, що визначає спосіб постановки транспортного засобу.

Враховуючи викладене, очевидним є те, що рішення суду першої інстанції не відповідає дійсним обставинам справи та є необґрунтованим. Судом не було належним чином досліджено матеріали справи, не надано оцінки доказам, що підтверджують факт порушення, зокрема фотофіксації, яка є належним і допустимим доказом згідно з КУпАП.

З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач правом подання відзиву не скористався.

У судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач в судове засідання не прибув, хоча належним чином був повідомлений про дату судового засідання.

Відповідно до статті 268 КАС України, у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-1, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки до електронного кабінету, а за його відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.

Суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку апеляційного оскарження з повідомленням учасників справи (ч.5 ст. 286 КАС України).

З врахуванням вищенаведеного, та у відповідності до ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що дана категорія справ віднесена до термінових, розгляд яких здійснюється у десятиденний строк.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Суд встановив та з матеріалів справи слідує, що 05 липня 2025 року інспектором з паркування Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради Марачем Анатолієм Олександровичем винесена постанова серії MVA №2517040, у якій вказано, що особа, яка керувала транспортним засобом Renault Megane, НОМЕР_1 , 04 липня 2025 року о 13 год. 45 хв. за адресою м. Луцьк, пр. Волі, буд.19, порушила правила стоянки, а саме здійснила стоянку транспортного засобу на тротуарі у місці, яке не позначено відповідними дорожніми знаками з табличками, чим порушила п.15.10 «б» ПДР. У зв`язку з вищенаведеним, ОСОБА_1 , як власника транспортного засобу, визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн.

Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що судом встановлений факт відсутності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП.

Проте апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції невірними з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 №3353-XII (далі - Закон №3353-XII) Учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів. Учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Юридичні та фізичні особи, винні в порушенні законодавства про дорожній рух, відповідних правил, нормативів і стандартів, несуть відповідальність згідно з законодавством України (стаття 53 Закону №3353-XII).

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - Правила дорожнього руху).

Положеннями статті 245 КУпАП передбачено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Пунктом 1.9. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.01.2001 року № 1306 (далі ПДР України) передбачено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п.п. «б» п. 15.10 ПДР України, забороняється стоянка транспортних засобів; на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками)

Підпунктом «в» п.15.10 ПДР України зазначено, що стоянка забороняється на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.

Відповідно до ч.1 ст.122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Положеннями ст.14-2 КУпАП передбачено, що адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів, що дають змогу здійснювати фотозйомку або відеозапис та функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.

Відповідно до оскаржуваної постанови, 05.07.2025 року інспектором з паркування Департаменту муніципальної варти винесено постанову MVA 2517040, в якій зафіксовано, що 04.07.2025 року о 13:45 год за адресою: м. Луцьк, проспект Волі, 19, особа, яка керувала автомобілем Renault Megane з державним номерним знаком НОМЕР_2 здійснила стоянку транспортного засобу на тротуарі у місці, яке не позначене відповідними дорожніми знаками табличками, чим порушила п.15.10 «б» Правил дорожнього руху України та ч.1 ст.122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Нормами ч.ч. 1-3 ст. 73 КАС України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1 279-8 цього Кодексу.

Колегія суддів апеляційного суду зауважує, що на підтвердження факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідачем до суду було надано фотознімки, відповідно до яких достовірно підтверджується факт здійснення парковки транспортного засобу марки Renault Megane з державним номерним знаком НОМЕР_2 04.07.2025 року о 13 год. 45 хв. за адресою м. Луцьк, пр. Волі, буд.19 на тротуарі, а також відсутність відповідних дорожніх знаків, встановлених з табличками, в зоні дії яких дозволено стоянку на тротуарі.

Отже, матеріали фотофіксації містять інформацію про обставини події та підтверджують скоєння позивачем адміністративного правопорушення та відповідно є належним доказом.

Щодо обґрунтувань судом першої інстанції дотримання позивачем пункту 15.10 «в» ПДР України, то апеляційний суд вважає таке безпідставним, з огляду на те, що при вирішенні спірних правовідносин, слід було застосувати правила, визначені параграфом 15 ПДР, з врахуванням особливостей застосування та інтерпретації правової норми.

Адміністративне стягнення застосоване до позивача за саме порушення п. 15.10 «б» ПДР, а не п.15.10 «в» ПДР, відтак слід було надавати оцінку діям позивача в контексті кваліфікації порушенням відповідачем.

Враховуючи наведені обставини справи, а також те, що згідно ПДР України зупинка і стоянка транспортних засобів дозволяється у спеціально відведених місцях, позначених дорожніми знаками 5.42.1 «Місце для стоянки», 5.43 «Зона стоянки» або на узбіччі, колегія суддів дійшла висновку про доведеність у спірних правовідносинах належними та допустимими доказами вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122КУпАП, а, відтак, про помилковість висновку суду першої інстанції про задоволення позову.

Перевіривши оскаржене позивачем рішення відповідача, апеляційний суд вважає, що таке відповідає критеріям, визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України, тому відсутні підстави для його скасування.

Вказані вище обставини є безсумнівною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позову з наведених вище підстав.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судом першої інстанції неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, , що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвали нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню та апеляційним судом приймається нова постанова про відмову у задоволенні позову з наведених вище підстав.

Керуючись статтями 243, 250, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 липня 2025 року у справі №161/13880/25 скасувати та увалити нову постанову, якою постанову Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради від 05 липня 2025 року серії MVA №2517040 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122 КУпАП залишити без змін, а позовну заяву без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Повний текст постанови складений та підписаний 17.11.2025