Справа № 320/53784/24
Суддя: Парненко В.С.
Дата ухвалення: 2025-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2025 року м. Київ справа №320/53784/24

Суддя Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Києві адміністративну справу за позовом керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі позивача Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства до Вишгородської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

Вишгородська окружна прокуратура (далі - позивач) звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Вишгородської міської ради (далі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Вишгородської міської ради щодо не винесення на розгляд сесії Вишгородської міської ради та неприйняття рішення з питання про віднесення земель, що розташовані на території Вишгородської міської ради загальною площею 124,5302 га до самозалісених та зобов`язати Вишгородську міську раду розглянути на сесії Вишгородської міської ради та прийняти рішення з питання про віднесення земель, що розташовані на території Вишгородської міської ради загальною площею 124,5302 га до самозалісених.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що Вишгородська міська рада не винесла на розгляд сесії та не прийняла рішення щодо віднесення земель загальною площею 124,5302 га, розташованих на території Вишгородської міської територіальної громади, до категорії самозалісених. Позивач наголошує, що відповідне питання, порушене у листі Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 22.12.2023 № 04-17/1301, на розгляд сесії міської ради не виносилось, а рішення за його результатами не приймалося, що, на думку позивача, свідчить про протиправну бездіяльність органу місцевого самоврядування. Позивач також вказує, що така бездіяльність не сприяє реалізації державної екологічної ініціативи «Масштабне заліснення України» та порушує інтереси держави у сфері охорони лісових ресурсів. Крім того, позивач зазначає, що невжиття Вишгородською міською радою заходів щодо віднесення відповідних угідь до самозалісених перешкоджає реалізації державної політики у сфері охорони самосійних лісів, визначеної, зокрема, Законом України «Про Основні засади (стратегію) державної екологічної політики України на період до 2030 року».

За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями Київського окружного адміністративного суду справа №320/53784/24 передана 27.11.2024 до розгляду судді Парненко В.С.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.12.2024 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків позову.

На виконання ухвали суду від 02.12.2024 надійшла уточнена позовна заява керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі позивача Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства до Вишгородської міської ради, з викладенням позовних вимог наступного змісту:

- визнати протиправною бездіяльність Вишгородської міської ради щодо не винесення на розгляд сесії Вишгородської міської ради та неприйняття рішення з питання про віднесення земель, що розташовані на території Вишгородської міської ради загальною площею 124,5302 га до самозалісених та зобов`язати Вишгородську міську раду розглянути на сесії Вишгородської міської ради та прийняти рішення з питання про віднесення земель, що розташовані на території Вишгородської міської ради загальною площею 124,5302 га до самозалісених.

Таким чином недоліки позову були усунуті.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.12.2024 відкрито провадження в адміністративній справі №320/53784/24 та вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, яку отримано відповідачем в системі «Електронний суд», що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Відповідно до частини 7 статті 18 КАС України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Суд вважає відповідача належним чином повідомленим про можливість подання відзиву у зазначені строки та належним чином повідомленим про судовий розгляд справи.

В матеріалах справи відсутній відзив на позовну заяву.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Указом Президента України від 07 червня 2021 року № 228 «Про деякі заходи щодо збереження та відтворення лісів» започатковано реалізацію з 2021 року екологічної ініціативи «Масштабне заліснення України». Указом, зокрема, передбачено необхідність проведення ідентифікації самозалісених земель та земельних ділянок, придатних для створення лісів, які перебувають у державній та комунальній власності.

Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 29 вересня 2022 року «Про охорону, захист, використання та відтворення лісів України в особливий період», введеного в дію Указом Президента України № 675 від 29 вересня 2022 року, місцеві органи виконавчої влади за участю органів місцевого самоврядування зобов`язані у тримісячний строк розробити та затвердити регіональні програми, спрямовані на масштабне заліснення відповідних регіонів.

У межах зазначених заходів Центральне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства листом від 22.12.2023 № 04-17/1301 звернулося до Вишгородської міської ради з пропозицією розглянути на пленарному засіданні сесії питання щодо віднесення земельних ділянок загальною площею 124,5302 га, розташованих на території Вишгородської міської територіальної громади, до категорії самозалісених.

Як вбачається з листа Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства, відповідні висновки зроблені на підставі даних Геоінформаційної системи управління лісовими ресурсами України, розробленої Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект». Отримана інформація, сформована шляхом аерофотознімання та космічної зйомки, свідчить про те, що зазначені земельні ділянки площею 124,5302 га повністю або частково вкриті лісовою рослинністю, заліснення яких відбулося природним шляхом.

Разом з тим, Вишгородською міською радою питання щодо віднесення вказаних земельних ділянок до самозалісених на розгляд сесії не виносилося, відповідне рішення не приймалося.

На думку позивача, невжиття Вишгородською міською радою заходів щодо розгляду питання про віднесення зазначених земель до самозалісених не сприяє реалізації державної екологічної ініціативи «Масштабне заліснення України» та порушує інтереси держави у сфері охорони лісових ресурсів, у зв`язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 23 Закону №1697-VII представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Пунктом 1 частини шостої статті 23 Закону №1697-VII передбачено, що під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження: звертатися до суду з позовом (заявою, поданням).

За приписами частин третьої - п`ятої статті 53 КАС України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

На думку суду, звертаючись до суду в інтересах держави, у позовній заяві прокурор обґрунтував, в чому полягає порушення інтересів держави та необхідність їх захисту.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Державою визначено пріоритети у сфері збереження та відтворення лісів з огляду на зменшення їх кількості. При цьому, на даний час особлива увага приділяється земельним ділянкам, які є самозалісеними. Тому, з метою збереження самосійних лісів та подальшого ведення лісового господарства на цих територіях прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо збереження лісів», який набрав чинності у липні 2022 року та яким введено поняття «самозалісеної земельної ділянки».

Так Указами Президента України від 07.06.2021 №228/2021 «Про деякі заходи щодо збереження та відтворення лісів», від 29.09.2022 № 675/2022 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 29 вересня 2022 року «Про охорону, захист, використання та відновлення лісів України в особливий період», передбачено проведення ідентифікації самозаліснених та придатних для створення лісів земельних ділянок державної та комунальної форм власності.

Згідно із Законом України «Про Основні засади (стратегію) державної екологічної політики України на період до 2030 року» лісистість території країни повинна становити в 2025 році 16,5%, а в 2035 році 17,5% порівняно з нинішніми 15,9%. В Україні, за різними оцінками, наразі близько 500 тис. га самосійних лісів, які розташовані на землях сільськогосподарського призначення або землях невизначеної категорії.

Ці ліси та відповідні земельні ділянки не перебувають у постійному користуванні ДП «Ліси України», а тому, зважаючи на вимоги закону (п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України), перейшли до комунальної власності територіальних громад.

З метою збереження самосійних лісів та подальшого ведення лісового господарства на цих територіях прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо збереження лісів», яким введено поняття самозалісненої земельної ділянки.

Суд враховує, що з травня 2021 року у результаті вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин до комунальної власності територіальних громад відповідно до п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України перейшли всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, зокрема, лісогосподарського призначення.

За загальним правилом, більшість земель лісогосподарського призначення є державною власністю та перебуває у постійному користуванні ДСГП «Ліси України». Відтак, відповідно до п. 24 Перехідних положень ЗК України ці землі до комунальної власності не передано.

Водночас, як встановлено, на землях сільськогосподарського призначення зростає самосійний ліс. При цьому, ці ліси та відповідні земельні ділянки не перебувають у постійному користуванні ДСГП «Ліси України», а тому, зважаючи на вимоги закону перейшли до комунальної власності територіальних громад.

З метою збереження самосійних лісів та подальшого ведення лісового господарства на цих територіях прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо збереження лісів», який набрав чинності у липні 2022 року та яким введено поняття «самозалісеної земельної ділянки», під якою розуміється земельна ділянка будь-якої категорії земель площею більше 0,5 гектарів вкрита лісовою рослинністю і заліснення якої пройшло (відбулося) природним або іншим шляхом (ч. 12 ст. 1 Лісового кодексу України).

Частиною 2 ст. 1 Лісового кодексу України визначено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Згідно зі ст. 7 Лісового кодексу України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу.

Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Відповідно до Закону України від 20.06.2022 №2321-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо збереження лісів» доповнено Земельний кодекс України статтею 57-1 «Самозалісені землі», якою визначений порядок віднесення земельних ділянок до самозалісених.

Так, згідно частин 1-4 вказаної статті самозаліснена ділянка це земельна ділянка будь-якої категорії земель (крім земель лісогосподарського призначення, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) площею понад 0,5 гектара, вкрита частково чи повністю лісовою рослинністю, заліснення якої відбулося природним шляхом.

Віднесення земельної ділянки приватної власності до самозалісненої ділянки здійснюється її власником, а щодо земельних ділянок державної та комунальної власності - органом, який здійснює розпорядження нею.

Рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо віднесення земельної ділянки до самозалісненої ділянки приймається за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.

Віднесення земельної ділянки до самозалісненої здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про належність всіх її угідь до угідь самозалісненої ділянки. Земельна ділянка вважається самозалісненою ділянкою з дня внесення зазначених відомостей до Державного земельного кадастру.

Відповідно до Положення «Про Державне агентство лісових ресурсів України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2014 № 521, Державне агентство лісових ресурсів України (Держлісагентство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства.

Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 (далі Порядок) визначено, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку (п. 107 Порядку).

Згідно п. п. 108, 109 вказаного Порядку, під час державної реєстрації земельної ділянки здійснюється:

1) державна реєстрація обмежень у використанні земельної ділянки, що існують на момент державної реєстрації земельної ділянки;

2) внесення до Державного земельного кадастру відомостей про обмеження у використанні земель, безпосередньо встановлені законами та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, містобудівною документацією;

3) внесення до Державного земельного кадастру відомостей про межі територій, на яких розташовані земельні ділянки, необхідні для розміщення об`єктів, щодо яких відповідно до закону може здійснюватися примусове відчуження земельних ділянок з мотивів суспільної необхідності;

Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється за заявою:

1) особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки у разі її передачі у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи;

2) власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності (у разі поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок) або уповноваженої ними особи;

3) органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування (у разі формування земельних ділянок відповідно державної чи комунальної власності);

4) замовника технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель (у разі внесення до Державного земельного кадастру за результатами проведення інвентаризації земель масиву земель сільськогосподарського призначення відомостей про земельну ділянку, що входить до такого масиву).

Для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстраторові, який здійснює таку реєстрацію, в електронній формі подаються: 1) заява про державну реєстрацію земельної ділянки за формою згідно з додатком 22; 2) документація із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки; 3) електронний документ.

Згідно п. 112 вказаного Порядку, після прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про затвердження документації із землеустрою, яка є підставою для державної реєстрації земельної ділянки, та надання до органів, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру, відповідно до компетенції засвідченої копії такого рішення Державний кадастровий реєстратор протягом двох робочих днів з моменту її отримання вносить відповідні відомості до Поземельної книги в електронній (цифровій) та паперовій формі.

Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про землеустрій» до повноважень сільських, селищних, міських рад у сфері землеустрою на території сіл, селищ, міст, серед інших, також належать: а) організація та здійснення землеустрою, проведення інвентаризації земель та земельних ділянок усіх форм власності; б) організація та здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у межах та порядку, встановлених законом.

Вимогами ст. 20 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що землеустрій проводиться в обов`язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі встановлення та зміни меж об`єктів землеустрою; організації нових і впорядкування існуючих об`єктів землеустрою. Заходи, передбачені затвердженою в установленому порядку документацією із землеустрою, є обов`язковими для виконання органами державної влади та органами місцевого самоврядування, власниками землі, землекористувачами, у тому числі орендарями.

Землеустрій здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою (у тому числі при розробленні містобудівної документації). Рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку документації із землеустрою приймається виключно у строки та лише у випадках, передбачених цим Законом та Земельним кодексом України. Зазначене рішення надається безоплатно та має необмежений строк дії. (ст. 22 Закону України «Про землеустрій»).

Згідно ст. 25 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою розробляється в електронній та паперовій формах у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Особливим видом такої документації є документація із землеустрою, яка одночасно є містобудівною документацією, - комплексні плани просторового розвитку територій територіальних громад, генеральні плани населених пунктів, детальні плани територій. Затверджена документація із землеустрою є публічною та загальнодоступною.

Види документації із землеустрою: а) схеми землеустрою і техніко-економічні обґрунтування використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць; а-1) проекти землеустрою щодо встановлення меж територій територіальних громад; в) проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природнозаповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів; ґ) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок; е) проекти землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь; є) проекти землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів; і) технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); к) технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель;

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про землеустрій» замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі, а також інші юридичні та фізичні особи.

Погодження і затвердження документації із землеустрою проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, цим Законом (ст. 30 Закону України «Про землеустрій»).

Інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення Державного земельного кадастру, виявлення та виправлення помилок у відомостях Державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

У разі виявлення при проведенні інвентаризації земель державної та комунальної власності земель, не віднесених до тієї чи іншої категорії, віднесення таких земель до відповідної категорії здійснюється органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування на підставі відповідної документації із землеустрою, погодженої та затвердженої в установленому законом порядку (ст. 35 Закону України «Про землеустрій»).

Згідно ст. 36 Закону України «Про землеустрій» ґрунтові, геоботанічні та інші обстеження земель при здійсненні землеустрою проводяться з метою отримання інформації про якісний стан земель, а також для виявлення самозалісених ділянок, земель, що зазнають впливу водної та вітрової ерозії, підтоплення, радіоактивного та хімічного забруднення, інших негативних явищ.

Отримана в процесі обстежень інформація використовується, в тому числі для прийняття органами виконавчої влади і органами місцевого самоврядування рішень про рекультивацію та консервацію земель, введення обмежень у використанні земель, відновлення, збереження та підвищення родючості ґрунтів, покращення природних ландшафтів, передачу в постійне користування державним та комунальним лісогосподарським підприємствам самозалісених ділянок тощо.

Статтею ст. 186 Земельного кодексу України встановлено порядок погодження та затвердження проектів землеустрою. Так, проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів затверджуються їх замовниками. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Проекти землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь, затверджуються їх замовниками. Проекти землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів затверджуються відповідними сільськими, селищними, міськими радами.

Технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель затверджується щодо земельних ділянок державної або комунальної власності - Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування, уповноваженими розпоряджатися земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу; щодо земельних ділянок, розташованих у масиві земель сільськогосподарського призначення, та земель, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), - сільською, селищною, міською радою.

Згідно вимог ст. 184 Земельного кодексу України землеустрій, серед іншого, передбачає визначення самозалісених ділянок.

Враховуючи викладене, виключно після прийняття рішення органом місцевого самоврядування про розробку землевпорядної документації та обстеження ділянок в натурі у ході розроблення такої документації можна отримати відомості, на підставі яких у подальшому будуть внесені відомості про самозалісену земельну ділянку до Державного земельного кадастру.

Статтею 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.

Оскільки за приписами Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством та джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах, питання щодо їх охорони потребує особливої уваги.

Як вже було встановлено судом, у межах зазначених заходів Центральне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства листом від 22.12.2023 № 04-17/1301 звернулося до Вишгородської міської ради з пропозицією розглянути на сесії питання про віднесення земель загальною площею 124,5302 га до самозалісених. За даними Геоінформаційної системи управління лісовими ресурсами України, отриманими шляхом аерофотознімання та космічної зйомки, ці ділянки повністю або частково вкриті лісовою рослинністю, заліснення якої відбулося природним шляхом.

Разом з тим, Вишгородською міською радою питання до розгляду на сесії не виносилося, рішення не приймалося, з приводу чого суд зазначає наступне.

Так, Вишгородський міський голова листом від 22.01.2024 № 02-13/184 не виніс на розгляд сесії ради подання Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 22.12.2023 № 04-17/1301, обмежившись лише поінформуванням управління про відтермінування розгляду питання. Така поведінка є порушенням вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», який визначає, що виключно на пленарних засіданнях ради вирішуються питання регулювання земельних відносин (п. 34 ч. 1 ст. 26), сесія ради скликається не рідше одного разу на квартал, а з питань відведення земель не рідше одного разу на місяць (ч. 5 ст. 46).

Згідно з листом Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства, земельні ділянки загальною площею 124,5302 га на території Вишгородської міської громади повністю або частково вкриті лісовою рослинністю, заліснення якої відбулося природним шляхом. Дані отримані на підставі Геоінформаційної системи управління лісовими ресурсами України, розробленої «Укрдержліспроект», за результатами аерофотознімання та космічної зйомки, що підтверджує статус цих земель як самозалісені.

Відповідно до ч. 2, 3, 5 ст. 57-1 Земельного кодексу України, орган місцевого самоврядування зобов`язаний розглянути подання територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, та прийняти рішення щодо віднесення земель до категорії самозалісених. При цьому відсутність у поданні даних щодо сформованих земельних ділянок із кадастровими номерами не є перешкодою для розгляду подання на сесії ради та прийняття рішення про віднесення земель до самозалісених, оскільки законодавством передбачена окрема процедура для земель без визначених меж та без кадастрового номера.

Моніторинг відкритих даних на сайті Вишгородської міської ради свідчить, що у поточному році було проведено десять сесій ради, проте подання Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства щодо віднесення земель до самозалісених не розглядалось і рішення за цим питанням не приймалося. Таким чином, встановлено факт протиправної бездіяльності Вишгородської міської ради, яка не виконала визначені законом обов`язки, що порушує інтереси держави у сфері охорони лісових ресурсів та перешкоджає реалізації державної екологічної ініціативи «Масштабне заліснення України».

Згідно зі ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 7 Лісового кодексу України органи місцевого самоврядування несуть відповідальність за належне здійснення повноважень щодо охорони лісових ресурсів, які є національним багатством та об`єктами права власності Українського народу. Відповідно, бездіяльність ради у питанні віднесення земель до самозалісених є протиправною та підлягає усуненню шляхом судового захисту.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та п. 4 ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, позивач має право вимагати визнання бездіяльності органу місцевого самоврядування протиправною та зобов`язати його вчинити дії, передбачені законом.

Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що єдиним ефективним способом захисту прав держави та територіальної громади є зобов`язання Вишгородської міської ради розглянути на сесії подання Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 22.12.2023 № 04-17/1301 та прийняти рішення про віднесення земельних ділянок загальною площею 124,5302 га до самозалісених у порядку, визначеному ст. 57-1 Земельного кодексу України.

Суд також констатує, що Вишгородська міська рада не має дискреційних повноважень у цьому питанні, оскільки законодавство чітко визначає процедуру віднесення земель до самозалісених за поданням відповідного органу виконавчої влади, а будь-який інший нормативно-правовий акт не надає можливості вибору способу вирішення цього питання.

На підставі викладеного суд визнає бездіяльність Вишгородської міської ради протиправною та зобов`язує її вчинити визначені законом дії щодо розгляду та прийняття рішення про віднесення земель до самозалісених.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, положень проаналізованого законодавства, наявних у матеріалах справи доказів та встановлених судом обставин справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до частини другої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Отже, у даній справі підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору відсутні.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

в и р і ш и в:

Адміністративний позов керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі позивача Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства до Вишгородської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Вишгородської міської ради щодо не винесення на розгляд сесії Вишгородської міської ради та неприйняття рішення з питання про віднесення земель, що розташовані на території Вишгородської міської ради загальною площею 124,5302 га до самозалісених та зобов`язати Вишгородську міську раду розглянути на сесії Вишгородської міської ради та прийняти рішення з питання про віднесення земель, що розташовані на території Вишгородської міської ради загальною площею 124,5302 га до самозалісених.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Парненко В.С.